УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 712/9892/24

провадження № 51- 4419 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 липня 2025 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року.

установив:

Соснівський районний суд м. Черкаси вироком від 04 липня 2025 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудив за:

- ч. 2 ст. 114-2 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- ч. 1 ст. 436-2 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

- ч. 3 ст. 436-2 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці без конфіскації майна.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі без конфіскації майна на строк 5 років 3 місяці.

За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_4 , перебуваючи у м. Черкаси, більш точне місце досудовим розслідуванням не встановлено, діючи з прямим умислом, з мотивів несприйняття існуючої української влади та схвалення політики країни-агресора, у період з 16 березня 2022 року по 15 вересня 2022 року, використовуючи месенджер «Telegram», що зареєстрований за абонентським номером НОМЕР_1 , у переписці з абонентом « ОСОБА_5 », а також 08 та 09 липня 2022 року, у ході спілкування в Інтернет-месенджері «Viber» виправдовував, визнав правомірною, заперечував збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році.

Окрім того, ОСОБА_4 , перебуваючи у м. Черкаси, діючи з прямим умислом, з мотивів несприйняття існуючої української влади та схвалення політики країни-агресора, 13, 16, 19 та 31 січня 2024 року, у ході спілкування у режимі телефонії та в ході розмов повторно виправдовував, визнав правомірною, заперечував збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році.

Також ОСОБА_4 , 14 вересня 2022 року, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, використовуючи месенджер «Telegram», що зареєстрований за абонентським номером НОМЕР_2 , у переписці з абонентом « ОСОБА_5 », переслав останньому фотознімок із зображенням військової техніки ЗСУ, та у повідомленні від 15 вересня 2022 року зазначив наступне: «Мы ушли вдоль пляжа в сторону Санжейки», чим надав можливість ідентифікувати розташування підрозділів ЗСУ у період 14-15 вересня 2022 року у Одеській області.

Інформація про розташування ЗСУ та інших утворених відповідно до законів України військових формувань в Одеській області, яка 14-15 вересня 2022 року була передана ОСОБА_4 з використанням месенджеру «Telegram», не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом ЗСУ, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами.

Черкаський апеляційний суд ухвалою від 15 жовтня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 липня 2025 року залишив без змін.

У своїй касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 липня 2025 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року і призначити новий розгляд кримінального провадження відносно нього в суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх доводів засуджений у скарзі зазначає про те, що:

- з урахуванням положень ч. 2 ст. 114-2 КК, показання свідка ОСОБА_7 , які він надав в судовому засіданні, як вважає засуджений, виключають факт поширення інформації, оскільки неможливо довести до відома особи інформацію про обставини, про які вона вже тривалий час була обізнана;

- допитаний за даним епізодом свідок обвинувачення ОСОБА_8 показав, що за пред`явленим фотознімком не можливо однозначно встановити модифікацію обладнання, оскільки не видно елементів свій/чужий, які б дозволили ідентифікувати це обладнання як таке, що використовується виключно на території України. При цьому даний свідок дав ствердну відповідь, що за наявним фотознімком ідентифікація на місцевості неможлива;

- надаючи оцінку переписці між обвинуваченим та сином суд першої інстанції, на його думку, мав надати оцінку усім смс-повідомленням за 15 вересня 2022 року, натомість цей суд взяв з контексту взаємопов`язаних між собою повідомлень побутового характеру лише одне повідомлення, що є наслідком необ`єктивної оцінки даних обставин;

- суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, констатував, що, як убачається із обвинувального акта, ОСОБА_4 пересилав абоненту «Іван» фотографії із зображенням військової техніки ЗСУ в особливий період із прив`язкою до рослинності в визначеному населеному пункті, що давало достатньо можливостей для встановлення його місцезнаходження на місцевості, однак в обвинувальному акті таке формулювання відсутнє, і дана обставина, на думку засудженого, свідчить про неповноту судового розгляду та вихід за межі висунутого обвинувачення;

- визнання ОСОБА_4 винуватим за ч. 2 ст. 114-2 КК стало можливим в результаті невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло на вирішення питання про винуватість обвинуваченого та правильність визначення остаточної міри покарання;

- при призначенні покарання суд першої інстанції, врахувавши тяжкість вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК відносяться до категорії тяжких, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, призначив покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статей 114-2, 436-2 КК, не застосував положень статей 69, 75 КК, з таким висновком погодився апеляційний суд, який належним чином не мотивував своїх висновків;

- він раніше не судимий, є засновником та директором ТОВ «Вакуумнова» в м. Черкаси, має у власності нерухоме майно та утримує неповнолітнього сина 2008 року народження, що свідчить про міцність та сталість його соціальних зв`язків. У ході досудового розслідування та судового розгляду визнавав вину та щиро розкаявся у вчиненому. Про дієвість його каяття свідчить добровільне перерахування на користь збройних ЗСУ грошових коштів у розмірі 100 000 грн;

- апеляційним судом не надано оцінки тій обставині, що відповідно до вироку його засуджено за ч. 3 ст. 114 КК, а покарання призначено за ч. 2 цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визвати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.

Можливості скасування чи зміни судових рішень першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чи неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) чинним законом не передбачено.

Отже Суд позбавлений можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та виходить лише з тих фактичних обставин, які були встановлені судами попередніх інстанцій.

