КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві 24 грудня 2025 року апеляційну скаргу з доповненнями прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2025 року,

за участі:

прокурора ОСОБА_5

представника власника майна ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_5 в кримінальному провадженні № 0000487, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.04.2025 року, за підозрою ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2, ч. 2 ст. 369-2 КК України та ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України та за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 369-2 КК України, про арешт майна.

Не погоджуючись з таким рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000487 в повному обсязі.

Вважає оскаржувану ухвалу слідчого судді незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вказане майно визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Звертає увагу, на те що мобільний телефон відповідає ознакам, передбаченим вимогами ст. 98 КПК України, оскільки може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, на якому можуть міститися відомості, що можуть бути використані як докази факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, представника власника майна, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Як убачається з матеріалів судового провадження, міжвідомчою слідчою групою у складі слідчих підрозділів Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань та слідчого управління Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 11 квітня 2025 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000487, за підозрою ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2, ч. 2 ст. 369-2 КК України та ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України та за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 369-2 КК України.

У даному кримінальному провадженні досліджуються обставини, за яких, території України функціонує протиправний механізм передачі матеріальних ресурсів на територію Російської Федерації, що кваліфікуються як пособництво державі-агресору, що виразилось в умисних діях спрямованих на допомогу державі-агресору, збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, з метою завдання шкоди шляхом передачі матеріальних ресурсів та інших активів представникам держави-агресopa.

19 вересня 2025 року на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України проведено невідкладний обшук за адресою:

АДРЕСА_1 , під час проведення якого виявлено та вилучено у ОСОБА_9 мобільний телефон «Росо FSPro», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , модель 23013PC75 G.

Постановою старшого слідчого в ОВС слідчого управління Головного управлінняСлужби безпеки України в м. Києві та Київській області ОСОБА_10 від 19 вересня 2025 року зазначений мобільний телефон визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

20 вересня 2025 року прокурор відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_5 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000487 від 11.04.2025, вилучене в ході проведення обшуку за адресою:

АДРЕСА_1 , а саме на майно ОСОБА_11 : мобільний телефон «Росо FSPro», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , модель 23013PC75 G.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2025 року у задоволенні клопотання прокурора відмовлено, з тих підстав, що прокурором не наведено існування сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що мобільний телефон, вилучений у ОСОБА_11 є доказом злочину та ані з клопотання, ані з доповнень до нього не вбачається наявності достатніх підстав вважати, що саме мобільний телефон відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Колегія суддів погоджується із таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з п. 1 ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, в тому числі збереження речових доказів.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слід переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення, які можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Як вбачається з матеріалів провадження, прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, - з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

Однак, колегія суддів вважає, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався прокурор.

Слідчим суддею під час розгляду клопотання встановлено, що відповідність майна, про арешт якого наполягає прокурор, критеріям речового доказу у кримінальному провадженні № 0000487 належним чином не підтверджена допустимими в розумінні ст. 86 КПК України доказами.

Також, прокурором зазначено, що вилучення мобільного телефону є необхідною умовою проведення комп`ютерно-технічної експертизи, призначеної постановою старшого слідчого в ОВС слідчого управління Головного управління Служби безпеки України в м. Києві та Київській області ОСОБА_10 від 17 жовтня 2025 року, однак наявності на такому мобільному телефоні інформації, яка може мати доказове значення у кримінальному провадженні прокурором не наведено, як і не наведено даних про виконання даної постанови та направлення даного мобільного телефону, як об`єкта дослідження до експертної установи.

Вирішуючи клопотання, слідчим суддею обґрунтовано, що з матеріалів клопотання не убачається підстав вважати, що майно, вилучене під час обшуку має ознаки речових доказів, передбачених ст. 98 КПК України.

Відтак, будь-яких правових підстав для застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження у клопотанні прокурора не зазначено та доказів на обґрунтування необхідності накладення арешту не подано.

Посилаючись у клопотанні на необхідність накладення арешту на вказане майно, що є речовими доказами у цьому кримінальному провадженні, прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

За таких обставин, посилання у клопотанні прокурора про арешт майна, як на форму забезпечення доказів, не ґрунтуються на вимогах закону.

Слідчий суддя надав оцінку усім доказам, які наявні в матеріалах справи та які стосуються предмету кримінального провадження, з чим погоджується колегія суддів.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні обставин та доданих до нього матеріалах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Відтак, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання прокурора з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді в матеріалах судового провадження і зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2025 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу з доповненнями прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_5 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14

Єдиний унікальний № 757/46748/25-к Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_15

Провадження № 11сс/824/8497/2025 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК України