Справа № 159/3640/22
Провадження № 1-кп/159/62/25
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ковель кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000136 від 23.02.2022, відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ковель Волинської області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, непрацевлаштованого, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , в силу ст. 89 КК України не судимого:

-Луцьким міськрайонним судом Волинської області від 10.07.2023 за ч.1 ст.309, ч.2 ст.309, ч. 1 ст. 70 КК України, до остаточного покарання у виді штрафу в розмірі 2 000 (дві тисячі) неоподаткованих мінімумів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень, (штраф сплачено 16.08.2024);

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 125, ч.1 ст. 263 КК України.

Сторони та учасники кримінального провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

потерпілий ОСОБА_5 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 вчинив умисне завдання легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а також придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу за наступних обставин.

22 лютого 2022 року близько 16 години 20 хвилин, ОСОБА_3 знаходячись у гаражі на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, усвідомлюючи значення та суспільну небезпеку своїх дій, під час конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, спрямувавши пістолет з маркувальним позначенням « НОМЕР_1 », який є короткоствольною гладкоствольною нестандартною вогнепальною зброєю - переробленою із стартового пістолета марки «STALKER (ZORAKI) MOD.914-S», заводський номер « НОМЕР_1 », калібру 9мм Р.А.К., у бік ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснив три постріли в ділянки лівого плеча, грудної клітки та правої ноги.

Після цього, перебуваючи на подвір`ї біля гаража за вказаною адресою, ОСОБА_3 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на заподіяння тілесних ушкоджень, здійснив один постріл в тім`яну ділянку голови справа ОСОБА_5 , від чого останній впав на цементове покриття підлоги, а ОСОБА_3 здійснив ще один постріл в тім`яну ділянку голови ОСОБА_5 зліва.

В результаті вказаних протиправних дій ОСОБА_3 , ОСОБА_5 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді ран в тім`яних ділянках голови зліва та справа, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, забою м`яких тканин - осаднень лівого плеча та грудини, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Крім того, в січні 2022 року, ОСОБА_3 перебуваючи по вул. Сагайдачного у м. Ковелі, поблизу річки Турія знайшов, тобто придбав пістолет з маркувальним позначенням « НОМЕР_1 », який є короткоствольною гладкоствольною нестандартною вогнепальною зброєю - переробленою із стартового пістолета марки «STALKER (ZORAKI) MOD.914-S», заводський номер « НОМЕР_1 », калібру 9мм Р.А.К., шляхом внесення конструктивних змін - видалено заглушку каналу ствола, для пострілів придатний, який переніс до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де продовжив зберігати без передбаченого законом дозволу в порушення Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21.08.1998.

В подальшому ОСОБА_3 носив вказаний пістолет при собі без передбаченого законом дозволу. Зокрема, 22 лютого 2022 року близько 16 години 20 хвилин, знаходячись на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , перебуваючи на подвір`ї та у гаражі, мав при собі вказаний пістолет за здійснював з нього постріли по ОСОБА_5 . Цього ж дня 22.02.2022 о 19 год 50 хв при проведенні огляду місця події за адресою: АДРЕСА_4 , серед особистих речей ОСОБА_3 працівниками поліції виявлено вищезазначену вогнепальну зброю, яку він носив та зберігав без передбаченого законом дозволу.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав частково. Суду пояснив, що пістолет придбав у невідомої особи через мережу інтернет для самозахисту. 22.02.2022 він зайшов до гаражного приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , де перебував ОСОБА_5 , з яким у нього давні неприязні відносини. Під час конфлікту ОСОБА_5 тримаючи в руках інструмент, намагався кинути його в бік ОСОБА_3 , у зв`язку з чим ОСОБА_3 дістав пістолет та здійснив попереджуючий постріл вверх та вийшов з приміщення гаражу. ОСОБА_5 наздогнав його на подвір`ї біля гаража, накинувся зі сторони спини та почав душити ОСОБА_3 , з метою самооборони ОСОБА_3 зробив декілька пострілів уверх, після чого ОСОБА_5 перестав його душити та схватився за голову, а ОСОБА_3 покинув територію подвір`я. Через декілька годин від прибув до Ковельського РУП де добровільно видав пістолет, а тому не підлягає кримінальній відповідальності. Цивільний позов потерпілого не визнає повністю.

Не дивлячись на часткове визнання вини обвинуваченим, його вина підтверджується свідченнями потерпілого, свідків та дослідженими у судовому засіданні доказами.

