Дата документу 22.01.2026 Справа № 331/3248/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/3248/25 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/288/26 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 263 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 28 серпня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, який має вищу освіту, не працевлаштований, не одружений, малолітніх чи неповнолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 17 квітня 2025 року по день набрання вироком законної сили включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 8022 грн. 60 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_7 при невстановлених в ході досудового слідства обставинах, у невстановлений час та місці, маючи умисел на незаконне придбання, зберігання, носіння та збут бойових припасів, без передбаченого законом дозволу придбав у невстановлений досудовим розслідуванням день та час 3 металеві предмети, з яких один зовні схожий на корпус гранати Ф-1, та два зовні схожі на корпус гранати GНО-1, а також один предмет зовні схожий на підривач УЗРГМ та два предмети схожих на підривачі до гранат іноземного виробництва.

Вказані предмети ОСОБА_7 переніс у невстановлене під час досудового слідства місце, де зберігав без передбаченого законом дозволу з метою збуту до 17 квітня 2025 року.

У подальшому, 17 квітня 2025 року приблизно о 12.20 годині, ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне носіння та збут бойових припасів, без передбаченого законом дозволу, зберігаючи при собі, порушуючи вимоги ст.39 Закону України «Про Національну поліцію» та «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої Наказом МВС України № 622 від 21.08.1998 року, не маючи дозволу, передбаченого положенням «Про дозвільну систему», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12.10.1992 року, в ході телефонної розмови з ОСОБА_9 , якому у встановленому законом порядку доручено проведення оперативної закупки бойових припасів, домовився з останнім про збут трьох металевих предметів, з яких один зовні схожий на корпус гранати Ф-1, та два з яких зовні схожі на корпус гранати GНО-1, а також один предмет зовні схожий на підривач УЗРГМ та два предмети схожих на підривачі до гранат іноземного виробництва.

Після чого, приблизно о 12.20 годині вищевказаного дня, ОСОБА_7 переніс три металеві предмети, з яких один зовні схожий на корпус гранати Ф-1, та два з яких зовні схожі на корпус гранати GНО-1, а також один предмет зовні схожий на підривач УЗРГМ та два предмети схожих на підривачі до гранат іноземного виробництва до квартири АДРЕСА_3 , де за грошові кошти у сумі 3000 гривень, які були попередньо видані для проведення оперативної закупки, збув ОСОБА_9 вищевказані об`єкти.

У подальшому ОСОБА_9 добровільно в ході проведення огляду місця події видав працівникам поліції три металеві предмети, з яких один зовні схожий на корпус гранати Ф-1, та два з яких зовні схожі на корпус гранати GНО-1, а також один предмет зовні схожий на підривач УЗРГМ та два предмети схожих на підривачі до гранат іноземного виробництва, які є, зокрема, наданий на дослідження корпус бойової ручної оборонної осколкової гранати Ф-1 в конструктивному поєднанні з наданим на дослідження бойовим уніфікованим підривачем дистанційної дії УЗРГМ-2 є бойовою ручною оборонною осколковою гранатою Ф-1 промислового виготовлення, яка відноситься до бойових припасів та вибухових пристроїв військового призначення; та надані на дослідження корпуси бойових ручних наступальних осколкових гранат GНО-1 в конструктивному поєднанні з наданими на дослідження бойовими підривачами AF 11 є бойовими ручними наступальними осколковими гранатами GНО-1 промислового виготовлення, які відносяться до бойових припасів та є вибуховими пристроями військового призначення.

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_7 щиро розкаявся, зробив для себе належні висновки, раніше не судимий, має поганий стан здоров`я.

Звертає увагу, що існують обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття, визнання вини, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, несприятливий стан здоров`я, а обтяжуючі покарання обставини відсутні.

Вважає, що враховуючи вищевказані дані про особу обвинуваченого, виправлення ОСОБА_7 можливе без його ізоляції від суспільства, тому суд першої інстанції мав усі підстави для звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Просить вирок у частині призначеного покарання змінити та ухвалити в цій часині новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, призначити йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, яка рішення суду першої інстанції вважала законним, обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 263 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник обвинуваченого фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів; визнав щире каяття за обставину, що пом`якшує покарання; встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання; дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, постійного джерела доходу не має, хворіє на хронічний вірусний гепатит С у неактивній формі, має інші захворювання, які потребують лікування, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває (проте протягом 2008-2011 років оглядався лікарем наркологом з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання психостимуляторів та інших психоактивних речовин, вживання зі шкідливими наслідками»).

Також суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 не тільки зберігав бойові припаси, а збув їх іншим особам, діяв у період воєнного стану та у період збільшення ризику вчинення терористичних дій або диверсій.

На переконання колегії суддів, вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення носить підвищений суспільно-небезпечний характер, сприяє загостренню криміногенної ситуації та створює умови для вчинення більш тяжких злочинів.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, і підстави як для застосування ст. 75 КК України до вказаного покарання, так і пом`якшення йому розміру призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 1 ст. 263 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання в мінімальних межах санкції статті, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на обставини вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж у виді 3 років позбавлення волі, яке, на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість, або звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Також відсутні підстави для призначення ОСОБА_7 покарання на підставі ст. 69 КК України, оскільки обставини справи та дані про особу обвинуваченого не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу неналежного врахування судом першої інстанції повного визнання вини та щирого каяття, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому за ч. 1 ст. 263 КК України, покарання в мінімальних межах санкції.

На переконання колегії суддів, стан здоров`я обвинуваченого не може бути підставою для звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки ця обставини не утримала обвинуваченого від вчинення тяжкого кримінального правопорушення.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 28 серпня 2025 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4