Справа №463/8689/25
Провадження №1-кс/463/8345/25
У Х В А Л А

27 листопада 2025 року Личаківський районний суд м. Львова

Слідчий суддя ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

представника скаржника ОСОБА_3

слідчого ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши скаргу ОСОБА_6 на постанову старшого слідчого Львівського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження, -

в с т а н о в и в :

до суду надійшла скарга ОСОБА_6 , в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_7 , на постанову старшого слідчого Львівського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_4 від 3 липня 2025 року про закриття кримінального провадження №0000728 від 28 лютого 2016 року.

Скаргу мотивує тим, що у заяві про скоєння злочину ОСОБА_6 повідомив про те, що 25.06.2025 року між ОСОБА_6 та ЖБК «Винники-1» укладено договір суперфіцію. Відповідно до зазначеного договору ОСОБА_6 передав земельну ділянку у м. Винники площею 0,896 га з кадастровим номером :01:002:0026. ЖБК «Винники-1» для будівництва. Власник земельної ділянки мав отримати 10% площі від збудованої нерухомості. Проте, як і на час написання зазначеної заяви до суду, так і на даний час на виконання цієї угоди ОСОБА_6 жодної нерухомості не передано. Спричиненими шахрайськими діями ОСОБА_6 заподіяно майнових збитків.

Вважає, що постанова про закриття кримінальної справи винесена передчасно та незаконно. Зазначає, що Верховний суд чітко виокремлює спрямованість умислу та дій винної особи на отримання коштів без виконання будь яких зобов`язань. Під час укладення договору суперфіцію обов`язки ОСОБА_6 виписані чітко він зобов`язаний передати земельну ділянку. Проте, будь якого обов`язку ЖБК «Винники-1» передати 10% площі від збудованої нерухомості немає. Тобто, ще на час укладення угоди, умови такої виписано у спосіб унеможливлення отримання ОСОБА_6 очікуваної та обумовленої оплати.

Під час проведення допиту службових осіб та засновників ЖБК «Винники-1», їм не ставилися питання щодо порядку та способу виконання обов`язку щодо надання ОСОБА_6 10% площі від збудованої нерухомості. Взагалі не з`ясовувалися питання щодо обумовлення умов угоди суперфіцію та підготовки тексту цієї угоди. Зокрема, чому право отримання 10% площі від збудованої нерухомості передбачено, а обов`язку ЖБК «Винники-1» щодо передачі такої нерухомості не передбачено.

Також, слідчим не встановлено суми збитків у кримінальному провадженні, питання щодо проведення судово-товарознавчої експертизи та судово-економічної експертизи з метою вартості спричинених збитків не вирішувалося. Крім цього, на переданій ОСОБА_6 , земельній ділянці також збудовано ще будівлі, які використовуються як торговий центр. Таке будівництво із власником земельної ділянки не погоджено. Питання щодо додаткового внесення даних до ЄРДР із правовою кваліфікацію за ст. 197-1 КК України не вирішено.

З врахуванням зазначених обставин, вважає, що постанова про закриття кримінального провадження є незаконною та підлягає скасуванню.

Представник скаржника ОСОБА_3 у судовому засіданні скаргу підтримав у повному обсязі, надав аналогічні пояснення. У зв`язку з чим просив скаргу задовольнити.

Слідчий та прокурор у судовому засіданні проти задоволення скарги заперечили. Вважають постанову законною та обґрунтованою. Підтримали зазначені в постанові мотиви для закриття провадження та надали аналогічні пояснення. Просили у задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши пояснення скаржника, слідчого та прокурора, дослідивши матеріали скарги та оглянувши матеріали кримінального провадження, приходжу до наступного висновку.