Потерпілий ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав цивільний позов у повному обсязі, суду пояснив, що 22.02.2022 він перебував у гаражному приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 . Близько 16.00 години до гаражу зайшов ОСОБА_3 спитав: «Що це таке?». Після чого ОСОБА_3 дістав пістолет та здійснив три постріли в плече, груди та ногу потерпілого. До гаражу зайшов ОСОБА_9 і ОСОБА_3 направив пістолет в його сторону. ОСОБА_9 сказав ОСОБА_3 вийти з гаражу. Коли ОСОБА_3 вийшов з гаражу, ОСОБА_5 схопив його і намагався забрати пістолет, на що ОСОБА_3 здійснив два постріли в голову. Підтримує покази які давав під час слідчого експерименту за його участю.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що в той день був у підсобному приміщенні гаражу за адресою: АДРЕСА_2 та почув декілька пострілів. Він зайшов до гаражу де побачив ОСОБА_3 в руках якого був пістолет. ОСОБА_3 збирав в гаражу гільзи. Через деякий час свідок знову почув 2-3 постріли, після яких потерпілий ОСОБА_5 був на вулиці біля гаража та тримався за голову, з його голови стікала кров. Пошкоджень на ОСОБА_3 свідок не бачив.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 суду пояснили, що були присутні при проведенні слідчої дії, а саме огляду місця події. Зазначили, що працівники поліції знайшли в гаражі одну гільзу.

Свідок ОСОБА_12 суду повідомив, що він є оперуповноваженим Ковельського РУП ГУНП у Волинській області. В той день був у складі слідчо оперативної групи. На місці події потерпілий ОСОБА_5 повідомив, що обвинувачений ОСОБА_3 здійснював постріли в його сторону. З дозволу власника було проведений огляду місця події, на подвір`ї було знайдено шапку з речовиною бурого кольору, а в гаражі було вилучено гільзу. ОСОБА_3 спочатку відмовився видавати зброю, сказав, що пістолет викинув в річку, після того як йому було роз`яснено, що це буде сприяти встановленню обставин справи, він сказав, що пістолет у батьків на подвір`ї. Далі ОСОБА_12 разом з ОСОБА_3 прослідували до подвір`я на яке вказав останній. ОСОБА_3 ходив до двору сам, оскільки попросив не заходити з ним, щоб не турбувати батьків. Після того як ОСОБА_3 повернувся з пістолетом, вони прослідували до Ковельського РУП.

Допитаний судом експерт ОСОБА_13 пояснив, що в даному кримінальному провадженні ним проводилось експертне дослідження як з участю потерпілого, так і з участю обвинуваченого. При проведенні даної експертизи досліджувалися лише тілесні ушкодження потерпілого, які могли утворитися при обставинах які описує потерпілий, так і при обставинах, які описує обвинувачений.

Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_3 також підтверджується зібраними та дослідженими у судовому засіданні по справі доказами:

- даними протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 22.02.2022 з якого вбачається, що 22.02.2022 о 16 год 20 хв громадянин ОСОБА_3 за допомогою травматичної зброї, наніс тілесні ушкодження громадянину ОСОБА_5 (Т.2, а.с. 136);

- даними рапорта дізнавача СД Ковельського РУП ГУНП у Волинській області лейтенанта поліції ОСОБА_14 від 23.02.2022, відповідно до яких ОСОБА_3 видав належний йому пістолет з маркувальним позначенням « НОМЕР_1 » (Т.2, а.с.137);

- даними протоколу огляду місця події від 22.02.2022 з фототаблицями, відповідно до якого на території подвір`я домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , вилучено: одну металеву гільзу з маркуванням в нижній частині «ВІЙ», 9 мм Р.А та чоловічу шапку темно кольору синього без маркування зі слідами речовини бурого кольору (Т.2,а.с.141-150);

- даними протоколу огляду місця події від 22.02.2022 з фото таблицями, відповідно до якого ОСОБА_3 , перебуваючи на паркувальному майданчику, що за адресою: вул. Незалежності, 119 а, м. Ковель, Волинська область, добровільно надав для огляду належний йому предмет зовні схожий на пістолет, за допомогою якого, шляхом здійснення пострілів, ним було нанесено тілесні ушкодження ОСОБА_5 (Т.2,а.с. 151-153);

- висновком експерта № СЕ-19/103-22/1940-БЛ від 24.03.2025, з якого вбачається, що наданий на дослідження пістолет з маркувальним позначенням « НОМЕР_1 », який було виявлено та вилучено 22.02.2022 в ході проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_4 є короткоствольною гладкоствольною нестандартною вогнепальною зброєю переробленою із стартового пістолета марки «STALKER (ZORAKI) МОD/ 914-S», заводський номер « НОМЕР_1 », калібру 9 мм Р.А.К., шляхом внесення конструктивних змін - видалено заглушку каналу ствола. Пістолет для проведення пострілів придатний (Т.2,а.с. 164-168);

