ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 442/2652/18

провадження № 51-1289 км 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000046 від 02 лютого 2018 року за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Вороблевичі Дрогобицького району Львівської області, мешканця АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційною скаргою (з доповненнями) засудженого ОСОБА_6 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 грудня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 березня 2025 року стосовно нього.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 грудня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 369-2 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та на підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

За обставин, детально наведених у вироку, ОСОБА_6 прийняв пропозицію та прийняв обіцянку неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави (ч. 2 ст. 369-2 КК).

Так, суд установив, що ОСОБА_6 , перебуваючи на посаді заступника начальника першого відділення (з розслідування тяжких та особливо тяжких злочинів) слідчого відділу Дрогобицького відділу поліції ГУНП у Львівській області, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», будучи працівником Національної поліції, був службовою особою правоохоронного органу та відповідно до прим. 1 до ст. 364 КК був службовою особою, при виконанні службових обов`язків за посадою постійно здійснював функції представника влади, обіймав посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, та службовою особою, яка займала відповідальне становище, станом на січень - лютий 2018 року, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, всупереч інтересам служби, з метою особистого збагачення, 22 січня 2018 року з 13:24 по 13:25, перебуваючи в не встановленому досудовим розслідуванням місці, прийняв від ОСОБА_7 пропозицію неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів та збільшив суму неправомірної вигоди до 2000 дол. США (згідно з курсом Національного банку України становить 57 680 грн), а саме по 400 дол. США з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, а саме слідчим 2 відділення СВ Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_13 , який здійснював досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002701 від 28 грудня 2017 року, про непритягнення вказаних вище осіб до кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 122 КК, та закриття ним вказаного кримінального провадження в порядку, передбаченому ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Після цього 10 лютого 2018 року близько 11:00, ОСОБА_6 , продовжуючи свій злочинний умисел, перебуваючи біля будинку № 30 по вул. 22 січня в м. Дрогобичі Львівської області, прийняв від ОСОБА_7 обіцянку неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів у сумі 2000 дол. США (згідно з курсом Національного банку України становить 54 060 грн), а саме по 400 дол. США з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , для себе за описаний вище вплив, після чого був затриманий у порядку ст. 208 КПК.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 03 березня 2025 року вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі (з доповненнями), та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі (з доповненнями) засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно нього, призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог засуджений ОСОБА_6 з підстав, детально наведених у касаційній скарзі, посилається на те, що:

- слідство було упередженим та проводилося формально, з обвинувальним ухилом;

- з обставин, визнаних судом доведеними, незрозуміло, у чому він обвинувачується, при цьому час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення не конкретизовані;

- твердження в мотивувальній частині вироку не ґрунтуються на об`єктивному, неупередженому, незалежному дослідженні наданих стороною обвинувачення доказів, а зводяться лише до цитування протоколів процесуальних дій, однобічного аналізу результатів слідчих дій;

- з вироку місцевого суду не вбачається, що в цьому кримінальному провадженні проводилися негласні слідчі (розшукові) дії (далі - НСРД), а також що відповідні протоколи досліджувались в судовому засіданні, при цьому таким доказам не надано оцінки;

- особи, щодо яких здійснювалися НСРД, не були повідомлені про їх проведення.

Також засуджений ОСОБА_6 наводить детальні доводи про те, що суд першої інстанції:

- грубо порушив вимоги ст. 94 КПК в ході розгляду кримінального провадження;

- був упередженим під час дослідження доказів;

- порушив положення п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК;

- послався на документи, які жодним чином не встановлюють наявності фактів чи обставин, що мають значення у кримінальному провадженні;

- взяв до уваги одні показання, не навівши мотивів неприйняття інших;

- визнав доведеним, що він прийняв пропозицію неправомірної вигоди від ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , які в ході досудового розслідування та судового розгляду не були допитані;

- навів показання ряду свідків, які не можна брати до уваги, оскільки в судовому засіданні останні пояснили, що його бачать вперше, ніяких розмов з ним не мали;

- не дав належної оцінки доказам, незважаючи на явні протиріччя, у зв`язку із чим постановив необґрунтоване та невмотивоване рішення;

- упереджено та з обвинувальним ухилом виклав показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , відмінні від наданих ними у судовому засіданні;

- виклав показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 в незрозумілій інтерпретації, з обвинувальним ухилом, протилежні тому, що останні пояснювали в судовому засіданні;

- залишив поза увагою докази сторони захисту, досліджені в судовому засіданні, оскільки умисно не виклав показання свідків сторони захисту ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_13 , які, на думку засудженого, вказують на його невинуватість, а отже не надав їм оцінки, чим порушив принцип презумпції невинуватості.