Так, на досудовому провадженні за п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України може бути оскаржено рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

З метою виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, прийняттю слідчим рішення про закриття кримінального провадження має передувати вжиття ним всіх можливих заходів у передбаченому цим Кодексом порядку для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Закриття кримінального провадження відповідно до положень Глави 24 КПК України є формою закінчення досудового розслідування, яке здійснюється внаслідок наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, а тому рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження та оцінки слідчим всіх зібраних доказів, які стосуються цього провадження в сукупності.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень (ч. 2 ст. 9 КПК України).

Однією із підстав закриття кримінального провадження є встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України).

Правова природа аналізованого виду оскарження процесуального рішення слідчого та прокурора передбачає необхідність перевірки не лише дотримання процесуального порядку закриття кримінального провадження посадовими особами органів досудового розслідування, а й підстав його закриття.

Відповідно до вимог ст. 110 КПК України постанова слідчого, дізнавача, прокурора повинна містити зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення КПК України.

Тобто таке процесуальне рішення повинно відповідати фактичним обставинам, встановленим досудовим розслідуванням, зокрема, в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулась з метою захисту своїх прав та відповіді на всі поставлені нею питання, які обумовлюють відмову, зазначене є однією із гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

Своєю чергою слідчий суддя, на якого КПК України покладено обов`язок здійснювати судовий контроль за дотриманням прав, свобод і інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, зобов`язаний перевірити законність прийнятої слідчим постанови.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Як вбачається із постанови старшого слідчого Львівського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_4 від 3 липня 2025 року кримінальне провадження №0000728 від 28 лютого 2016 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрито.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається у разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

До такого висновку слідчий дійшла з огляду на результати слідства.

У ході досудового розслідування встановлено, що 25 червня 2014 року між ОСОБА_6 та Житлово - Будівельним кооперативом «Винники-1» в особі керівника ОСОБА_8 було укладено договір суперфіцію, що був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим номером №785. У відповідності до умов вказаного укладеного договору суперфіціар, тобто ОСОБА_6 надає, а суперфіціарій, тобто ЖБК «Винники-1», приймає в строкове користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Львів-Винники (на даний час Львівська область, Львівський район, місто Винники), вул. Івасюка загальною площею 0,8960 га. (кадастровий номер - :01:002:0026) з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування зблокованої котеджної забудови. Дана земельна ділянка належить ОСОБА_6 згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯН №471040. Згідно пункту 11 вище зазначеного договору, а саме підпункту 11.5 усі спори, що пов`язані з виконанням цього договору вирішуються шляхом переговорів між сторонами. Якщо спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору у порядку, визначеному законодавством України.

23.04.2015 укладено договір №2 про внесення змін до договору суперфіцію між ОСОБА_6 та Житлово-будівельним кооперативом Винники-1 в особі керівника ОСОБА_8 . Згідно вище вказаного договору суперфіціар ОСОБА_6 отримує у власність приміщення, а саме 10 відсотків від загальної забудованої площі всіх приміщень.

Слідчим 23.07.2016 року було допитано в якості свідка директора ЖБК «Винники-1» ОСОБА_8 , який повідомив, що в червні 2014 року його було призначено на посаду директора ЖБК «Винники-1», юридична та фактична адреса: м. Львів, вул. Скельна, 5. Окрім цього він являвся засновником вище вказаного кооперативу разом із ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . У його обов`язки як директора входило загальне керівництво ЖБК «Винники-1», що передбачено статутом вказаного кооперативу. Проте фактично усі функції директора ЖБК «Винники-1» з моменту заснування виконувала ОСОБА_10 . Його було призначено на посаду директора за ініціативи інших засновників ЖБК «Винники-1». Також зазначив, що 25.06.2014 року підписував договір суперфіцію та додатки до нього, згідно якого суперфіціар, тобто ОСОБА_6 надав, а суперфіціарій, тобто ЖБК «Винники-1» в його особі як директора, прийняв в строкове користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Львів-Винники, вул. Івасюка з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування зблокованої котеджної забудови.