- висновком експерта №СЕ-19/103-22/2771-БЛ від 26.04.2022, з якого вбачається, що надана на дослідження 1 (одна) гільза з маркуванням «ВІЙ 9мм Р.А.», яка була виявлена та вилучена 22.02.2022 в ході проведення огляду місця події за адресою: м. Ковель, вул. Фестивальний, 2, є частиною (відстріляною гільзою) пістолетного патрону травматичної (несмертельної дії) калібру 9 мм Р. А. Крім того, даним висновком встановлено, що дана гільза відстріляна з пістолету з маркувальним позначенням « НОМЕР_1 », що був виявлений та вилучений 22.02.2022, в ході проведення огляду місця події за адресою: м. Ковель, вул. Незалежності, 119А (Т.2,а.с.175-180);

- даними з протоколу огляду речей від 28.04.2025, відповідно до якого пістолет з маркуванням « НОМЕР_1 » та гільзу з маркуванням «ВІЙ 9мм Р.А.» було визнано речовими доказами та приєднано до матеріалів кримінального провадження (Т.2,а.с. 182-183);

- довідкою травматологічного пункту ЦРЛ Ковельського МТМО № 1062 від 22.02.2025 з якої вбачається, що ОСОБА_5 отримав побутову травму 22.02.2022 через постріли знайомого в голову, грудну клітку і в/з лівого плеча. Подія відбулася по провулку Фестивальний, 2. Діагноз: забійна рана тім`яної ділянки зліва, забій м`яких тканин передньої грудної клітки та верхньої третини лівого плеча (Т.2,а.с. 189);

- висновком експерта №57 від 11.04.2025, відповідно до якого у громадянина ОСОБА_5 при приведенні судово-медичної експертизи виявлені тілесні ушкодження у вигляді рубців в тім`яних ділянках голови зліва та справа, які можуть являтися наслідками заживших ран, забою м`яких тканин осаднень лівого плеча та грудини, які могли утворитись внаслідок пострілів з пістолету травматичної дії, в час, вказаний у постанові, та потерпілим, і ступенем тяжкості відносяться до: рубці-рани тім`яної ділянки голови справа та зліва легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Вищевказані тілесні ушкодження у громадянина ОСОБА_5 утворитись внаслідок падіння з висоти власного росту - не могли. Вищевказані тілесні ушкодження у громадянина ОСОБА_5 утворитись внаслідок нанесення удару твердим предметом, рукою та ногою - не могли. По тілу громадянина ОСОБА_5 було нанесено не менше чотирьох пострілів (Т.2, а.с. 191-193);

- даними з протоколу проведення слідчого експерименту від 09.04.2022 з додатком, під час якого потерпілий ОСОБА_5 детально розповів про обставини та механізм заподіяння йому тілесних ушкоджень ОСОБА_3 , де саме це відбувалось, скільки ударів/пострілів було, чим саме в які частини тіла (Т.2, а.с. 194-196);

- відомостями з ІП «Зареєстрована зброя» ІТС ІПНП ГУНП у Волинській області, відповідно до яких станом на 18.05.2022 за громадянином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , будь-яка зброя не зареєстрована. 28.05.2020 громадянина ОСОБА_3 було знято з обліку - реалізовано, по заяві власника, пристрій травматичної дії «ПСМР», калібру - 9 мм, серії НОМЕР_2 (дозвіл на право зберігання та носіння зброї № НОМЕР_3 виданий ГУНП у Волинській області від 13.04.2007 строком до 13.04.2016) (Т.2,а.с. 214);

- висновком експерта №114-додаткова від 21.07.2022, згідно якого тілесні ушкодження у вигляді - рубців в тім`яних ділянках голови зліва та справа, які можуть являтися наслідками заживших ран, забою м`яких тканин - осаднень лівого плеча та -грудини у громадянина ОСОБА_5 також могли утворитись при обставинах, вказаних в слідчому експерименті за участю потерпілого ОСОБА_5 09.04.2022; судово-медичних даних, щоб більш конкретизувати відповідь не має (Т.3,а.с. 45-48);

Згідно з п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.

Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

З рішення Конституційного Суду України № 12рп/2011 від 20.10.2011 року слідує, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог Кримінально-процесуального кодексу. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Слідчий експеримент від 01.07.2022 року за участі слідчого ОСОБА_15 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , спеціаліста ОСОБА_16 , судово-медичного експерта ОСОБА_13 , який був проведений для отримання показів наданих ОСОБА_3 в якості підозрюваного про обставини, що відбулись 22 лютого 2022 року близько 16 години 20 хвилин, в гаражу та на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , суд вважає недопустимим доказом через грубі порушення КПК України, які свідчать про необ`єктивність та сумнівність його результатів ( а.с. 8-18 Т.3). Так з відеододатку до протоколу вбачається, що під час проведення слідчого експерименту захисник ОСОБА_6 самостійно демонструє учасникам слідчої дії обставини та механізм нібито нападу ОСОБА_5 на ОСОБА_3 .

У висновках судових експертиз № 107 додаткова А від 08.07.2022, №114-додаткова від 21.07.2022 були використані вихідні дані, отримані в результаті слідчого експерименту від 01.07.2022, який визнаний недопустимим доказом. Керуючись принципом «Плодів отруєного дерева», висновки експертів № 107 додаткова А від 08.07.2022, №114-додаткова від 21.07.2022 в частині відповідей отриманих на підставі слідчого експерименту за участі ОСОБА_3 від 01.07.2022 є недопустимими доказами.

Відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Суд критично оцінює показання свідка ОСОБА_17 та неповнолітнього свідка ОСОБА_7 , про те, що через вікно кухні будинку вони бачили як біля гаражу ОСОБА_5 висів на спині ОСОБА_3 та душив його, після чого ОСОБА_3 здійснив 5 пострілів вверх, внаслідок чого у потерпілого ОСОБА_5 з голови стікала кров.

Свідок ОСОБА_17 та неповнолітній свідок ОСОБА_7 перебувають у родинних відносинах з обвинуваченим дружина та син, отже є особами, які заінтересовані у результаті розгляду провадження, зважаючи на характер стосунків вказаних свідків із обвинуваченим, що ставить під сумнів об`єктивність їх свідчень, такі покази свідчать про те, що вони намагаються виправдати дії свого родича - обвинуваченого і намагаються допомогти їй уникнути відповідальності, оскільки дані покази спростовуються іншими доказами дослідженими судом.

Суд вважає неналежними доказами та не враховує протоколи слідчих експериментів, проведених зі свідком ОСОБА_17 від 11.09.2025 ( Т.4, а.с. 14-17) та неповнолітнім свідком ОСОБА_7 від 16.10.2025 (Т.4, а.с. 33-34), оскільки дані слідчі дії проводились з метою перевірки показів свідків, яким судом надана критична оцінка.

Оцінивши та проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд встановив, що вина ОСОБА_3 в умисному завданні легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а також придбанні, носінні та зберіганні вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу доведена його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 263 КК України.

При оцінці дій обвинуваченого судом повністю врахована практика Європейського суду з прав людини. Зокрема, у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року, де суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою». А в цілому суд розцінює позицію обвинуваченого як намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин у повному обсязі.

Підстав для визнання інших доказів, які покладені в основу судового рішення - недопустимими, у суду не має.

Щодо клопотання захисника про визнання неналежними та недопустимими доказом протоколу слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_5 від 09.04.2022 з тих підстав, що слідча дія проведена в кабінеті слідчого, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. За необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу.

Суд враховує, що слідчий експеримент з потерпілим ОСОБА_5 від 09.04.2022 проведено з дотриманням вимог статті 240 КПК, під час вказаних слідчих дій потерпілий відтворив на статисту механізм спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень із зазначенням ділянок тіла, куди здійснювалися постріли, в ході чого слідчим проводилася безперервна зйомка слідчої дії. Протокол, складений за наслідками проведення слідчої дії, відповідає вимогам статті 104 КПК.

Щодо скарги захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 про визнання рішення слідчого СВ Ковельського РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_15 від 22.07.2022, прийняте на підставі доручення прокурора Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_4 , долучити до матеріалів кримінального провадження за № 000136 від 23.02.2022 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ч. 1 ст. 263 КК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК досудове розслідування починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Отже, закон пов`язує закінчення досудового розслідування з постановленням процесуального рішення постанови про закриття кримінального провадження, або вчиненням комплексу процесуальних дій, пов`язаних з направленням до суду обвинувального акту чи відповідного клопотання. У Параграфі 1 Глави 24 КПК розкриваються відповідні форми закінчення досудового розслідування.

За загальним правилом, слідчі (розшукові) дії, негласні слідчі (розшукові) дії можуть проводитися лише в розпочатому кримінальному провадженні, відомості про яке занесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та не можуть проводитися після закінчення строків досудового розслідування. Будь-які слідчі (розшукові) дії, проведені з порушенням цього правила, є недійсними, а встановлені внаслідок них докази недопустимими (ч. 3 ст. 214, ч. 8 ст. 223, ст. 219 КПК).

Окрім того, закон містить поняття «завершення» як проміжний етап досудового розслідування. Досудове розслідування, яке має наслідком звернення до суду з обвинувальним актом або з клопотанням про застосування примусових заходів, має три ключові віхи: початок визначається внесенням відомостей до ЄРДР; завершення пов`язується з фактом відкриття матеріалів досудового розслідування підозрюваному, його захиснику, законному представнику, захиснику особи та іншим особам відповідно до положень ст. 290 КПК; закінчення фіксується направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Тобто, кінцевим моментом строку досудового розслідування є його закінчення, як це передбачено у ст. 219 КПК, та не має точок дотику із завершенням досудового розслідування. До цього слід додати, що законодавчі обмеження на проведення слідчих (розшукових) дій «прив`язані» саме до закінчення, а не до завершення досудового розслідування.

За таких обставин, дослідивши матеріали кримінального правопорушення, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 поданої на рішення слідчого СВ Ковельського РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_15 від 22.07.2022.

