Справа № 163/2811/25
Провадження № 1-кп/163/110/26
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2026 року Любомльський районний суд Волинської області

в складі головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Любомль Ковельського району Волинської області кримінальне провадження № 0000040 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Скулин Ковельського району Волинської області, що проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, середньої освіти, одруженого, непрацюючого, раніше не судимого, НОМЕР_1

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України,

в с т а н о в и в :

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_4 не будучи зареєстрованим як суб`єкт господарювання, не маючи ліцензії на зберігання чи оптову/роздрібну торгівлю тютюновими виробами, у порушення, ст.ст. 9, 10, 14 Закону України «Про державне регулювання, виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», п. 7 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, діючи умисно, з корисливих мотивів, для досягнення своєї злочинної мети, направленої на особисте збагачення, порушуючи законодавство України про обіг підакцизних товарів, до яких згідно абз. 2 п. 215.1 ст. 215 Податкового кодексу України відносяться тютюнові вироби, не маючи спеціального дозволу (ліцензії), одержання якого передбачено законодавством України, діючи за попередньою змовою з невстановленими в ході досудового розслідування особами, в період другої половини 2017 року, точного часу та місць досудовим розслідуванням не встановлено, за невстановлених досудовим слідством обставин, незаконно придбав з метою збуту у невстановлених досудовим розслідуванням осіб, незаконно виготовлені тютюнові вироби загальною кількістю 13 мішків та 8 300 пачок, а також зберігав вказані підакцизні товари з цією метою у невстановленому досудовим розслідуванням місці.

В подальшому, діючи єдиним умислом, в період з 25.12.2017 по 09.03.2018 (а саме 25.12.2017, 27.12.2017, 04.01.2018, 06.01.2018, 18.01.2018, 15.02.2018, 17.02.2018, 19.02.2018, 21.02.2018, 26.02.2018, 07.03.2018, 09.03.2018), здійснив дванадцять фактів транспортування з території України на територію Республіки Польща через пункт пропуску «Ягодин», що знаходиться на території Рівненської сільської громади Ковельського району Волинської області, в прихованих сховах вагонів міжнародного потяга №67 сполученням Київ-Варшава незаконно виготовлені тютюнові вироби у вигляді сигарет різних марок без відповідних акцизних марок встановленого зразка, загальною кількістю 13 мішків та 8 300 пачок. В подальшому, у заздалегідь домовлений із невстановленими в ході досудового розслідування особами час та місце, у вищевказані дні в період з 25.12.2017 по 09.03.2018, здійснював викидання вказаних незаконно виготовлених тютюнових виробів у вигляді сигарет різних марок на території Республіки Польща в лісі в районі села Вульки Канської або в районі вулиці Мелгєвської в м. Люблін. Після викидання/залишення у вищевказаних місцях незаконно виготовлених тютюнових виробів у вигляді сигарет різних марок (в загальній кількості 13 мішків та 8 300 пачок), у вищезазначені дні, невстановлені в ході досудового розслідування особи, які діяли за попередньою змовою з ОСОБА_4 , здійснювали підбирання даних тютюнових виробів з подальшим їх транспортуванням з метою збуту невстановленим слідством особам.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у незаконному придбанні з метою збуту, зберіганні з цією метою, а також транспортуванні з метою збуту незаконно виготовлених підакцизних товарів, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.204 КК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 подав клопотання про звільнення підзахисного від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження за ч.1 ст.204 КК України. Клопотання обґрунтував тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні у період з 25.12.2017 по 09.03.2018, кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України. Це кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.204 КК України є нетяжким злочином, за який передбачено покарання у виді штрафу від п`яти тисяч до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією та знищенням незаконно виготовлених товарів. Із дня вчинення злочину минуло більше 7 років, що у відповідності до п.3 ч.1 ст. 49 КК України є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності незалежно від невизнання обвинуваченими своєї винуватості.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 клопотання підтримав з наведених у ньому підстав та просив його задовольнити.

Обвинувачений, після роз`яснення можливих наслідків задоволення заявленого клопотання, таке клопотання підтримав, просив його задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні не заперечив проти звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.204 КК України та закриття провадження в цій частині на підставі ст.49 КК України.

Вирішуючи в порядку ст.ст.284-286, 314 КПК України заявлене клопотання, суд встановив таке.

