Справа № 944/1134/24
Провадження №1-кс/944/769/25
17.10.2025 рокум.Яворів
Однак, вказану реєстраційну дію оскаржила Львівська міська рада, яка скерувала на адресу МЮУ скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, зареєстровану в Міністерстві юстиції України 07.03.2024 за № СК-1502-24.
А тому, 28.03.2024 державним реєстратором проведено державну реєстрацію обтяження, а саме накладено арешт нерухомого майна у вигляді заборони вчинення будь-яких реєстраційний дій з земельною ділянкою.
ОСОБА_5 на адресу Шевченківського районного суду міста Львова було подано позовну заяву про визнання протиправними та скасування пункту 2 наказу Міністерства юстиції України від 25.04.2024 за №1209/5 «Про задоволення скарги», яка була предметом розгляду у справі №466/6791/24. Рішенням суду від 31.12.2024 у задоволенні позовних вимог було відмовлено.
Також ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2024 у справі №466/9396/16-ц 9 заяву ОСОБА_5 задоволено. Вирішено зупинити дію рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року до закінчення касаційного провадження.
Відтак, на момент розгляду скарги та надання Центральною колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції Висновку від 28.03.2024 та винесення Міністерством юстиції України Наказу від 25.04.2024 №1209/5 членам колегії було відомо, що дія рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року, які покладені в основу Висновку під час розгляду скарги були зупинені до закінчення касаційного провадження, відтак Центральною колегією Міністерства юстиції України безпідставно винесено згаданий наказ, хоча розгляд такої скарги мав бути зупиненим до вирішення Касаційним цивільним судом касаційної скарги ОСОБА_5 . Зауважує, що остаточне рішення у справі №466/9396/16-ц було прийнято Верховним судом України лише 31.10.2024 року.
На сьогоднішній день цей договір оренди є чинний, не розірваний, не визнаний судом недійсним.
Заявник звернула увагу слідчого судді на те, що на земельній ділянці, яка була предметом обтяження ухвалою Яворівського районного суду міста Львова перебувають об`єкти нерухомого майна, які належать ОСОБА_5 на праві приватної власності, відтак у відповідності до вимог земельного кодексу вона праві користуватися земельною ділянкою, на якій вони розташовані, однак відновити своє порушено право згідно постанови Львівського апеляційного суду від 18.09.2025 через існування заборони на проведення будь яких реєстраційних дій, накладеної ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 08.03.2024 ОСОБА_5 позбавлена.
Земельна ділянка, яка правомірно була передана в оренду ОСОБА_5 , інше речове право на яку (право оренди) було зареєстровано державним реєстратором Яворівської міської ради ОСОБА_6 , що знайшло своє підтвердження в постанові Львівського апеляційного суду від 18.09.2025, не призначалась (не використовувалась) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення й не могла бути предметом кримінального правопорушення.
Таким чином, у даному випадку втручання у право ОСОБА_5 на використання майна порушує справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, тобто час захист прав заявника можливий лише шляхом задоволення вказаного клопотання про скасування арешту майна.
В судовому засіданні представник особи, яка звернулась із клопотанням - адвокат ОСОБА_3 вимоги клопотання підтримала з викладених в ньому підстав та просила задовольнити
Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні щодо задоволення клопотання заперечила, просила відмовити у його задоволенні, зазначивши, що ухвала про арешт майна є законною та обґрунтованою.
Слідчий суддя, заслухавши пояснення адвоката, заперечення прокурора, вивчивши клопотання, матеріали, якими воно обґрунтовується, виходить з такого.
Одним із правовстановлюючих документів поданих для проведення даної реєстрації державному реєстратору, серед іншого, зазначено: Договір оренди землі, серія та номер: 2, виданий 05.05.2017 року, видавник - орендодавець: Брюховицька селищна рада, орендар: ОСОБА_5 .
Слідчим суддею також досліджено, висновок експерта за результатами проведення судової семантико - текстуальної експертизи від 30.07.2024 №598/24-22
Згідно з даного висновку, зі змісту договору оренди земельної ділянки від 04.08.2015 та додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки від 04.08.2015 (Договір №2 оренди водного об`єкту) від 05.05.2017 випливає, що вони є окремими документами, а не додатком до Договору від 04.08.2015. Додаткова угода від 05.05.2017 не є додатком до Договору від 04.08.2015.
За результатами розгляду апеляційної скарги Львівським апеляційним судом 18.09.2025 було винесено постанову (копію якої надаю) у справі №466/6791/24, якою апеляційну скаргу ОСОБА_5 , яка підписана її представником - ОСОБА_3 було задоволено. Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 31 грудня 2024 року скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову. Відтак, пункт 2 наказу Міністерства юстиції України № 1209/5 від 25 квітня 2024 року «Про задоволення скарги» щодо визнання прийнятим з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анулювання рішення від 6 лютого 2024 року №71443114 державного реєстратора Яворівської міської ради Львівської області ОСОБА_6 визнано протиправним та скасовано.
На момент розгляду Міністерством юстиції України скарги Львівської міської ради на дії державного реєстратора ОСОБА_6 рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 04.10.2022 та постанова Львівського апеляційного суду від 28.09.2023 року по справі № 466/9396/16-ц були оскаржені ОСОБА_5 до Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду. Ухвалою Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду України від 23.11.2023 поновлено ОСОБА_5 строк на касаційне оскарження судових рішень попередніх інстанцій, відкрито касаційне провадження у справі № 466/9396/16-ц.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2024 у справі №466/9396/16-ц 9копію якої надаю) заяву ОСОБА_5 задоволено. Вирішено зупинити дію рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року до закінчення касаційного провадження
Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.
Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Порядок скасування арешту майна визначений ст. 174 КПК України, якою передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Згідно до п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності з клопотанням про скасування арешту до суду, який його наклав.
Аналогічна позиція щодо застосування положень статті 174 КПК України наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №569/4374/16-ц та постанові Верховного Суду від 07.03.2018 року у справі №362/392/16-ц.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь - яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, завданням арешту майна є саме запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Між тим, при розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали про арешт майна та її законності, що є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції, а лише оцінює обґрунтованість підстав для скасування арешту.
Речовими доказами згідно ч. 1 ст.98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Таким чином, речовими доказами не можуть бути не створені речі, а арешт не може бути накладний з метою збереження речових доказів у майбутньому.
Згідно ч. 1 ст. 318 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно до положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Будь - яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року).
Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
На підставі ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Слідчий суддя також враховує, що будь - яке втручання у право власності має відповідати "трискладовому тесту" сформульованому у практиці Європейського суду з прав людини, а саме: бути передбачене законом, переслідувати легітимну мету та бути пропорційним.
Однак, матеріали справи не містять у собі підстав для подальшого вжиття відповідних заходів забезпечення кримінального провадження, яке обмежує право ОСОБА_5 на використання нерухомого майна.
Протягом досудового розслідування не встановлено, що нерухоме майно, на яке накладено арешт є предметом злочину чи отримано незаконним шляхом.
Також слідчим суддею в судовому засіданні встановлено, що в даному випадку немає ніяких даних, що свідчать про можливість втрати зазначеної земельної ділянки або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
З врахуванням наведеного, слідчий суддя дійшов висновку, що подальше втручання у права орендаря та збереження накладеного арешту на майно не може вважатись пропорційним в розумінні практики Європейського суду з прав людини.
За таких обставин, клопотання адвоката представника заявника адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна, є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 8 - 9, 94, 98, 131 - 132, 170, 173 - 174 КПК України, слідчий суддя,
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_9