Щодо скарги захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 на рішення слідчого СВ Ковельського РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_15 від 17.05.2022, суд зазначає наступне.

Постановою слідчого СВ Ковельського РУП ГУНП у Волинській області від 17.05.2025 ОСОБА_15 кримінальне правопорушення перекваліфіковано з ч. 1 та ч. 2 ст. 125 КК України.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини 5 статті 214 КПК до ЄРДР вносяться короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела, а також попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. З цими вимогами узгоджуються приписи Положення про ЄРДР, з огляду на які до реєстру вносяться відомості про, зокрема, короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення та попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. У ході здійснення досудового розслідування кількість та обсяг виявлених відомостей не є статичним, а тому раніше повідомлена підозра, може зазнавати зміни, шляхом внесення корективів як у фактичну сторону розслідуваного кримінального правопорушення, так і в юридичну оцінку вчиненого.

Матеріали справи містять витяги з ЄРДР №0000136, в яких зазначено, зокрема, дату внесення відомостей до ЄРДР, фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення та змінену правову кваліфікацію дій за частиною 2 статті 125 КК України. Суд наголошує, що зміна кваліфікації вже у розпочатому кримінальному провадженні дій особи тієї самої події не потребує повторного внесення таких відомостей до ЄРДР. Метою цього є недопущення ситуації неодноразового внесення одних і тих же самих відомостей до ЄРДР під різними номерами.

Зважаючи на викладене скарга задоволенню не підлягає, а викладені в скарзі твердження є безпідставними.

Щодо скарги захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 на рішення прокурора Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_4 від 11.04.2022 про об`єднання матеріалів кримінальних проваджень № 0000136 та 0000228, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 217 КПК України, у разі необхідності в одному провадженні можуть бути об`єднані матеріали досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, а також матеріали досудових розслідувань, по яких не встановлено підозрюваних, проте є достатні підстави вважати, що кримінальні правопорушення, щодо яких здійснюються ці розслідування, вчинені однією особою (особами). Не можуть бути об`єднані в одне провадження матеріали досудових розслідувань щодо кримінального проступку та щодо злочину, крім випадків, коли це може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду. У таких випадках розслідування злочину та кримінального проступку здійснюється за правилами досудового слідства. Положення глави 25 цього Кодексу в такому разі не застосовуються.

Згідно зі статтею 12 КК України, кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 125 є кримінальним проступком, а кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 263 є злочином.

Проте, об`єднані в одне провадження дані кримінальні правопорушення щодо ОСОБА_3 , на думку суду, не могли негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду, а тому викладені в скарзі адвокатом ОСОБА_6 аргументи не знайшли свого відображення під час судового розгляду.

Щодо скарги захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 на бездіяльність старшого слідчого Ковельського РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_18 22.02.2022, суд зазначає наступне.

За статтею 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

За частиною 3 ст. 214 КПК огляд місця події може проводитися до внесення відомостей до ЄРДР і вимагає негайного внесення відомостей до ЄРДР після його завершення. За наявності ознак, передбачених ст. 233 КПК стосовно огляду житла чи іншого володіння особи, необхідно дотримуватися як певних правил, передбачених статтями 233, 234, 237 КПК, так і підстав, визначених зазначеними статтями, що за відсутності добровільної згоди володільця до внесення відомостей до ЄРДР неможливо.

Проте проведений 22.02.2022 огляд місця події істотно відрізняється від обшуку, проведення якого вимагає дотримання підстав та правил, передбачених ст. 233 КПК.

Огляд місця події це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію речових доказів, з`ясування характеру події та інших обставин, що підлягають доказуванню. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Фіксація здійснюється протоколом згідно зі ст. 104 КПК, де детально описуються всі дії, застосовані технічні засоби (фото, відео, схеми) та виявлені докази, а також можуть додаватися відповідні матеріали (фототаблиці, схеми).

Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення скарги захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 .

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність тверджень захисника про порушенням процесуального порядку стороною обвинувачення.

Інших протиріч у досліджених доказах, що мають істотне значення для висновків, судом не встановлено.

В пункті 22 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику про злочини проти життя та здоров`я особи» зазначено, що суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного при розгляді кримінальних проваджень проти життя та здоров`я особи. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненою діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Відтак, суд ретельно дослідив докази по справі, які мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного, встановив обставини та спосіб вчинення злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку обвинуваченого і потерпілого, що передувала події, їх стосунки і всі інші обставин, що мали відношення до справи.

Щодо позиції обвинуваченого про вчинення кримінального правопорушення внаслідок самозахисту і в умовах вимушеної самооборони, суд виходить з наступного.

Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є фундаментальною гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (частина друга ст. 27 Конституції України).

