Справа №585/1383/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/331/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

Іменем України

08 жовтня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 585/1383/24 за апеляційною скаргою заступника керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29.03.2024, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Ромни Сумської області, зареєстрований АДРЕСА_1 , мешкає АДРЕСА_2 , раніше судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 4 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі заступник керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_10 просить змінити вирок суду в частині засудження ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 309 КК та призначити йому покарання у виді двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді одного року шести місяців позбавлення волі, оскільки норми ч. 1 ст. 309 КК в ред. ЗУ № 3342-IX від 23.08.2023, який набрав чинності 28.03.2024, не передбачено такого виду покарання як арешт, тому суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29.03.2024 ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 4 ст. 185 КК, і йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 309 КК у виді трьох місяців арешту; за ч. 4 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді одного року шести місяців позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді одного року шести місяців позбавлення волі. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави витрати за проведення судових експертиз на суму 4 164, 84 грн.

Згідно вироку суду, ОСОБА_9 влітку 2023 року на земельній ділянці за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 виявив рослини «канабісу», з яких зірвав верхні частини, висушив і подрібнив їх, тим самим незаконно прибав та виготовив наркотичний засіб «канабіс», який почав зберігати за місцем свого мешкання без мети збуту. 01.03.2024 о 19 год. 55 хв. біля свого господарства ОСОБА_9 добровільно видав поліцейським суху подрібнену речовину зеленого кольору - особливо небезпечний наркотичний засіб канабісом, масою в перерахунку на висушену речовину 59,56 г.

28.02.2024 близько 22 год. 00 хв. ОСОБА_9 умисно, повторно, проник до будинку АДРЕСА_3 , звідки таємно викрав належне ОСОБА_11 майно на загальну суму 2189 грн.

29.02.2024 близько 22 год. 00 хв. ОСОБА_9 умисно, повторно, проник до господарського приміщення по АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав належне ОСОБА_12 майно на суму 2583 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 , який не заперечував щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Зокрема, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Належна правова процедура - це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя, а застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права; застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено; зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до КК та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч. 1, 4, 6 ст. 3 КК).

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, такій засаді судочинства як законність (п. 2 ч. 1 ст. 7 і ст. 9 КПК), згідно якої під час кримінального провадження суддя/суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства; закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати КПК; при здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить КПК.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 пп. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Високий Суд вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз. 2 пп. 5.4 п. 5).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom) від 23.09.1998, п. 54) ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія; вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309 і ч. 4 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі прокурором не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання за ч. 1 ст. 309 КК, то вони є обґрунтованими і заслуговують на увагу, оскільки відповідають вимогам закону.

Так, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (ч. 1 ст. 50 КК) та призначається 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (ч. 1 ст. 65 КК).

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29.03.2024 ОСОБА_9 був визнаний винуватим, серед іншого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, і йому було призначене покарання у виді трьох місяців арешту.

Станом на час вчинення кримінального правопорушення санкція ч. 1 ст. 309 КК передбачала покарання у виді штрафу, виправних робіт, арешту або обмеження волі, але на час ухвалення судом вироку 29.03.2024 - 28.03.2024 набрав чинності ЗУ № 3342-IX від 23.08.2023 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань», яким за ч. 1 ст. 309 КК було скасовано такий вид покарання як арешт та запроваджено новий вид покарання у виді пробаційного нагляду.

Після набуття чинності вказаним Законом санкція ч. 1 ст. 309 КК передбачає покарання у виді: 1) штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 2) виправних робіт на строк до двох років; 3) пробаційного нагляду на строк до п`яти років; 4) обмеженням волі на строк до п`яти років.

Тобто, вже на час ухвалення 29.03.2024 судом першої інстанції вироку санкція ч. 1 ст. 309 КК не передбачала такого покарання як арешт, у зв`язку із чим суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (ст. 58 Конституції України), закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість (ч. 1 ст. 5 КК).

За загальним правилом, закріпленим у ч. 2 ст. 4 КК, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість (ч. 1 ст. 5 КК).

Так, 09.08.2024 набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 № 3886-IX, яким ст. 51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого майна для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст. 51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно п. 5 підрозділу 1 розділу XX ПК, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року (розмір, якої дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Прожитковий мінімум для працездатної особи станом на 01.01.2024 становив 3 028 грн, тоді як вартість викраденого обвинуваченим ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 185 КК майна за епізодами від 28.02.2024 та 29.02.2024 становила 2 189 грн і 2 583 грн відповідно, що станом на день розгляду провадження судом може бути лише підставою адміністративної відповідальності.

Внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону. При цьому з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження (ч. 3 ст. 337 КПК).

Кримінальним проступком є передбачене КК діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі (ч. 1 ст. 12 КК ).

З огляду на зміст ч. 1 ст. 162 КК дії, кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікованих за ч. 4 ст. 185 КК, є кримінальним проступком, а тому їх перекваліфікація покращує становище обвинуваченого.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 162 КК, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених судом першої інстанції, не вдаючись до оцінки/переоцінки доказів, зокрема, що 28.02.2024 близько 22 год. 00 хв. ОСОБА_9 умисно, повторно, проник до будинку, а 29.02.2024 близько 22 год. 00 хв. проник до господарського приміщення.

Об`єктивна сторона ст. 162 КК полягає, зокрема, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи, а під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи, потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_9 визнав фактичні обставини інкримінованих йому правопорушень за ч. 4 ст. 185 КК і не заперечив обставин його проникнення до будинку і господарського приміщення потерплих.

Згідно п. 2, 4 ч. 1 ст. 408 КПК суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті закону України про кримінальну відповідальність за менш тяжке кримінальне правопорушення, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого. Підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 309 КК покарання у виді штрафу, а також перекваліфікувати дії ОСОБА_9 з ч. 4 ст. 185 КК на ч. 1 ст. 162 КК, задовольнивши таким чином частково апеляційну скаргу прокурора.

При призначенні обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 162 КК колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії проступків, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставини, які обтяжують покарання, та вважає за необхідне призначити покарання у виді трьох років обмеження волі.

Остаточне покарання ОСОБА_9 за сукупністю кримінальних правопорушень колегія суддів вважає за необхідне визначити на підставі ч. 1 ст. 70 КК, застосувавши принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, а в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу заступника керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29.03.2024 відносно ОСОБА_13 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

ОСОБА_13 вважати засудженим за ч. 1 ст. 309 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн.

Дії ОСОБА_13 перекваліфікувати із ч. 4 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на три роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, призначити ОСОБА_14 остаточне покарання у виді трьох років обмеження волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка утримується під вартою, в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4