За таких обставин не є предметом касаційного перегляду вищезазначені доводи касаційної скарги засудженого, які в цілому зводяться до незгоди з оцінкою доказів, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також неповноти судового розгляду.

Що стосується доводів засудженого про не застосування судами першої та апеляційної інстанцій положень статей 69, 75 КК, Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Правилами ст. 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Як убачається з оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції, в апеляційній скарзі стороною захисту не оскаржувався вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 липня 2025 року відносно ОСОБА_4 в частині незастосування місцевим судом положень ст. 69 КК та не ставилося питання про застосування вказаної норми КК відносно обвинуваченого, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не вирішував питання про застосування зазначених положень кримінального закону.

З огляду на вищенаведене, Суд вважає неспроможними доводи касаційної скарги щодо не зазначення апеляційним судом в оскаржуваній ухвалі мотивів у цій частині.

Питання щодо звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням врегульовано розділом ХІІ КК України.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, законодавцем чітко визначено, що за наявності вищевказаних підстав, під час вирішення питання щодо застосування положень ст. 75 КК України, суд враховує: тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи.

Як убачається з копії оскаржуваного вироку, місцевий суд, вирішуючи питання про вид та міру покарання ОСОБА_4 , врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК відносяться до категорії нетяжких та тяжких злочинів, суспільну небезпеку скоєних останнім кримінальних правопорушень, а також дані про особу обвинуваченого, зокрема, те, що останній раніше несудимий, офіційно працює, має на утриманні неповнолітнього сина 2008 року народження.

Обставиною, яка пом`якшує обвинуваченому покарання, судом першої інстанції було визнано щире каяття, оскільки ОСОБА_4 змінив позицію щодо війни в Україні та засуджує незаконне вторгнення російської федерації в Україну, крім того добровільно перерахував на потреби ЗСУ грошові кошти у розмірі 100 000 гривень.

Обставин, які обтяжують обвинуваченому покарання, місцевим судом встановлено не було.

Крім того, при призначенні покарання місцевий суд взяв до уваги показання свідка ОСОБА_9 , яка зазначила, що вона є колишньою дружиною обвинуваченого. Разом з ним виховує сина ОСОБА_7 . Кожного року обвинувачений забирав сина на відпочинок з серпня - по вересень місяць. З сином мав тісний психологічний зв`язок. Від сина ніколи не чула, що батько розповідав йому про російську політику, дізналась про це лише з матеріалів кримінального провадження. З ОСОБА_4 почали тісно спілкуватися незадовго до взяття його під варту. Після ув`язнення має українську позицію та просив її задонатити на користь ЗСУ грошові кошти в сумі 100 000 гривень.

З огляду на вищенаведене та врахувавши те, що злочини, які вчинив ОСОБА_4 , відносяться до розділу в сфері злочинів проти основ національної безпеки України та проти миру та безпеки людства та міжнародного правопорядку, що набуває особливої суспільної небезпечності вказаних правопорушень в період воєнного стану в Україні у зв`язку з російською агресією, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, без конфіскації майна, із застосуванням положень ст. 70 КК, та не знайшов підстав для застосування щодо останнього положень ст. 75 КК, посилаючись на те, що саме таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок, за апеляційною скаргою захисника в тому числі в частині необхідності застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК, з вищенаведеними висновками місцевого суду погодився та зазначив, що призначене місцевим судом покарання відповідає засадам співмірності та індивідуалізації, є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_4 та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також забезпечить захист держави від подібних посягань.

На обґрунтування свого рішення суд апеляційної інстанції врахував встановлені судом першої інстанції ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що всі ті обставини, що були зазначені в апеляційній скарзі захисника, які на його думку були підставою для застосування щодо ОСОБА_4 положень ст. 75 КК, були враховані місцевим судом під час визначення виду та розміру призначеного останньому покарання у виді позбавлення волі.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції також врахувала те, що кримінальні правопорушення, які вчинив ОСОБА_4 , належать до злочинів проти основ національної безпеки України та проти миру та безпеки, людства, міжнародного правопорядку, що набуває особливо суспільного характеру в період воєнного стану в Україні через російську агресію, у зв`язку з чим прийшла до висновку про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК.

Разом з цим апеляційний суд зазначив, що покарання, призначене ОСОБА_4 в межах санкцій ч. 2 ст. 114-2, ч. 1 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2 КК без конфіскації майна із застосуванням вимог ч. 1 ст. 70 КК, було призначено практично в мінімальному розмірі.

Що стосується посилань засудженого на те, що апеляційним судом не надано оцінки тій обставині, що відповідно до вироку його засуджено за ч. 3 ст. 114 КК, а покарання призначено за ч. 2 цієї статті, то зазначені доводи не ґрунтуються на змісті вироку місцевого суду, який долучено до касаційної скарги.

На переконання Суду, суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог статей 370, 419 КПК, переглядаючи вирок місцевого суду, в цілому дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам та з урахуванням вищенаведених обставин дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

При цьому, наводячи доводи в касаційній скарзі щодо незастосування судами першої та апеляційної інстанцій положень статей 69, 75 КК, засуджений не заявляє вимог щодо зміни судових рішень в цій частині.

Таким чином, на думку Суду, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є обґрунтованими і вмотивованими. Будь-яких інших обґрунтованих доводів щодо порушень вимог КПК, допущених судами першої та апеляційної інстанцій, у касаційній скарзі не наведено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 липня 2025 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3