Згідно із частиною першою статті 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому хто посягає для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Разом з цим, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Також, щоб встановити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, необхідно враховувати характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема, місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їх фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Судом встановлено, що події відбувалися в освітленому місці, потерпілий ОСОБА_5 не ніс загрози життю та здоров`ю обвинуваченому, у нього фактично були відсутні будь які предмети, які могли би бути застосовані ним для нанесення тілесних ушкоджень обвинуваченому.

Після скоєного обвинувачений покинув місце вчинення кримінального правопорушення. Відсутність наміру на надання будь-якої допомоги, в тому числі і спеціалізованої медичної, для чого необхідно було б викликати бригаду «швидкої» медичної допомоги, свідчить про його небажання надати будь-яку допомогу потерпілому, та говорить лише про наявність єдиного умислу та дій, направлених саме на спричинення тілесних ушкоджень.

Суд ретельно дослідив докази по справі, які мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного, встановив обставини та спосіб вчиненого злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунків і всі інші обставин, що мали відношення до справи.

Таким чином, оцінюючи зібрані докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтуються на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, на переконання суду вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є доведеною.

Отже характер, послідовність і динамічність дій обвинуваченого, його поведінка до, під час та після вчинення злочину, локалізація тілесних ушкоджень у потерпілого та механізм їх спричинення, збігаються з ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_3 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а також його версія, викладена у судовому засіданні, за якою він добровільно видав незареєстровану зброю, а тому не підлягає кримінальній відповідальності, на думку суду, не знайшла свого підтвердження, а його винуватість суд вважає повністю доведеною, як показаннями свідка ОСОБА_12 наданими у судовому засіданні, так і показаннями самого обвинуваченого, який пояснив, що після придбання пістолету носив його без відповідного дозволу для самооборони, не заявляв про це до поліції. В об`єктивності показань свідка, допитаного у судовому засіданні, у суду немає підстав сумніватися, оскільки вони чіткі, послідовні та повністю узгоджуються між собою, а також підтверджуються зібраними по справі переліченими вище письмовими доказами.

На думку суду, обвинувачений ОСОБА_3 помилково вважає, що його дії цілком правомірні і що він добровільно видав працівникам поліції незареєстровану зброю з огляду на наступне.

Як зазначила колегія суддів Верховного Суду у своїй постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/15397/19, аналізуючи твердження засудженого про добровільну передачу органам державної влади зброї та боєприпасів, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 263 КК України, колегія суддів виходить з того, що згідно з ч. 3 ст. 263 КК звільняється від кримінальної відповідальності особа, яка вчинила злочин, передбачений частинами 1 або 2 цієї статті, якщо вона добровільно здала органам влади зброю, бойові припаси, вибухові речовини або вибухові пристрої. Добровільна видача означає, що особа має реальну можливість та усвідомлює, що і надалі безперешкодно може зберігати предмети цього злочину, проте за власним бажанням (незалежно від причин та мотивів) здає їх органу влади.

Як свідчать установлені судами обставини, засуджений повідомив орган досудового розслідування про факт зберігання зброї і боєприпасів за умов, коли усвідомив неможливість і надалі безперешкодно зберігати предмети злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки вони неминуче будуть виявлені під час слідчої дії. За таких умов видача предметів злочину не містить підстав для застосування ч. 3 ст. 263 КК України, тому доводи касаційної скарги про те, що засуджений добровільно видав зброю та боєприпаси є безпідставними.

Версію обвинуваченого ОСОБА_3 , за якою він добровільно видав працівникам поліції незареєстровану зброю, а тому не підлягає кримінальній відповідальності на підставі ч. 3 ст. 263 КК України, суд вважає безпідставною та такою, що не відповідає дійсності, оскільки під час судового розгляду кримінального провадження судом встановлено, що про незареєстровану зброю працівникам поліції стало відомо 22 лютого 2022 року після здійснення ОСОБА_3 пострілів з пістолета по ОСОБА_5 .

Отже, в даному випадку обвинувачений ОСОБА_3 повідомив працівників поліції про факт зберігання зброї за умов, коли усвідомив неможливість і надалі безперешкодно зберігати предмет злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

За таких умов видача предмету злочину не містить підстав для застосування ч. 3 ст. 263 КК України.

У зв`язку з викладеним вище позиція, зайнята обвинуваченим щодо часткового визнання своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125 та ч. 1 ст. 263 КК України, на думку суду, пов`язана з його захистом, однак розцінюється судом як спроба уникнути кримінальної відповідальності та заслуженого покарання.

Відповідно до ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

За правилами ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 2 ст. 125 та ст. 12 КК України умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності є проступком, який карається у тому числі обмеженням волі на строк до двох років.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки.

Згідно ч. 3 ст. 49 КК України Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.07.2023 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.309, ч.2 ст.309 КК України. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_3 остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 2 000 (дві тисячі) неоподаткованих мінімумів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень.

Враховуючи те, що з дня вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України строк давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачений п.2 ч.1 ст.49 КК України для кримінальних проступків (три роки), переривався то обвинувачений ОСОБА_3 не підлягає звільненню від призначеного покарання на підставах, передбачених п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п. 1 Постанови Пленуму ВС України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує вимоги ст. 65 КК України, щодо загальних засад призначення покарання, межі санкції ч. 2 ст. 125 та ч. 1 ст. 263 КК України, ступінь тяжкості вказаних кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії проступку та тяжкого злочину, дані щодо особи обвинуваченого, який не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки обвинувачений добровільно видав знаряддя злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

З урахуванням обставин вчинення кримінальних правопорушень, даних про особу обвинуваченого, обставин що пом`якшують покарання, суд, вважає необхідним для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 призначити покарання в межах встановлених санкціями ч. 2 ст. 125 та ч. 1 ст. 263 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначивши покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі.

Підстави для застосування до обвинуваченої вимог ст. 69 КК України відсутні.

Приписи ч. 4 ст. 70 КК регламентують ситуацію, коли наявність у поведінці особи ознак сукупності кримінальних правопорушень (або злочинів, або кримінальних проступків, або і того й іншого) (ст. 33 КК) ускладняється лише тією обставиною, що про вчинення особою декількох кримінальних правопорушень стає відомо після постановлення вироку за одне з цих кримінальних правопорушень.

Положення, встановлені у ч. 4 ст. 70 КК, закон пов`язує лише з трьома моментами, а саме: а) всі кримінальні правопорушення вчинені особою до засудження хоча б за одне з них, тобто утворюють сукупність кримінальних правопорушень; б) ці кримінальні правопорушення виявлені у різний час ? після постановлення вироку за одне з них і повного або часткового відбуття за нього покарання; в) покарання, відбуте засудженим за попереднім (раніше постановленим) вироком, має бути обов`язково зараховано у загальну міру покарання, остаточно визначену за сукупністю кримінальних правопорушень.

Така позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 лютого 2021 року (справа № 760/26543/17, провадження № 51- 3600кмо 20).

За приписами ч. 2 ст. 70 вказаного Кодексу остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання, якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень не є умисним тяжким або особливо тяжким злочином.

Призначення остаточного покарання за вчинення кримінальних правопорушень за правилами ч. 4 ст. 70 КК унеможливлює вихід за межі, визначені в частині 2 цієї статті, що є кримінально-правовою гарантією дотримання принципу правової визначеності та прав засудженого, встановлених в законі про кримінальну відповідальність безвідносно до кількості вчинених кримінальних правопорушень та наявності судимості за них.

До того ж, положення статей 33, 35, 70, 88 - 91 КК також не містять підстав до виходу за межі, встановлені ч. 2 ст. 70 КК, при призначенні остаточного покарання.

Положення, викладені в другому реченні ч. 1 ст. 33 КК, конкретизують поняття сукупності вказівкою на те, що до сукупності не входять кримінальні правопорушення, за які особу було звільнено від кримінальної відповідальності за підставами, встановленими законом.

Правові підстави звільнення від кримінальної відповідальності визначені Розділом ІХ Загальної частини КК, до яких законодавець не відносить погашення судимості. Звільнення особи від кримінальної відповідальності не породжує судимості й, відповідно, вже в момент звільнення від відповідальності вичерпуються всі правові наслідки вчиненого діяння.

Натомість погашення судимості (її зняття) є завершальним етапом реалізації кримінальної відповідальності у формі, пов`язаній із призначенням покарання і його відбуттям, а не формою звільнення від неї.

Судимість, як правовий стан особи, характеризується настанням для неї певних негативних правових наслідків. Відповідно до ч. 2 ст. 88 КК судимість має правове значення у разі вчинення нового злочину, а також в інших випадках, передбачених законами України. Погашення судимості припиняє всі негативні правові наслідки.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені за вчинення злочину до основного покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, громадських робіт, виправних робіт, пробаційного нагляду або арешту, якщо вони протягом року з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.

Погашення судимості за вчинення кримінального злочину за приписами п. 5 ч. 1 ст. 89 КК, не виключає застосування правил ч. 4 ст. 70 КК, оскільки такі наслідки притягнення до кримінальної відповідальності як зараховування в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, покарання, відбутого повністю за попереднім вироком, немає підстав вважати негативними в аспекті положень кримінально-правового інституту судимості.

Погашення судимості усуває саме негативні наслідки вчинення конкретного кримінального правопорушення, а тому положення ст. 33 КК, в аспекті їх застосування у взаємозв`язку із п. 5 ч. 1 ст. 89 КК та ч. 4 ст. 70 КК, не виключають зарахування відбутого особою покарання в строк остаточно призначеного покарання за сукупністю кримінальних проступків.

Таким чином, для застосування положень ч. 4 ст. 70 КК має значення вид і розмір того покарання, яке вже було відбуте засудженим за попереднім вироком, водночас не має значення той факт, що судимість погашена за правилами п. 5 ч. 1 ст. 89 КК.