ОСОБА_8 повідомив також, що йому не відомо чи введено в експлуатацію та зареєстрована декларація про готовність будівництва до експлуатації у секції №4 квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , в секції №5 квартири АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , секції №6 квартири №8, АДРЕСА_9 , АДРЕСА_8 , секції № 7 квартири АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_12 згідно вище вказаного договору суперфіцію (додатків), оскільки фактично діяльності як директора ЖБК «Винники-1» не здійснював, у Львів не приїжджав, всіма роботами по отриманню, зберіганню технічної документації в тому числі декларації про готовність об`єктів до експлуатації, займалась ОСОБА_10 та ОСОБА_13 .

ОСОБА_8 зазначив, що у секції №4 квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , в секції №5 квартири АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , секції №6 квартири АДРЕСА_10 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_8 , секції № 7 квартири № 8, АДРЕСА_11 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_12 права власності за ОСОБА_6 не оформляв згідно умов договору. Чи реалізовувались вищевказані квартири іншим особам йому не відомо.

03.08.2016 року було допитано в якості свідка засновницю ЖБК «Винники-1» та директора ПП «Буд-арт» ОСОБА_10 , яка повідомила, що засновниками ЖБК «Винники-1» були ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . Кооператив засновувався для будівництва житлових будинків на території України. З самого початку створення кооперативу його керівником спільним рішенням засновників було призначено ОСОБА_8 , який і повинен був керувати поточною роботою кооперативу.

ОСОБА_10 також повідомила, що їй відомо про підписання 25.06.2014 року договору суперфіцію, згідно якого суперфіціар, тобто ОСОБА_6 надав, а суперфіціарій, тобто ЖБК «Винники-1» в особі ОСОБА_8 як директора, прийняв в строкове користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_13 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування зблокованої котеджної забудови. Про підписання 23.04.2015 року Договору №2 про внесення змін до Договору суперфіцію, їй стало відомо від ОСОБА_6 , через тривалий час після підписання вказаного договору. Хто був присутній під час підписання вище вказаного договору, а також хто визначав, які саме квартири будуть передані ОСОБА_6 згідно цього договору їй не відомо. Подальшої долі квартир зазначених в додатковому договорі як таких, що мали відійти ОСОБА_6 їй не відома докладно доля цих квартир. Цими квартирами повинен був займатись ОСОБА_8 . Він повинен був слідкувати за тим, щоб передати їх відповідно до існуючих цивільно-правових зобов`язань ЖБК «Винники-1». Також зазначила, що квартири імовірно не передані ОСОБА_6 , бо їй відомо, що є цивільний позов ОСОБА_6 про передачу йому квартир.

У ході досудового слідства було також встановлено, що за позовом ОСОБА_6 Личаківським районним судом м. Львова 23.03.2016 винесено ухвалу про забезпечення позову, а саме накладено арешт на майно та заборонено ЖБК «Винники-1» (м. Львів, вул. Скельна, 5, ) розпоряджатися майном, а саме: квартирами АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 в секції №5, квартирами АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_8 в секції №6, квартирами №8, АДРЕСА_11 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_4 в секції №7, згідно з умовами договору суперфіцію від 25 червня 2014 року (із змінами та доповненнями), посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим №785.

У ході подальшого досудового розслідування 12.10.2016 було допитано в якості свідка приватного нотаріуса ОСОБА_9 , яка повідомила, що 25.06.2014 року представлену їй копію договору суперфіцію, згідно якого суперфіціар, тобто ОСОБА_6 надав, а суперфіціарій, тобто ЖБК «Винники-1» в особі ОСОБА_8 як Голови, прийняв в строкове користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Львів-Винники, вул. Івасюка з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування зблокованої котеджної забудови вона посвідчувала. Текст вказаного договору складали сторони, а також вони його і підписували, а саме ОСОБА_6 та Голова ЖБК «Винники-1» ОСОБА_8 . Також остання зазначила, що посвідчувала договір №1 та №2 про внесення змін у вище вказаний договір.

Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_16 -Винники укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 від 17.03.2016 року ОСОБА_9 посвідчувала особисто, запис в реєстрі за №248, також посвідчувала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_17 -Винники укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_16 від 25.03.2016 року, реєстраційний номер №286. На момент посвідчення вище вказаних договорів підстав для відмови у вчинені вказаних нотаріальних дій не було.

11.11.2016 року було допитано в якості свідка ОСОБА_17 , яка повідомила, що договір №58/5 від 18.01.2016 року про сплату пайових внесків у ЖБК «Винники-1» та додатки до нього, щодо купівлі квартири в 5 черзі будівництва за адресою: АДРЕСА_18 підписувала особисто. Хто підписував від імені ЖБК «Винники-1» вказаний договір вона не бачила. На скільки пригадує вказаний договір з додатками був уже з підписом та мокрою печаткою.

09.11.2016 року було здійснено огляд місця події, а саме об`єкт будівництва багатоквартирних будинків, що за адресою: АДРЕСА_10 (секції №№4, 5, 6, 7).

Було встановлено особу на ім`я ОСОБА_18 , яка надавала покупцям квартир по АДРЕСА_12 від імені ЖБК «Винники-1» договори про сплату пайових внесків, а саме ОСОБА_19 . У телефонному режимі остання повідомила, що вище вказані договори, які вона надавала клієнтам були уже з печаткою та підписом директора ЖБК «Винники-1» ОСОБА_8 , особисто із останнім не знайома і ніколи його не бачила. Де знаходиться печатка ЖБК «Винники-1» та кліше підпису ОСОБА_8 їй не відомо.

03.07.2020 постановою Верховного суду України відмовлено в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_6 за позовом останнього до житлово-будівельного кооперативу «Винники-1» про знесення самочинно збудованої триповерхової нежитлової будівлі, розташованої на земельній ділянці, загальною площею 0,8960 га, з відшкодуванням витрат на її знесення та стягнення з відповідача судових витрат (справа №463/1559/17).

Свої вимоги ОСОБА_6 обґрунтовував тим, що 25 червня 2014 року між сторонами укладено договір суперфіцію № 785, відповідно до якого він передав у строкове користування земельну ділянку, площею 0,8960 га, кадастровий номер :01:002:0026, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування зблокованої котеджної забудови з метою здійснення будівництва та подальшої експлуатації об`єктів нерухомості з дотриманням цільового призначення земельної ділянки.

Незважаючи на умови вказаного договору, відповідач без будь-якого погодження з ним та всупереч цільовому використанню земельної ділянки, визначеному в пункті 1.3 договору, самовільно здійснив на ній самочинне будівництво триповерхової нежитлової будівлі (контрольно-пропускний пункт). Крім того, на першому поверсі вказаного будинку відповідачем облаштовано магазини.

Посилаючись на те, що такі дії відповідача істотно порушують його законні права та інтереси, як власника земельної ділянки, на якій без погодження та всупереч умовам договору від 25 червня 2014 року проведено самочинне будівництво, позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 23 січня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2018 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірна триповерхова будівля містить 8 житлових квартир, право власності на які зареєстровано за іншою особою, і не є контрольно-пропускним пунктом. Крім того, на спірній земельній ділянці здійснено будівництво багатоповерхового багатосекційоного житлового будинку (друга черга) з вбудованими приміщеннями громадського призначення, трансформаторною підстанцією та контрольно-пропускним пунктом згідно з декларацією про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої в установленому законом порядку. Факту відхилення від проекту чи істотного порушення будівельних норм і правил суди не встановили. Спірний об`єкт не є самочинним будівництвом і до нього не можуть бути застосовані правові наслідки, передбачені статтею 376 ЦК України.

З урахуванням наведеного Верховним судом України констатовано, що суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Окрім цього, ОСОБА_6 звертався з позовом до ЖБК «Бузковий 2018» (раніше ЖБК - «Винники-1) про визнання права власності на квартири (справа № 463/5828/15-ц).