Водночас суд апеляційної інстанції, як зазначає засуджений:

- не усунув допущених місцевим судом порушень;

- провів судовий розгляд із суттєвим порушенням вимог кримінального процесуального закону;

- залишив поза увагою викладені в його апеляційній скарзі обставини щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, допущених під час судового розгляду в місцевому суді, невідповідності висновків цього суду фактичним обставинам справи та недотримання принципу презумпції невинуватості;

- своїх висновків належним чином не мотивував, на навів вичерпних доводів щодо необґрунтованості його апеляційної скарги, обмежившись лише перерахуванням доказів, покладених в основу вироку місцевого суду та загальним формулюванням про доведеність його винуватості;

- незважаючи на наявні протиріччя між висновками місцевого суду та доказами, які були встановлені в судовому засіданні, не вбачав процесуальних порушень і дійшов висновку про правильність висновків суду першої інстанції.

У доповненнях до касаційної скарги засуджений ОСОБА_6 наводить детальні доводи щодо неналежної якості звукозаписів судових засідань у суді першої інстанції (від 04 та 24 квітня, 21 травня і 07 червня 2019 року), а також щодо відсутності технічних носіїв інформації, на яких зафіксовано оголошення обвинувального акта зі зміненим обвинуваченням, судові дебати, останнє слово обвинуваченого та оголошення вироку.

Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні:

- засуджений ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу (з доповненнями) і просив її задовольнити;

- прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги (з доповненнями) засудженого, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга (з доповненнями) засудженого підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначеної у п. 1 ч. 1 цієї статті підстави суд касаційної інстанції має керуватися ст. 412 КПК.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).

За приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд апеляційної інстанції має перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК ухвала суду апеляційної інстанції має містити встановлені судом обставини з посиланням на докази, мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, а також мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Ухвала суду апеляційної інстанції - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК.

Тобто суд апеляційної інстанції має перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні.

Однак, на переконання колегії суддів, під час розгляду кримінального провадження в порядку апеляційної процедури суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону не дотримався.

Як убачається з вироку, ОСОБА_6 судом першої інстанції було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК, а саме у прийнятті пропозиції та прийнятті обіцянки неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Не погоджуючись із таким рішенням місцевого суду, засуджений ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку.

Зі змісту апеляційної скарги засудженого вбачається, що останній, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, указував, серед іншого, що місцевий суд поклав в основу вироку показання ряду свідків, кардинально протилежні тим, які були досліджені цим судом, і ці свідки в судовому засіданні суду першої інстанції пояснили, що його бачать вперше.

Зокрема, засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на те, що:

- свідок-заявник ОСОБА_14 в судовому засіданні повідомив: « ОСОБА_6 не знаю, навіть в очі не бачив», а на запитання, чому у своїй заяві про вчинення злочину вказував на ОСОБА_6 , відповів: «Так сказав написати працівник СБУ». Крім того, повідомив: «400 дол. США, передавав ОСОБА_7 , чи то для потерпілого, який в лікарні знімав побої і мав великі апетити, хотів багато грошей, чи то слідчому, не знаю...»;

- свідок-заявник ОСОБА_11 в судовому засіданні повідомив: «3 ОСОБА_6 не зустрічався і не знаю його, гроші в сумі 400 дол. США передавав ОСОБА_7 , від ОСОБА_9 взнав, що ОСОБА_7 посередник. Про те, що головним слідчим був ОСОБА_6 , сказали в СБУ, де і написав заяву про вчинення правопорушення.»;

- свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні повідомив: «Не знайомий раніше з ОСОБА_22 , ОСОБА_7 передав мені 1200 дол. США, щоб я поміняв на гривні, для чого ці гроші, мені невідомо»,

стверджував, що:

- суд першої інстанції упереджено, з обвинувальним ухилом зазначив у вироку інші, надумані показання наведених вище свідків;

- показання інших свідків, а саме ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , також викладені в незрозумілій інтерпретації, з обвинувальним ухилом, що абсолютно протилежне тому, що останні пояснювали в судовому засіданні.

Крім того, наводячи доводи про те, що:

- у судовому засіданні за клопотанням сторони захисту був допитаний як свідок ОСОБА_23 , який пояснив, що справу щодо його побиття розслідував не ОСОБА_6 , такого не знає, з ним не спілкувався. Будучи в лікарні, мав розмову про відшкодування йому моральних та матеріальних збитків за нанесення йому тілесних ушкоджень. У подальшому працівник СБУ на ім`я ОСОБА_24 наказав виїхати в Польщу і не відповідати нікому на вхідні дзвінки;

- крім того, за клопотанням сторони захисту був допитаний як свідок ОСОБА_25 , який пояснив, що його син ОСОБА_12 жодного конфлікту ні з ким не мав і ніякі гроші нікому не давав;

- свідок ОСОБА_13 пояснив, що в нього у провадженні були матеріали про побиття ОСОБА_26 ОСОБА_6 знає як заступника начальника першого слідчого відділення, ствердив, що він не був його керівником, у нього був інший начальник слідства. У вказаній справі з ОСОБА_6 не спілкувався, взагалі не було нічого спільного з ним,

