Справа № 748/703/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/537/25
Категорія - : ч. 2 ст. 286-1 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

законного представника потерпілої ОСОБА_7 ,

законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника неповнолітнього обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003552 від 03.11.2024, за апеляційною скаргою прокурора Чернігівської окружної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2025 року стосовно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Роїще Чернігівського району Чернігівської області, громадянина України, непрацюючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України,

У С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України у виді пробаційного нагляду на строк 01 рік із позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів на строк 5 років.

Покладено на ОСОБА_10 перебачені ч.2 та п.4 ч.3 ст. 59-1 КК України обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Строк покарання у виді пробаційного нагляду постановлено обчислювати з дня постановки ОСОБА_10 на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави 5173 грн 35 коп. процесуальних витрат, а в разі відсутності у нього майна, достатнього для відшкодування процесуальних витрат, постановлено стягнути їх із законних представників ОСОБА_8 та ОСОБА_12 у дольовому порядку по 2 586 грн 70 коп. з кожного до досягнення повноліття ОСОБА_10 .

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 листопада 2024 року, на автомобіль марки «ВАЗ» моделі «2106» ,реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Питання про долю речових доказів і документів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Місцевим судом установлено, що 02 листопада 2024 року близько 21 год 00 хв транспортний засіб марки «ВАЗ» моделі «2106», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням неповнолітнього ОСОБА_10 рухався по вул. Миру у с. Роїще Чернігівського району Чернігівської області зі сторони вул. Сонячна в бік вул. Молодіжна.

Рухаючись у вказаному напрямку поряд з будинком № 138 по вул.. Миру обвинувачений ОСОБА_10 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, не вибрав безпечної швидкості руху транспортного засобу, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати ним, внаслідок чого втратив керованість над транспортним засобом та здійснив виїзд за межі проїзної частини, в результаті чого здійснив зіткнення з придорожнім деревом на узбіччі за межами проїзної частини дороги з лівої сторони дороги відносно руху транспортного засобу під керуванням ОСОБА_13 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир транспортного засобу марки «ВАЗ» моделі «2106», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки з переломами 2,3,4,5,6 ребер зліва по середньо- ключичній лінії, 1 ребра справа зі зміщенням уламків, забою легень, ускладненого двобічним пневмотораксом; закритого косо-поперечного перелому правої стегнової кістки на рівні середньої третини діафізу зі зміщенням уламків; закритого перелому правої ключиці на рівні середньої третини діафізу зі зміщенням уламків; закритого перелому лівої малогомілкової кістки на рівні верхньої третини діафізу зі зміщенням уламків; переломів сідничних, верхніх гілок лобкових кісток тазу двобічно з допустимим зміщенням уламків, переломів бокових мас 1 та 2 хребців крижової кістки зліва без зміщення уламків, перелому куприка з допустимим зміщенням уламків; закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, переломами передньої та задньо-латеральної стінок правої верхньощелепної пазухи, гемосинусом, підшкірним крововиливом навколоорбітальної ділянки зліва, садном лобної ділянки зліва; множинних синців, подряпин та саден тулубу, шиї, кінцівок, які в сукупності, як можливо наслідку одного травматичного процесу в умовах дорожньо-транспортної пригоди, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_10 грубо порушив вимоги п. п. 2.9 а, 2.36, 12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (зі змінами та доповненнями), що стало причиною та умовою настання події даної дорожньо-транспортної пригоди, та перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з тілесними ушкодженнями, що були отримані потерпілою ОСОБА_7 .

Не оспорюючи кваліфікацію дій та доведеність вини обвинуваченого, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок стосовно ОСОБА_10 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким призначити неповнолітньому покарання за ч. 2 ст. 286-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів на строк 5 років. В решті вирок суду залишити без змін.

Вважає, що судом не в повній мірі враховано відомості про характер і тяжкість злочину, поведінку обвинуваченого, яка призвела до його вчинення, адже ОСОБА_10 інкримінується вчинення тяжкого кримінального правопорушення, внаслідок якого неповнолітній потерпілій заподіяно тяжкі тілесні ушкодження. Зауважує, що неповнолітній свідомо вживши близько двох літрів слабоалкогольного напою, не маючи належної освіти із керування транспортним засобом та водійського посвідчення, самостійно зініціював поїздку у нічний час на автомобілі за участю 16-річної потерпілої, рухався із перевищенням швидкості у населеному пункті, та не впоравшись з керуванням здійснив зіткнення з придорожнім деревом. Зазначає, що потерпіла через отримані травми продовжує перебувати на лікуванні і його подальша тривалість наразі невідома, через що остання не з`являлася у судові засідання з розгляду кримінального провадження та не мала можливості висловити свою позицію щодо ставлення до обвинуваченого та призначення покарання. Вважає, що судом безпідставно визнано обставини, що пом`якшують покарання, а саме, щире каяття та добровільне відшкодування збитку, адже твердження обвинуваченого про фінансову допомогу на подальше лікування не підкріплене жодними доказами. Звертає увагу, що ОСОБА_10 був відрахований через неуспішність з вищого навчального закладу наприкінці 2024 року, офіційно не працевлаштований, на облік до служби зайнятості не став, а фактично вказане відшкодування здійснюється за кошти батьків обвинуваченого. На думку прокурора, це свідчить про пасивну поведінку обвинуваченого з відшкодування шкоди потерпілій. Крім того, ОСОБА_10 визнав свою вину лише під час судового розгляду, а тому вважає, що у нього відсутнє щире каяття.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який просив задовольнити його апеляційну скаргу з викладених в ній підстав, позицію законного представника неповнолітнього обвинуваченого та його захисника, які просили відмовити у задоволенні вимог прокурора, позицію законного представника неповнолітньої потерпілої, яка заперечувала проти задоволення скарги прокурора та вказала, що обвинувачений відшкодував їй матеріальну шкоду в сумі 150 000 грн, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

За правилами ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК.

Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 вину визнав у повному обсязі, підтвердив обставини, викладені у обвинувальному акті, щиро розкаявся, погодився на недоцільність дослідження доказів у кримінальному провадженні відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 349 КПК України судом першої інстанції за згодою учасників судового провадження було визнано недоцільним дослідження доказів, поданих на підтвердження події кримінального правопорушення, вини обвинуваченого у його вчиненні, стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються.

Винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286-1 КК України сторонами у апеляційному порядку не оскаржується та в силу вимог ч. 2 ст. 394 КПК України не є предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

Що стосується покарання, призначеного обвинуваченому, то воно визначене судом з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних щодо особи обвинуваченого, наявності обставин, які пом`якшують покарання та відсутності обставин, які обтяжують покарання.

Зі змісту закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 50 КК України, вбачається, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Вказаний висновок узгоджується з нормами ст. 65 КК України, в якій зазначено, що суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочини, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити із класифікації злочинів, критерії якої передбачені ст. 12 КК України, а також із особливостей конкретного злочину та обставин його вчинення.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

При призначенні покарання ОСОБА_10 суд першої інстанції виконав вимоги закону, передбачені ст. ст. 50, 65 КК України, правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, який раніше несудимий, не працює, позитивної характеристики за місцем проживання, виховується у повній родині, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вчинив кримінальне правопорушення неповнолітнім, що свідчить про відсутність життєвого досвіду, врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, добровільне відшкодування шкоди потерпілій, відсутність обставин, що його обтяжують, умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку, досудову доповідь органу пробації, згідно до якої низька ймовірність вчинення ним повторного правопорушення та можливість виправлення без позбавлення волі, думку законного представника потерпілої, яка просила не позбавляти обвинуваченого волі, та обгрунтовано визнав за можливе призначити ОСОБА_10 покарання із застосуванням положення ч. 1 ст. 69 КК України, а саме перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за інкриміноване йому кримінальне правопорушення, у виді пробаційного нагляду із покладенням обов`язків, передбачених ч.2 та п.4 ч.3 ст. 59-1 КК України, із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк в межах санкції статті за інкриміноване йому кримінальне правопорушення.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

З огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, на досудову доповідь органу пробації від 14.04.2025, відповідно до якої виправлення ОСОБА_10 можливе без ізоляції від суспільства, висновок місцевого суду про необхідність призначення покарання у виді пробаційного нагляду є правильним.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що обвинувачений щиро розкаявся та продовжує відшкодовувати завдану кримінальним правопорушенням шкоду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано та на законних підставах застосував положення ст.69 КК України і призначив ОСОБА_10 за ч.2 ст. 286-1 КК України більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співрозмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За приписами статті 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку, що встановлені судом обставини, які пом`якшують покарання, в сукупності із встановленими судом даними про особу винного, є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, та давали суду правові підстави застосувати положення ст. 69 КК України і призначити ОСОБА_10 більш м`яке покарання, ніж передбачено санкцією ч.2 ст.286-1 КК України, у виді пробаційного нагляду.

Цим самим спростовуються апеляційні доводи прокурора про те, що суд при призначенні ОСОБА_10 покарання в достатній мірі не врахував характер вчиненого злочину і дані про особу обвинуваченого, та призначив покарання, яке є недостатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів також враховує позицію потерпілого ОСОБА_10 , який в суді апеляційної інстанції повідомив, що він відшкодував кошти на лікування потерпілої ОСОБА_7 та зобов`язується і надалі підтримувати потерпілу та відшкодовувати їй кошти на лікування.

Як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_10 повідомив, що засуджує свій вчинок та просив вибачення у потерпілої.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при розгляді даного провадження дотримався загальних засад призначення покарання, принципу його індивідуалізації, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_10 , а тому призначив більш м`яке покарання, ніж передбачене законом, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, не знаходять свого обґрунтованого ствердження доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 69 КК України та призначив обвинуваченому покарання, яке є надмірно м`яким.

Окрім того, взято до уваги відношення обвинуваченого до скоєного, його критичне ставлення до вчиненого, а тому місцевий суд і дійшов висновку щодо застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 покарання в мінімальних межах санкцій ч.2 ст. 286-1 КК України у виді пробаційного нагляду.

Крім того, з вказаних мотивів суд призначив ОСОБА_10 і додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Апеляційний суд уважає, що таке покарання є законним, справедливим, буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винуватого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити особистий надмірний тягар для особи та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Надавши правову оцінку зазначеним судом відомостям та доказам на їх підтвердження, що містяться в матеріалах кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що призначене ОСОБА_10 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України і є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а тому апеляційні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора Чернігівської окружної прокуратури ОСОБА_11 , а вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4