Так, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 15.02.2018 залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 18 березня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_6 залишено без задоволення.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, тому суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Згідно заяви позивача про зміну предмету позову, а саме: про визнання за позивачем «майнових прав на квартири …», позивач визнав, що право власності на спірні квартири у нього не виникнуло. Вимог про застосування правових наслідків, передбачених статтею 611 ЦК України за порушення зобов`язання (в даному випадку передбаченого договором суперфіцію, укладеного між сторонами спору 25 червня 2014 року), позивач не заявляв. Тому у задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю позовних вимог. Вимоги позивача є безпідставним, право власності на спірні приміщення - квартири не виникло, окрім того воно належить 3-й особі, а відповідно і майнові права на вказане майно, як складова частина права власності.

Водночас, постановою Верховного суду України від 26.05.2021 частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_6 за його позовом до ЖБК «Бузковий 2018» (раніше ЖБК - «Винники-1») про визнання права власності на квартири шляхом викладення їх мотивувальної частини у редакції цієї постанови; в іншій частині залишено без змін.

Як констатовано Верховним судом України, у справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір в ОСОБА_6 виник з ЖБК «Бузковий 2018» та власником спірних квартир щодо майнових прав на квартири. Як наслідок належними відповідачами є ЖБК «Бузковий 2018» та власник спірних квартир. Позивач позовних вимог до власника спірних квартир не пред`являв, клопотань про залучення до участі у справі як співвідповідача не заявляв. Тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання майнових прав на квартири внаслідок неналежного складу співвідповідачів. За таких обставин суди правильно відмовили у задоволенні позовних вимог, проте помилилися щодо мотивів такої відмови, а тому судові рішення належить змінити в мотивувальних частинах.

Зокрема, судом встановлено, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання майнових прав на квартири внаслідок неналежного складу співвідповідачів. Разом з тим, Верховним судом України констатовано, що позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав, визначивши належний склад учасників та заявивши відповідні вимоги до належних співвідповідачів.

Як зазначив слідчий у постанові про закриття кримінального провадження, враховуючи вищенаведене, мають місце цивільно-правові відносини. Крім цього, склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України утворюють дії заволодіння майном. У даному випадку право власності на новостворене майно в ОСОБА_6 не виникло, таке не було зареєстроване за ним у встановленому законом порядку, а останній мав майнові права на спірні квартири. Порушення майнових прав ОСОБА_6 не є тотожним заволодінню його майном.

Правовідносини, з яких виник спір є цивільно правовим зобов`язанням, яке виникло на підставі договору суперфіцію від 25.06.2014 року. Позивач та відповідач є кредитором та боржником у такому цивільно-правовому зобов`язанні, що виникло з договору суперфіцію. Спір виник стосовно проведення відповідачем розрахунку за договором суперфіцію. На спірні квартири позивач претендує саме як кредитор в цивільно-правовому зобов`язанні, що претендує на оплату за надане ним право суперфіцію. Оскільки правовідносини з яких виник спір є цивільно-правовим зобов`язанням, то порушення, яке за твердженням позивача допустив відповідач, є порушенням цивільно-правового зобов`язання, що породжує виключно ті правові наслідки, які для цього передбачені законом, а саме Главою 51 ЦК України «Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання», та не передбачають такого способу захисту як визнання права кредитора у зобов`язальних правовідносинах.

Окрім цього, у позивача не виникло право власності щодо спірних квартир. Відповідно, майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. З врахуванням положень ст. 392 ЦК України, оскільки право власності на новостворене майно у позивача не виникло, таке не було зареєстроване за ним у встановленому законом порядку. За змістом договору суперфіцію позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на певні квартири. У позивача право власності на спірну квартиру не виникло. У зв`язку з чим вимоги про визнання за позивачем майнових прав до задоволення не підлягають.