звертав увагу, що показання свідків, які прямо вказують на невинуватість ОСОБА_6 в інкримінованому кримінальному правопорушенні, місцевим судом умисно упущено, а отже, не надано оцінки цим показанням, чим порушено принцип презумпції невинуватості.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, порушуючи положення, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК, наведені вище доводи належним чином не перевірив.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Водночас у рішеннях Європейського суду з прав людини неодноразово наголошувалося, що визнаючи, чи було провадження у справі загалом справедливим, також має враховуватися, чи було дотримано прав на захист. Слід, зокрема, розглянути, чи заявникові була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання. Крім того, має бути врахована якість таких доказів і, зокрема, те, чи породжують обставини, за яких вони були отримані, будь-який сумнів щодо їх достовірності й точності. При тому, що питання справедливості розгляду не обов`язково постає в разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що в разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (див., зокрема, рішення у справі «Хан проти Сполученого Королівства» (Khan v. the United Kingdom), пункти 35, 37; у справі «Аллан проти Сполученого Королівства» (Allan v. the United Kingdom), п. 43; у справі «Яременко проти України», п. 76).

Верховний Суд також звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, що надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження та оцінки доказів. Водночас у певних випадках дослідження доказів судом апеляційної інстанції може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд.

Проте, постановляючи рішення за результатами судового розгляду в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції:

- лише формально зазначив, що показання свідків у даному кримінальному провадженні є послідовними, логічними та підтверджуються іншими, зібраними у справі доказами, належно відображені у вироку суду першої інстанції та не викликають сумнівів у їх достовірності;

- не навів належного і вмотивованого обґрунтування своїх висновків у частині безпідставності доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 , які стосуються невідповідності викладених у вироку показань свідків тому, що останні пояснили в судовому засіданні;

- безпосередньо не допитавши свідка ОСОБА_11 , не вказав, як, з огляду на відсутність у матеріалах кримінального провадження копії технічного звукозапису, на якому відображено його допит, надав оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції зазначив у вироку інші, надумані показання цього свідка.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 зазначав про те, що в суді першої інстанції був допитаний у тому числі свідок ОСОБА_18 , проте його показання не викладено у вироку та їм не надано оцінки.

Як убачається з наявних матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції безпосередньо не допитував свідка ОСОБА_18 , не прослуховував звукозапису його допиту в суді першої інстанції, формально зазначивши, що показання свідка ОСОБА_18 не можуть братися до уваги, оскільки суперечать іншим встановленим судом першої інстанції фактичним обставинам справи, не виклав змісту цих показань та не надав їм належної оцінки в сукупності з іншими здобутими у кримінальному провадженні доказами.

Звертаючись з апеляційною скаргою, засуджений ОСОБА_6 також вказував, що:

- у кримінальному провадженні № 0000046 від 02 лютого 2018 року ОСОБА_7 був допитаний як свідок 10 лютого 2018 року з 15:40 до 18:55, у подальшому цього ж числа і в цьому ж провадженні на показаннях свідка ОСОБА_7 йому ж повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 369-2 КК, а надалі на показаннях свідка ОСОБА_7 11 лютого 2018 року йому ( ОСОБА_6 ) повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 369-2 КК, у зв`язку з чим, на думку засудженого, здобуті в судовому засіданні 04 червня 2018 року показання ОСОБА_7 знову зазначаються у вироку як показання свідка, що прямо суперечить п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК;

- незважаючи на те, що даний доказ мав бути визнаний судом недопустимим, він покладений місцевим судом в обґрунтування вироку, ще й з обвинувальним ухилом, оскільки ОСОБА_7 жодного разу не сказав, що збирався передавати йому якісь гроші і що він давав йому якісь обіцянки.

Однак суд апеляційної інстанції не надав доводам апеляційної скарги в цій частині жодної оцінки, чим, на переконання колегії суддів, порушив положення, передбачені п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 КПК.

Крім того, як убачається зі змісту ухвали, залишилися без належної уваги суду апеляційної інстанції і доводи апеляційної скарги засудженого щодо недослідження місцевим судом протоколів НСРД, а також про те, що особи, щодо яких здійснювалися НСРД, не були повідомлені про їх проведення.

Отже, колегія суддів уважає, що наведені вище порушення є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ч. 1 ст. 412 КПК), оскільки могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне й обґрунтоване рішення, в тому числі щодо правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК), а тому ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною, обґрунтованою та вмотивованою, у зв`язку з чим відповідно до положень, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, така ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції (п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК), оскільки, з огляду на зміст апеляційної скарги, зазначені порушення можливо усунути на стадії апеляційного перегляду.

Разом з тим з огляду на наявність указаних істотних порушень вимог процесуального закону, які і є підставою для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, Верховний Суд не бачить підстав для надання оцінки доводам касаційної скарги (з доповненнями) засудженого в іншій частині, адже оцінку таким доводам можливо буде надати після усунення наведених вище істотних порушень КПК.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що вимоги касаційної скарги (з доповненнями) засудженого ОСОБА_6 підлягають частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції стосовно нього - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого цей суд має врахувати наведене вище, надати належну оцінку всім доводам апеляційної скарги засудженого та постановити законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 412, 419, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу (з доповненнями) засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 березня 2025 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3