Справа № 489/2208/25
Провадження № 1-кп/489/686/25
Інгульський районний суд міста Миколаєва
Ухвала

13 жовтня 2025 року місто Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Миколаєва матеріали кримінального провадження №0000065 від 24.01.2025 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , представника потерпілого ОСОБА_9 , представника цивільного позивача ОСОБА_10 ,

встановив:

До суду надійшло клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, оскільки на даний час продовжують існувати ризики переховування обвинуваченого від суду, який існував при застосуванні запобіжного заходу та продовженні строку його дії, а також ризику незаконного впливу на потерпілого.

Прокурор підтримав клопотання та просив його задовольнити.

Сторона захисту заперечувала проти клопотання прокурора.

Потерпілий та його представник підтримали клопотання прокурора.

Крім того, від сторони захисту надійшло клопотання про зміну ОСОБА_3 запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт, яке обґрунтоване тим, що обвинувачений раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання та місце роботи, позитивно характеризується, частково відшкодував потерпілому моральну шкоду, а також має проблеми зі здоров`ям, пов`язані з ушкодженнями лівого гомілковостопного суглоба та меніска лівого колінного суглоба, які потребують оперативного втручання.

Сторона захисту підтримала клопотання про зміну запобіжного заходу.

Прокурор, потерпілий та його представник заперечували проти вказаного клопотання.

Представник цивільного позивача при вирішенні вказаних клопотань покладався на розсуд суду.

Вислухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов таких висновків.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду міста Миколаєва від 25.01.2025 відносно обвинуваченого ОСОБА_3 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого неодноразово продовжувався, останній раз ухвалою суду від 21.08.2025 до 19.10.2025 включно.

Відповідно до ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Вирішуючи заявлене прокурором клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою та клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу, суд бере до уваги обставини вчинення та ступінь тяжкості інкримінованого ОСОБА_3 кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, внаслідок якого загинули двоє осіб, дані про його особу, необхідність уникнення визначених ст. 177 КПК України ризиків.

Відповідно до п. 36 Рішення ЄСПЛ у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.05.2010 (остаточне 20.08.2010), «суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує». Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Сам факт подання до суду обвинувального акту та те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні відповідного кримінального правопорушення є свідченням його обґрунтованої підозри. При цьому, на даному етапі судового провадження суд не вирішує питання про винуватість чи невинуватість обвинуваченого в інкримінованому йому діянні, що буде вирішуватися судом в нарадчій кімнаті при ухваленні остаточного рішення у справі.

Натомість, на переконання суду, на даний час продовжує існувати передбачений ст. 177 КПК України ризик переховування обвинуваченого від суду, який існував при застосуванні запобіжного заходу, оскільки ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, має достатню обізнаність, щоб розуміти тяжкість скоєного злочину та покарання за його вчинення.

У своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що п. 3 ст. 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. У рішеннях «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ констатував, що основною метою ст. 5 Конвенції, якою гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження, є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції», особлива тяжкість деяких злочинів викликає таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення принаймні протягом певного часу. За виняткових обставин цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою.

У свою чергу, при вирішенні клопотання прокурора суд враховує наявність істотного ризику переховування від суду, а також факт загибелі внаслідок вчинення інкримінованого ОСОБА_3 злочину двох осіб, що вказує на підвищену суспільну небезпечність вказаного діяння та особи обвинуваченого, а також наявність значного суспільного інтересу, який переважає принцип поваги до особистої свободи особи.

Таким чином, існуючий на даний час ризик переховування від суду є суттєвим та таким, що не дають достатніх підстав суду на даному етапі судового провадження не продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою, щоб йому запобігти.

Будь-яких достатніх даних про зменшення вказаного ризику, внаслідок чого існували б підстави для відмови прокурору в продовженні обвинуваченому строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено. Вказані обставини свідчать про обґрунтованість клопотання прокурора.

При цьому, суд не погоджується з доводами сторони захисту про можливість зміни обвинуваченому запобіжного заходу на домашній арешт через наявність у нього міцних соціальних зв`язків, місця роботи та позитивної характеристики, оскільки, по-перше, вказані обставини існували на момент вчинення інкримінованого йому злочину, однак не запобігли його скоєнню. По-друге, зазначені обставини існували під час вирішення питання про застосування та продовження щодо ОСОБА_3 строку запобіжного заходу, врахувавши які, судом був застосований саме такий запобіжний захід.

Також не може бути достатньою підставою для зміни запобіжного заходу твердження сторони захисту про незадовільний стан здоров`я обвинуваченого, пов`язаний з ушкодженнями лівого гомілковостопного суглоба та меніска лівого колінного суглоба, які потребують оперативного втручання, оскільки з наданих суду медичних документів не встановлено, що лікарями, які проводили обстеження обвинуваченого, був наданий обґрунтований висновок чи інші довідки про те, що наявні у нього вищевказані медичні проблеми зі здоров`ям унеможливлюють його перебування в слідчому ізоляторі, а також що відповідальні посадові особи місця ув`язнення, де він утримується, не можуть забезпечити надання йому необхідної медичної допомоги, якої він потребує за станом свого здоров`я, зокрема поза межами слідчого ізолятору.

Натомість, відповідно до п. 2 гл. 2 розділу X Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 14.06.2019 № 1769/5 (далі - Правила), надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», ст. ст. 8, 107, 116 КВК, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10.02.2012 № 239/5/104, Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15.08.2014 №1348/5/572.

Згідно з п. 3 глави 2 розділу X зазначених Правил, у слідчому ізоляторі здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Надання медичної допомоги особам, взятим під варту, здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 №239/5/104 (далі - Порядок), відповідно до пунктів 2.3, 2.6, 2.7 Розділу ІІ якого, керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини слідчого ізолятору закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця. У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Згідно з п. 2.8 Порядку, якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи.

Отже, лікування особи, яка перебуває під вартою, у разі наявності у неї захворювань, можливе як в умовах слідчого ізолятора, так і поза його межами, та не може слугувати підставою неможливості застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Натомість з матеріалів судового провадження вбачається, що під час перебування під вартою керівництвом СІЗО було забезпечено неодноразову доставку обвинуваченого для відповідних обстежень та консультацій лікарів до закладів охорони здоров`я поза межами слідчого ізолятора, які, провівши відповідні огляди, надали довідки про їх результати, встановили діагноз наявних у ОСОБА_3 проблем зі здоров`ям та надали рекомендації для його подальшого лікування, зокрема проведення оперативного лікування у плановому порядку.

При цьому, стороною захисту не було надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що обвинувачений звертався з клопотанням про необхідність надання йому медичної допомоги (оперативного лікування) поза межами слідчого ізолятора відповідно до наданих йому рекомендацій до керівництва СІЗО, однак останнє в порушення вимог вищевказаних нормативних актів не забезпечило перевезення обвинуваченого до відповідного закладу охорони здоров`я, який має надати йому відповідне лікування, зокрема шляхом здійснення оперативного лікування в плановому порядку.

Вказані обставини свідчать про необґрунтованість клопотання сторони захисту.

За такого, керуючись положеннями ст. 331 КПК України, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який та можливість задоволення клопотання прокурора про продовження щодо обвинуваченого строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Крім того, суд не вбачає підстав, відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, визначати розмір застави у кримінальному провадженні, оскільки особа обвинувачується у вчинені злочину, який спричинив загибель двох людей.

Керуючись статтями 331, 372 КПК України, суд

постановив:

У задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу відмовити.

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на шістдесят днів - до 11.12.2025 включно без визначення розміру застави.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору та направити уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення та в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Суддя ОСОБА_1