Відповідно до положень статті 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Майнові права на нерухомість - об`єкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є «чуже майно», а також не вважаються правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Право власності на спірні приміщення - квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 не виникло, окрім того воно належить 3-й особі, а відповідно і майнові права на вказане майно, як складова частина права власності.

Орган досудового розслідування в залежності від описаних заявником обставин, в яких останній вбачає ознаки кримінально-караних діянь, на власний розсуд визначає обсяг перевірочних дій, достатній, за переконанням слідчого чи прокурора, для прийняття мотивованого рішення відповідно до положень ч. 2 ст. 283 КПК України.

Обов`язковими елементами складу будь-якого злочину є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона. Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про те, що дії (бездіяльність), які оцінюється, не є злочином.

Виходячи з усталеної судової практики, доведення суб`єктивної сторони зазвичай ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності непрямих доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа, тощо, на підставі чого можна зробити висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) таких елементів суб`єктивної сторони злочину, як прямий умисел, змова та корисливий мотив (постанова Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі №712/7368/13-к).

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України, слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Виходячи із закріплених у ст. 2 КПК України завдань кримінального провадження, держава не наділяє заявників правом припису до правоохоронних органів щодо конкретних норм кримінального матеріального або процесуального законів, у межах яких, на їх думку, повинно здійснюватися провадження.

Також слід зауважити, що слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень забороняється (ч. 5 ст. 40 КПК України).

Наведене цілком узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні по справі «Аль Фаєд проти Франції» від 02.10.2007 зазначив, що розбіжності, що виникали між слідчими та заявником, не вказували на існування недоліків чи перешкод, які б завадили компетентним органам з`ясувати ці обставини. Окрім того, невдоволення заявника рішеннями, схвалюваними суддями, слідчими під час провадження, не були достатньою підставою для визнання несправедливості процесу у контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У силу ч. 2 ст. 92 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Основним засобом збирання доказів, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, досягнення його завдань є проведення слідчих (розшукових) дій.

Своєю чергою, ч. 1 і 2 ст. 223 КПК України визначено, що слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Виходячи з наведеного, незгода особи з проведеними слідчими (розшуковими) діями під час досудового розслідування, їх видом (видами) та обсягом не є безумовним свідченням неповноти чи неправильності слідства.

Безпідставними також є доводи про додаткового внесення даних до реєстру за статтею 197-1 КК України, оскільки розслідування у кримінальному провадженні здійснювалось саме за статтею 190 КК України.

Із врахуванням наведеного, слідчий суддя приходить до переконання, що доводи скаржника про незаконність оскаржуваної постанови є безпідставними та необґрунтованими, тоді як рішення слідчого є законним, обґрунтованим, таким що ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, а висновки слідчого відповідають обставинам кримінального провадження.

Окрім цього, посилаючись на передчасність оскаржуваної постанови, сам скаржник не зазначає, які додаткові слідчі чи процесуальні дії, окрім призначення експертиз, мали б бути вчинені в межах кримінального провадження, невчинення яких перешкоджає встановлення істини у справі.

При цьому, на обґрунтованість прийнятого слідчим рішення не впливають інші можливі подальші слідчі дії, зокрема, призначення експертиз, оскільки в силу мотивів наведених слідчим, склад злочину відсутній і в подальшому підтримання державного обвинувачення по цьому провадженню виключається.

Таким чином, оскільки органом досудового розслідування встановлено відсутність в діяннях складу кримінального правопорушення і наведені мотиви такого висновку, тому постанова про закриття провадження є законною.

З огляду на вищевикладене, у задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись вимогами статтей 9, 284, 303, 306, 307, 372 Кримінального процесуального кодексу України, -

п о с т а н о в и в :

у задоволенні скарги ОСОБА_6 на постанову старшого слідчого Львівського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_4 від 3 липня 2025 року про закриття кримінального провадження №0000728 від 28 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку та строки, визначені статтею 395 КПК України протягом п`яти днів з дня її отримання шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складено 2 грудня 2025 року.

Слідчий суддя ОСОБА_20