Справа №639/8811/25
Провадження №1-кп/639/477/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м. Харків

Новобаварський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова у порядку спрощеного провадження обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001132 від 14.11.2025 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Індустрія Ровенківського району Луганської області, громадянки України, із вищою освітою, незаміжньої, працюючої бухгалтером в ТОВ «Інвестберрі», зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , на теперішній час перебуваючої в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор», яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, буд. 99, раніше судимої:

- 13.12.2017 року Київським районним судом м. Харкова за ч.1 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік;

-22.11.2024 року Чугуївським районним судом Харківської області за ч.2 ст. 114-2, ч.2 ст. 436-2, ч.3 ст. 436-2, ч.1 ст. 70 КК України до 6 років 6 місяців позбавлення волі (вирок не набрав законної сили),

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 111-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з Конституцією України, Україна є суверенною та незалежною державою, а її суверенітет поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною та недоторканною.

Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаагською конвенцією 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також усупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї, Договору про дружбу, співробітництво та партнерство між Україною та російською федерацією (далі за текстом рф) 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

У порушення норм міжнародного гуманітарного права, президент рф, а також інші представники військово-політичного керівництва рф, всупереч вимогам п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципів Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимог ч. 4 ст. 2 Статуту ООН та Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), підготували та розв`язали із залученням підрозділів збройних сил рф агресивну війну та військовий конфлікт на території України.

Спочатку 22.02.2022 президент рф, бажаючи розпочати ведення агресивної війни проти України, направив до ради федерації звернення про використання збройних сил рф за межами країни, яке було задоволено, а вже 24.02.2022 о 5 годині ранку ним було оголошено про рішення розпочати повномасштабне військове вторгнення в Україну.

У той же день, 24.02.2022, на виконання вищевказаного злочинного наказу військовослужбовці збройних сил рф, шляхом збройної агресії, із загрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно вторглися на територію України через державні кордони України в Автономній Республіці Крим, Харківській, Донецькій, Луганській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та вчинили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, що мають важливе народногосподарське або оборонне значення, та вчинили окупацію частин зазначеної території, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України з порушенням порядку, встановленого Конституцією України, яка триває до теперішнього часу та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

У відповідь на вказані дії держави-агресора 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який в подальшому було неодноразово продовжено у встановленому законодавством України порядку.

Так, встановлено, що ОСОБА_3 , будучи громадянкою України, тривалий час проживаючи на території України, в тому числі з 24.02.2022, тобто з моменту повномасштабного вторгнення зс рф та підконтрольних рф збройних військових формувань на територію України, усвідомлювала та була обізнана достовірно, що російська федерація є країною агресором.

Також, ОСОБА_3 , в період збройного конфлікту, в умовах військового стану, що постійно транслюється в засобах масової інформації та медіа, діючи умисно, усвідомлюючи характер своїх кримінальних-протиправних дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки таких дій та бажаючи їх настання, була притягнута до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки та миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, тобто будучи обвинуваченою у кримінальному провадженні № 0000008 від 03.01.2024 (обвинувальний акт якого скеровано до Чугуївського міського суду Харківської області для розгляду по суті), не могла помилятися щодо обставин вчинення кримінального правопорушення-проступку, передбаченого ч. 1 ст. 1111 КК України.

28.03.2024 до ОСОБА_3 , згідно з ухвалою Київського районного суду м. Харкова (справа № 953/2310/24), застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави, в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 99.

Надалі, у період не пізніше 14 год. 20 хв. 05 листопада 2025 року за вказаних обставин, точний час у ході досудового розслідування не встановлено, у ОСОБА_3 , яка перебувала на території вищевказаної установи, виник кримінальний протиправний умисел, спрямований на публічні заперечення здійснення збройної агресії проти України, публічних закликах до підтримки дій держави-агресора до необмеженого кола осіб, а саме: ув`язнених, взятих під вартою осіб, які перебували разом із нею в камері № 420 в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 99.

У період з 14 год. 20 хв. по 15 год. 00 хв. 05 листопада 2025 року, на виконання свого кримінального протиправного умислу, ОСОБА_3 , не ставши на шлях ресоціалізації, продовжуючи девіантну поведінку, діючи умисно, усвідомлюючи характер своїх кримінальних-протиправних дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки таких дій та бажаючи їх настання, під час перебування в камері № 420 в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 99, публічно заперечувала здійснення збройної агресії рф проти України та закликала до підтримки дій держави-агресора - рф до необмеженого кола осіб, а саме ув`язнених, перебуваючих разом із нею під вартою осіб.

Таким чином, своїми умисними та протиправними діями ОСОБА_3 вчинила кримінальне правопорушення-кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 111-1 КК України.

Обвинувальний акт надійшов до суду разом із клопотанням прокурора відділу протидії порушенням прав людини у правоохоронній та пенітенціарній сферах Харківської обласної прокуратури ОСОБА_4 про його розгляд у спрощеному провадженні.

Письмовою заявою ОСОБА_3 від 19.11.2025, яка складена у присутності захисника адвоката ОСОБА_5 підтверджується, що обвинувачена ОСОБА_3 беззаперечно визнала свою вину у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 111-1 КК України, тобто публічне заперечення громадянином України здійснення збройної агресії проти України та публічні заклики до підтримки дій держави-агресора.