Кримінальне правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204 КК України, що інкримінується обвинуваченому за обставинами справи вчинене у період з 25.12.2017 року по 09.03.2018 року. Обвинувальний акт скерований до суду 24.12.2025 року, тобто по спливу більш ніж семи роки, від часу вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст.4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Станом на 09.03.2018 року - на час вчинення останнього діяння охоплених єдиним умислом інкримінованого кримінального правопорушення, санкція ч.1 ст.204 КК України передбачала покарання у виді штрафу від однієї тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Тому таке кримінальне правопорушення, згідно ч.2 ст.12 КК України кваліфікувалось, як злочин невеликої тяжкості (Злочином невеликої тяжкості є злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, або інше, більш м`яке покарання за винятком основного покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян).

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 49 КК України, в редакції на час вчинення інкримінованого злочину, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження вол.

Таким чином, суд приходить до висновку, що строк, відповідно до п.1 ч.1 ст.49 КК України, за ч.1 ст.204 КК України сплив, що є наслідком звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.

Враховуючи що від часу вчинення інкримінованого кримінального правопорушення були зміни до кримінального закону щодо класифікації кримінальних правопорушень, то суд в контексті ст. 5 КК України, проаналізував відповідні строки на час розгляду справим в суді.

Так, на час розгляду справи в суді інкриміноване кримінальне правопорушення за ч.1 ст.204 КК України кваліфікується, як нетяжкий злочин.

Згідно п.3 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Таким чином, строк, відповідно до п.3 ч.1 ст.49 КК України, за ч.1 ст.204 КК України також сплив, що є наслідком звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.

Обставин, визначених ч.ч.2, 3 ст.49 КК України, що впливають на перебіг строку давності, судом не встановлено, обвинувачений від суду не переховувався, сторона обвинувачення про наявність зазначених обставин суд не повідомляла, реєстр матеріалів досудового розслідування кримінального провадження не містять відомостей про те, що обвинувачений переховувався від органів слідства під час досудового розслідування, а обвинувальний акт не містить відомостей про те, що обвинувачений вчинив новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років, після того, як йому було інкриміновано кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 204 КК України.

Також, суд враховує правову позицію, викладену в постанові від 11 листопада 2020 року по справі №455/229/17 (провадження № 51-3298км20), в якій Верховний Суд наголосив, що: «твердження про неможливість застосувати звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строків давності через те, що обвинувачена не визнала своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення також не ґрунтується на вимогах закону. Дотримання умов, передбачених частинами 1 - 3 ст. 49 КК України є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, котра подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України».

Аналогічна за змістом позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року по справі №509/4247/17 (провадження №51-5696ск20).

Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у постанові від 26.03.2020 у справі № 730/67/16-к вказав, що передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ним своєї винуватості у вчиненні злочину.

Відтак, при закритті провадження по даній справі з вказаної підстави, питання щодо встановлення вини обвинуваченим судом не вирішується. Така правова позиція узгоджується також з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема сформульованою у рішенні по справі Грабчук проти України від 26 вересня 2006 року, відповідно до змісту якого у разі закриття провадження по справі з нереабілітуючих обставин, питання про доведеність вини особи не вирішується.

При цьому суд також враховує, що питання, передбачені ч.1ст.368 КПК України, а саме: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення та інше не підлягають з`ясуванню в судовому засіданні під час вирішення клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, так як ці обставини можуть бути вирішені лише при ухваленні вироку після розгляду справи по суті.

Відповідно до вимог Закону України про кримінальну відповідальність (ст. 74 КК України), лише у випадку, коли особа заперечує проти закриття справи з нереабілітуючих підстав, якою є і закінчення строків давності, суд, за наявності до того підстав, визнає особу винною, ухвалює обвинувальний вирок і звільняє її від покарання, керуючись ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.

Суд, з`ясувавши позицію обвинуваченого та впевнившись у її добровільності та усвідомленні наслідків закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, вважає що клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 288 КПК України суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Виконуючи цю імперативну вимогу закону суд невідкладно вирішив таке клопотання, наслідком якого є закриття кримінально провадження.

Речові докази, процесуальні витрати відсутні

Цивільний позов по справі не заявлений, запобіжний захід щодо обвинувачених не обирався, клопотання про обрання такого заходу сторонами не заявлено.

Керуючись ст.ст.12,49 КК України, п.1 ч.2 ст.284, 285, ч.4 ст.286, ст.288, п.2 ч.3 ст.314, ст.ст. 350, 369-372, 376 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Клопотання задовольнити.

ОСОБА_4 звільнити від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України, на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження №0000040 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України, закрити у зв`язку із звільненням ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду на протязі 7 днів із часу її проголошення через Любомльський районний суд.

Головуючий: суддя ОСОБА_1