Провадження № 1-кс/201/5094/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м. Дніпро

Слідчий суддя Соборного районного суду міста Дніпра ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Соборного районного суду міста Дніпра у м. Дніпрі скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на постанову дізнавача СД ВП №2 ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5 від 28.08.2025 про закриття кримінального провадження №0000032, відомості про яке внесені до ЄРДР від 01 травня 2025 року за ч. 1 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді Соборного районного суду міста Дніпра зі скаргою на постанову дізнавача СД ВП №2 ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5 від 28.08.2025 про закриття кримінального провадження №0000032, відомості про яке внесені до ЄРДР від 01 травня 2025 року за ч. 1 ст. 125 КК України, у якій просить постанову дізнавача сектору дізнання Відділу поліції №2 ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5 від 28.08.2025 про закриття кримінального провадження №0000032, відомості про яке внесені до ЄРДР від 01 травня 2025 року за ч. 1 ст. 125 КК України, скасувати.

В обґрунтування поданої скарги представник зазначає, що у провадженні сектору дізнання Відділу поліції №2 ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали досудового розслідування, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000032 від 01 травня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Постановою дізнавача сектору дізнання Відділу поліції №2 ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000032 від 01.05.2025 закрито. Як зазначає представник, дану постанову захисник - адвокат ОСОБА_3 отримав 22.11.2025. На його думку, з постанови про закриття кримінального провадження від 28.08.2025 слідує, що досудове розслідування було проведено не в повному обсязі. а дізнавач у постанові про закриття кримінального провадження посилається лише на покази свідка, однак жодних інших процесуальних дій перелічено не було. Крім того, вважає, що в постанові про закриття кримінального провадження відсутні будь-які мотиви прийнятого дізнавачем рішення, зазначено лише цитування КПК України, що не може вважатись вмотивованим рішенням.

Скаржниця, її представник у судове засідання не з`явилися, адвокат ОСОБА_3 надав до суду заяву, якою просив розглянути скаргу без його участі та задовольнити, у зв`язку із чим, враховуючи положення ч. 6 ст. 9 КПК України, суд вважає за необхідне застосувати загальні засади кримінального провадження, передбачені ст. 28 КПК України та розглянути дану скаргу без участі скаржниці та її представника з метою прийняття процесуального рішення по ній в розумні строки.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Відповідно до ст. 107 КПК України повне фіксування кримінального провадження за допомогою технічного засобу не здійснювалося.

Слідчий суддя, дослідивши скаргу та додані до неї документи, приходить до такого висновку.

Завданнями кримінального провадження, відповідно до ст. 2 КПК України, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

На підставі ч. 2 ст. 9 КПК України керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Слідчим суддею встановлено, що у провадженні СД ВП №2 ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області перебувало кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000032, відомості про яке внесені до ЄРДР від 01 травня 2025 року за ч. 1 ст. 125 КК України.

Постановою дізнавача СД ВП №2 ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5 від 28.08.2025 про закриття кримінального провадження, кримінальне провадження №0000032, відомості про яке внесені до ЄРДР від 01 травня 2025 року за ч. 1 ст. 125 КК України, закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального проступку.