Обвинувачена ОСОБА_3 згодна із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлена з положеннями ч. 2 ст. 302 КПК України щодо обмеження права на апеляційне оскарження вироку суду, надала згоду на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 381 КПК України, суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України не здійснювалось.

Згідно з ч. 2 ст. 382 КПК України, вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку у спрощеному провадженні, без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, оскільки обвинувачена ОСОБА_3 не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згодна із розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні.

Враховуючи вищевикладене та дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до висновку, що своїми умисними та протиправними діями ОСОБА_3 вчинила кримінальне правопорушення-кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 111-1 КК України, тобто публічне заперечення громадянином України здійснення збройної агресії проти України та публічні заклики до підтримки дій держави-агресора.

Вивченням особи обвинуваченої ОСОБА_3 встановлено, що вона раніше судима 22.11.2024 року Чугуївським районним судом Харківської області за ч.2 ст. 114-2, ч.2 ст. 436-2, ч.3 ст. 436-2, ч.1 ст. 70 КК України (вирок не набрав законної сили), вчинила нове кримінальне правопорушення після постановлення попереднього вироку суду, утримується в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор», на диспансерному обліку у лікарів нарколога тапсихіатра не перебуває, тяжких захв орювань чи інвалідності немає, незаміжня, немає будь-яких осіб на утриманні, офіційно працевлаштована, має місце реєстрації та постійне місце проживання, де характеризується задовільно.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_3 , відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального проступку.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченої, не встановлено.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_3 , суд виходить із положень ст. ст. 50, 65 КК України, а саме - принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень як самою обвинуваченою, так і іншими особами, враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, кількість епізодів кримінально протиправної діяльності один епізод, відношення обвинуваченої до скоєного кримінального правопорушення, його конкретні обставини та наслідки, особу винної, наявність обставин, які пом`якшують та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Згідно вимог ст.69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 КК України, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті Особливою частиною КК України.

Зі змісту цієї норми закону слідує, що за наявності вищевказаних обставин, призначення покарання у розмірі, який не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті Особливої частини КК України - є обов`язковим.

Санкція ч.1 ст. 111-1 КК України передбачає покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що обвинуваченій ОСОБА_3 необхідно призначити покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 111-1 КК України, у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк 10 (десять) років.

При призначенні остаточного покарання обвинуваченій ОСОБА_3 , суд враховує наступні обставини.

В постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.06.2020 року по справі №766/39/17 (провадження №51-8867кмо18) викладено правовий висновок, що при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили:

а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК (за сукупністю злочинів);

б) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК (за сукупністю вироків).

Згідно з ч. 1 ст. 71 КК України та п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Згідно ч.3 ст.72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Згідно роз`яснень абзацу п`ятого пункту 10 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, у разі засудження особи за злочин, вчинений у період невідбутого покарання за попереднім вироком, та призначення покарання, яке згідно з ч.3 ст.72 КК України за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги ст.71 КК України і призначити за сукупністю вироків остаточне покарання. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, ухваливши рішення про їх самостійне виконання.

Враховуючи вищевикладене, оскільки інкриміноване кримінальне правопорушення ОСОБА_3 вчинила після постановлення вироку Чугуївського районного суду Харківської області від 22.11.2024, тому суд призначає ОСОБА_3 остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, яка на момент розгляду даного кримінального провадження становить 4 роки 10 місяців 1 день.

Запобіжний захід у даному кримінальному провадженні не обирався, підстав для його обрання суд не вбачає.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні. Цивільний позов не заявлено.

Долю речових доказів належить вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 370, 371, 373, 374, 381, 382, 394 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення-кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 111-1 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування та займатися діяльністю, пов`язаною з наданням публічних послуг, на строк 10 (десять) років.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Чугуївського районного суду Харківської області від 22.11.2024 у виді 4 (чотирьох) років 10 (десяти) місяців 1 (одного) дня позбавлення волі та призначити ОСОБА_3 остаточне покарання - 4 (чотири) роки 10 (десять) місяців 1 (один) день позбавлення волі та позбавлення права обіймати посади, пов`язані із виконанням функцій держави та місцевого самоврядування чи з надання публічних послуг на строк 10 років.

Строк відбування покарання у виді позбавлення волі рахувати ОСОБА_3 з дня ухвалення вироку з 27.11.2025 року.

Відповідно до ч.3 ст.72 КК України вирок в частині призначеного ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані із виконанням функцій держави та місцевого самоврядування чи з надання публічних послуг на строк 10 років виконувати самостійно.

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду міста Харкова від 10.11.2025 у справі №643/19690/25 (провадження №1-кс/643/6349/25) на майно, вилучене 06.11.2025 в ході тимчасового доступу до речей і документів в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 99.

Речові докази у кримінальному провадженні, а саме:

- флеш-накопичувач із написом «А2341ZKDDA006AOH64GB», оптичний диск №130/СІЗО від 12.11.2025 року залишити зберігатися у матеріалах кримінального провадження (к/п том №1 а.с. 48-49, 61-62, 122).

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Новобаварський районний суд міста Харкова протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання копії судового рішення.

Якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому статтею 382 КПК України, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Копію вироку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1