Погашення судимості на підставі п. 5 ч. 1 ст. 89 КК не звільняє суд від обов`язку виконати приписи ч. 4 ст. 70 цього Кодексу щодо призначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень особі, засудженій за попереднім вироком за вчинення кримінального правопорушення, у разі повного відбуття покарання за попереднім вироком. Зарахування за правилами ч. 4 ст. 70 КК в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, покарання, відбутого повністю або частково за попереднім вироком, не є негативним наслідком погашення судимості на підставі п. 21 ч. 1 ст. 89 КК.

Кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.309, ч.2 ст.309 КК України ОСОБА_3 вчинив в травні та квітні 2023 року до ухвалення вироку суду.

При застосуванні ч. 4 ст. 70 КК України в даному кримінальному провадженні вирішення яких має певні особливості, оскільки за ухваленим вироком призначене основне покарання у виді позбавлення волі, яке не підлягає складанню з покаранням, призначеним за попереднім вироком, а саме за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.07.2023 року, за яким ОСОБА_3 був засуджений до покарання у виді штрафу, тому зарахування не запроваджується і визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів здійснюється за правилами ч. 3 ст. 72 КК, тобто ці покарання виконуються самостійно.

З урахуванням даних, що характеризують особу обвинуваченого, двох неповнолітніх дітей на утриманні, наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд вважає можливим виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та доцільним призначити йому покарання із застосуванням положень ст.ст.75,76 КК України, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

До набрання вироком законної сили, підстави для обрання у відношенні ОСОБА_3 запобіжного заходу відсутні.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати за проведення експертиз згідно ч. 2 ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого.

Потерпілим ОСОБА_5 в межах кримінального провадження заявлено цивільний позов до ОСОБА_3 , відповідно до якого потерпілий просить стягнути шкоду, завдану вчиненням кримінального правопорушення в розмірі: моральну шкоду - 50 000, 00 гривень, компенсацію за відрив від звичайних занять - 14484, 00 гривень.

Згідно норми ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій у результаті кримінального правопорушення або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Частиною п`ятою зазначеної норми процесуального закону встановлено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи цивільну позовну заяву в рамках кримінального провадження, суд надає оцінку висунутому обвинуваченню, а саме повинен встановити винуватість поза розумним сумнівом, а в частині вирішення цивільного позову, виходить з загальних принципів цивільного судочинства - змагальності сторін.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Сталою судовою практикою визначено, що, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Врахувавши глибину і тривалість моральних страждань потерпілого, зважаючи, що у потерпілого внаслідок заподіяння йому тілесних ушкоджень було порушено його звичний режим життя, оскільки тілесні ушкодження супроводжувалися короткочасним розладом здоров`я, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, підлягають частковому задоволенню, а саме з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 необхідно стягнути 7000, 00 гривень моральної шкоди, що відповідає вимогам розумності та справедливості за обставин цього провадження.

Щодо стягнення компенсації за відрив від звичайних занять, суд зазначає, що компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять, не є майновою шкодою, завданою злочином, а відповідно до вимог ч.ч. 2, 3, 5 ст.122 КПК України є витратами, пов`язаними із участю потерпілих у кримінальному провадженні, які здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України, та мають бути підтверджені належними і допустимими доказами.

Зважаючи, що в матеріалах позовної заяви відсутні належні та допустимі докази понесених потерпілим ОСОБА_5 витрат, які пов`язані з його участю у кримінальному провадженні, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.100, 122, 127-130, 373, 374, 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 263 КК України та призначити йому покарання:

-за ч. 2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі строком на 02 (два) роки;

-за 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, визначити ОСОБА_3 покарання у виді 04 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом повного складання покарань, призначених за цим вироком, а також за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.07.2023 року, остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді 04 (чотирьох) років позбавлення волі та у виді штрафу в розмірі 2 000 (дві тисячі) неоподатковуваних мінімумів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень.

На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу виконувати самостійно.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання, якщо він під час іспитового строку 02 (два) роки не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки на підставі ст. 76 КК України:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 в якості відшкодування моральної шкоди 7 000 (сім тисяч) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Речові докази у кримінальному провадженні після набрання вироком законної сили:

-металеву гільзу з маркуванням «ВІЙ 9 мм Р.А.»; чоловічу шапку темно-синього кольору зі слідами речовини бурого кольору, пістолет з маркувальним позначенням « НОМЕР_1 » та гільзу з маркуванням «ВІЙ 9мм Р.А.», які знаходяться в кімнаті для речових доказів Ковельського РУП ГУНП - знищити.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді від 02.03.2022 скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 витрати за проведення експертиз в загальному розмірі 3089 (три тисячі вісімдесят дев`ять) гривень 16 копійок.

Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не подано. У разі її подання, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Головуючий:ОСОБА_1