Мотивуючи свою постанову дізнавач зазначив, що в ході проведення перевірки додержання вимог ст. 214 Кримінального процесуального кодексу України вивчено матеріали, які зареєстровані до Журналу єдиного обліку ВП №2 ДРУП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області за № 8531. Встановлено, що до ВП № 2 ДРУП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява ОСОБА_4 за фактом того, що 08.03.2025 приблизно о 16 годині 00 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 малознайомі дві особи спричинили легкі тілесні ушкодження ОСОБА_4 16.06.2025 призначено судово медично експертизу. Відповідно до висновку експерта виявлені тілесні ушкодження у вигляді: шість синців - тулубу, лівої верхньої кінцівки; чотири садна - правої кисті та правого колінного суглобу, що спричинені від восьми травматичних впливів тупого (тупих) твердого предмету (предметів), якими могли бути рука чи нога нападника. Таким чином, в ході досудового розслідування встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 виник конфлікт на ґрунті ревнощів, у ході якого потерпіла ОСОБА_4 першою застосувала фізичну силу до ОСОБА_6 , а саме вчинила активні дії, спрямовані на тягання останньої за волосся, чим вчинила напад. У відповідь на ці дії ОСОБА_6 діючи спонтанно та з метою захисту від нападу, застосувала фізичну силу, внаслідок чого потерпіла отримала тілесні ушкодження, що підтверджується висновком судово- медичної експертизи №1710е від 18.06.2025. Згідно з положеннями статті 36 Кримінального кодексу України, кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернення за допомогою до інших осіб чи органів влади. Не є перевищенням меж необхідної оборони заподіяння шкоди тому, хто вчинив напад, якщо ця шкода відповідає небезпечності посягання та обстановці захисту. Також в ході досудового розслідування проводились ряд заходів на встановлення додаткових свідків та очевидців події, що мала місце 08.03.2025, однак встановити не виявилось за можливе.

Суб`єктивна сторона злочину, що розглядається, характеризується тільки умисною виною. Відповідальність за ст. 125 КК настає і у тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю і фактично було заподіяно легке тілесне ушкодження. Заподіяння легкого тілесного ушкодження внаслідок необережної вини не є караним за ст. 125 КК

Згідно ч.2 ст.24 КК України прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Інтелектуальний момент прямого умислу полягає в усвідомленні особою суспільне небезпечного характеру свого діяння та передбаченні його суспільне небезпечних наслідків. Усвідомлення означає не лише розуміння фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а й певне розуміння його суспільної небезпеки. Здебільшого наявність усвідомлення винним суспільної небезпеки свого діяння є очевидною, про що свідчать фактичні обставини справи. Якщо особа не усвідомлює суспільно небезпечний характер своїх дій чи бездіяльності, це може свідчити про її неосудність або про відсутність умислу при вчиненні злочину.

Відповідно ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

Під час досудового розслідування про підозру у вчиненні кримінального проступку нікому не повідомлялось.

В свою чергу, відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленим цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення, відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження с захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і мас бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи отуманяться на користь такої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - 3 точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.276 КПК України повідомлення про підозру здійснюється у випадку наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, а також покази ОСОБА_6 , можна дійти висновку, що остання захищалась від дій ОСОБА_4 , а тобто не мала умислу на спричинення тілесних ушкоджень, тому в діях ОСОБА_6 відсутній склад злочину, передбачений ч.1 ст.125 КК України, а саме умисне легке тілесне ушкодження.

Надаючи оцінку оскаржуваній постанові, слідчий суддя виходить із такого.

Згідно положень п.4 ч.1 ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, обставини, які є підставою закриття кримінального провадження. У відповідності до ч.2 ст.91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. При цьому, положеннями ст.92 КПК України регламентовано, що обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Слідчий суддя звертає увагу на те, що закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження може бути закрито лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи та оцінки слідчим, прокурором всіх зібраних та перевірених доказів (ст. ст. 2, 284 КПК України).

Постанова слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу (ст. 110 КПК України).

Проте, з мотивувальної частини постанови вбачається, що поза увагою дізнавача залишилася відсутність оцінки щодо можливості встановлення осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення.

Суд приходить до висновку про недотримання дізнавачем вимог ст.110 КПК України при ухваленні постанови від 28.08.2025 року, що є порушенням змісту та форми загальних засад кримінального провадження, визначених ст. 7 КПК України.

Крім того, згідно ч.2 ст.8 та ч.5 ст.9 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальному процесуальному законодавстві України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Такі приписи процесуального закону узгоджуються із Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Практика Європейського Суду з Прав Людини щодо проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних справ є сталою та вказує на те, що згідно з мінімальними критеріями ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, таке розслідування має бути незалежним, безстороннім і підлягати громадському контролю, а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю. Розслідування має бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо. Будь-який недолік розслідування, який підриває його здатність встановлення причини або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту (див. рішення у справі, «Мута проти України», «Карабет та інші проти України»).

В рішенні ЄСПЛ у справі «Бучинська проти України» Суд констатував факт того, що не може дійти висновку, що органи влади зробили усе від них залежне для забезпечення оперативного та всебічного вжиття заходів для збору доказів, встановлення місцезнаходження та притягнення до відповідальності винних (див. рішення у справі «Бучинська проти України» заява № 35493/10 від 30.04.2015, п. 49), бо за потреби зростаючих високих стандартів у сфері захисту прав людини та основоположних свобод, неминуче вимагається більша рішучість при оцінці порушень основоположних цінностей демократичного суспільства (див. рішення у справі «Сельмуні проти Франції, заява № 235803/94, параграф 95, «Нечипорук і Йонкало проти України», заява №42310/04, параграфи 148, 149), оскільки тягар доведення можна покласти на органи влади, адже саме вони мають надати задовільні та переконливі пояснення (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини, заява №21986/93, п. 100, «Нечипорук і Йонкало проти України», заява №42310/04, параграф 150).

Крім того, статтею 284 КПК України визначено вичерпний перелік підстав закриття кримінального провадження, згідно якої кримінальне провадження закривається в разі, якщо, зокрема, встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Так, неповнота досудового розслідування полягає в тому, що дізнавачем не перевірені доказами і не спростовані фактичні обставини, викладені в клопотаннях скаржника, не в повному обсязі проведені слідчі дії.

Разом з тим, в постанові про закриття кримінального провадження дізнавачем не надана правова оцінка встановленим під час досудового розслідування обставинам.

Отже, на думку слідчого судді, в ході досудового розслідування дізнавачем допущена істотна неповнота, усунення якої потребує застосовування всіх передбачених законом заходів для забезпечення ефективності досудового розслідування і виконання слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, спрямованих на збирання та перевірку доказів, а слідчим без дослідження всіх обставин вчинення вказаного кримінального правопорушення, передчасно було прийнято рішення про закриття кримінального провадження з підстав відсутності в діянні складу кримінального проступку

Таким чином, суд приходить до висновку, що прийнята постанова є передчасною і такою, що винесена без дотримання вимог ст.ст.9,91-94,110,284 КПК України, а досудове розслідування, що проведене дізнавачем не було ретельним, безстороннім і сумлінним.

При цьому, слідчий суддя, виходячи з ч. 5 ст. 40 КПК України, позбавлений змоги надати конкретні вказівки (зобов`язання) дізнавачу щодо проведення конкретних слідчих дій, адже слідчий є самостійним у своїй процесуальній діяльність, а слідчий суддя наділений лише правом судового контролю та оцінки зібраних дізнанням доказів на етапі розслідування, однак він не може переймати на себе функції слідства (п. 18 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 22 КПК України). Однак, слідчий суддя вважає за необхідне роз`яснити, що слідство зобов`язане провести у провадженні такий комплекс дій, який би не залишав місце сумнівам, а зроблені ним висновки випливали б зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, а не ґрунтувались на припущеннях.

При здійсненні відновленого досудового розслідування цього провадження органу досудового розслідування необхідно перевірити викладені заявником обставини, виконати необхідні дії і в залежності від встановленого прийняти законне та обґрунтоване рішення відносно подальшого провадження у даному провадженні, яке має бути належним чином вмотивованим з всебічним, повним аналізом доводів викладених представником скаржника.

Тому, вимога представника скаржника щодо скасування постанови дізнавача про закриття кримінального провадження, підлягає задоволенню.

Згідно вимог 18) ч.1 ст.3 КПК України до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 2, 25, 28, 214, 303 - 307 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на постанову дізнавача СД ВП №2 ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5 від 28.08.2025 про закриття кримінального провадження №0000032, відомості про яке внесені до ЄРДР від 01 травня 2025 року за ч. 1 ст. 125 КК України, задовольнити.

Постанову дізнавача СД ВП №2 ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5 від 28.08.2025 про закриття кримінального провадження №0000032, відомості про яке внесені до ЄРДР від 01 травня 2025 року за ч. 1 ст. 125 КК України, скасувати.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1