Номер провадження: 11-кп/813/289/25
Справа № 523/4637/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_12 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 18.05.2023 року у кримінальному провадженні №0003209 від 26.12.2020 року відносно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, одруженого, з середньо-спеціальною освітою, пенсіонера, працюючого охоронцем у ФОП ОСОБА_13 , зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, -

установив

Зміст оскарженого судового рішення

Вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та йому призначене покарання з урахуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, в строк відбуття покарання ОСОБА_10 зараховано строк його попереднього ув`язнення в період з 26.12.2020 по 22.03.2021 із розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України, ОСОБА_10 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 3 (три) роки із покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Строк відбуття умовного покарання визначено рахувати з моменту ухвалення вказаного вироку.

Запобіжний захід ОСОБА_10 не обирався.

Також зазначеним вироком вирішено долю речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.

Оскарженим вироком суду першої інстанції встановлено, що 26.12.2020 року приблизно о 12 годині 19 хвилин ОСОБА_10 , перебуваючи в приміщенні кухонної кімнати за місцем свого мешкання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин, які раптово виникли в ході словесного конфлікту з його сином ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень, з мотивів особистої неприязні, з метою заподіяння шкоди здоров`ю останнього, діючи умисно заподіяв ОСОБА_14 два удари кухонним ножем (лезом ножа), який тримав у своїй правій руці, в область лівої руки (плеча та передпліччя), спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді: колото-різаного поперечного поранення задньо-внутрішньої поверхні середньої третини лівого передпліччя та колото-різаного поранення лівого плеча з ушкодженням плечової артерії по ходу ранового каналу, що призвели до смерті потерпілого.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

Не погодившись із вироком суду першої інстанції, прокурор Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок скасувати в частині призначення покарання та призначити ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді семи років позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що судом першої інстанції призначено ОСОБА_10 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Висновок суду першої інстанції про можливість застосування ст.69 КК України відносно обвинуваченого є необґрунтованим, оскільки суд у своєму рішенні не навів переконливих мотивів наявності підстав для застосування положень цієї статті.

Суд першої інстанції безпідставно послався на щире каяття ОСОБА_10 , як на пом`якшуючу обставину, оскільки відповідно до показань обвинуваченого на стадії досудового розслідування він фактично не визнавав свою вину і заперечував обтяжуючу обставину, а саме перебування під час вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Разом з тим, під час судового розгляду у суді першої інстанції ОСОБА_10 визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.119 КК України, а його захисник заявляв клопотання про зміну правової кваліфікації дій обвинуваченого із ч.2 ст.121 на ст.119 КК України. Однак у вироку суд зазначив, що клопотання про перекваліфікацію задоволенню не підлягає, оскільки кількість тілесних ушкоджень і докази у справі свідчать про наявність умислу ОСОБА_10 саме на завдання тілесних ушкоджень, хоча він і не бажав настання смерті потерпілого.

Водночас, у судовому рішенні не наведено жодних доводів, на підставі яких суд визнав активне сприяння розкриттю злочину обставиною, що пом`якшує покарання.

Прокурор також звертає увагу на те, що судом першої інстанції формально враховано тяжкість злочину та особу обвинуваченого і не надано оцінки низці обставин, які мають значення для застосування ст.75 КК України, зокрема відсутність даних про наявність у ОСОБА_10 тяжких хвороб, як помилково зазначено у оскарженому вироку, небезпечність злочину.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Потерпіла ОСОБА_9 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, підтвердила пояснення обвинуваченого та просила не позбавляти його волі.

Обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_11 просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, у якій визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення в повніймірі відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні злочину, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався у вироку на показання обвинуваченого, потерпілої, свідків, письмові докази, на підставі дослідження яких, суд прийшов до висновку, що всі докази є належними, оскільки підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки отримані в порядку, встановленому Кримінально процесуальним кодексом України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження.

Всі ці докази в своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного, підтверджують надані обвинуваченим показання та дають можливість суду прийти до однозначного висновку про те, що вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення наведеного у вироку, є доведеною у повному обсязі та кваліфікував дії ОСОБА_10 за ч. 2 ст.121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Суд 1-ої інстанції також надав аналіз клопотання захисника про перекваліфікацію дій обвинуваченого, через відсутність умислу на завдання тілесних ушкоджень, та підстав для такої перекваліфікації не знайшов, адже кількість тілесних ушкоджень, докази досліджені по справі, засвідчують наявність умислу ОСОБА_10 саме на завдання тілесних ушкоджень, хоча він і не бажав настання смерті потерпілому ОСОБА_14 .

Колегією суддів встановлені вироком суду фактичні обставини та кваліфікація дій обвинуваченого в апеляційному порядку не перевіряються, оскільки апеляційні скарги в цій частині не подавались.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції, зазначив, що враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому згідно зі ст. 66 Кримінального кодексу України судом визнано щире каяття, адже ОСОБА_10 , повністю визнав свою вину та правдиво розповів про всі відомі йому обставини вчиненого злочину, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 Кримінального кодексу України з урахуванням приписів ст.337 КПК України в межах обвинувачення висунутого прокурором судом визнані вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних відносинах.

Разом з тим, суд не врахував таку обтяжуючу обставину як вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, адже як стверджує ОСОБА_10 спиртне він вжив після того, що сталося, і ці його покази не спростовані жодним доказом по справі, не надано таких доказів і апеляційному суду.

Враховуючи наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винуватого, суд 1-ої інстанції вважав можливим призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.2 ст.121 КК України, що відповідає приписам ст.69 КК України.

Таким чином, приймаючи до уваги характер вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, а саме відсутність судимості, позитивні характеристики, є одруженим, працює, є пенсіонером, який хворіє на ряд тяжких хвороб, пов`язаних з серцево-судинною системою, віктимну поведінку потерпілого ОСОБА_14 , з врахуванням поведінки обвинуваченого після вчинення злочину, а саме те, що з моменту вчинення злочину довів своє виправлення, адже не мав жодного приводу у поліцію, не вчиняв інших протиправних дій, суд приходить до переконання, що перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, тому суд вважав необхідним призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне врахування судом такої обставини як щире каяття, оскільки ОСОБА_10 визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.119 КК України, а його захисник заявляв клопотання про зміну правової кваліфікації дій обвинуваченого із ч.2 ст.121 на ст.119 КК України, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими.

Так, під час судового розгляду, ОСОБА_10 визнав свою вину у вчиненні злочину, однак заперечував кваліфікацію дій. Натомість, сторона захисту після постановлення вироку, в частині встановлення фактичних обставин та кваліфікації дій ОСОБА_10 за ч. 2 ст.121 КК України, вирок суду не оскаржувала.

При цьому, ОСОБА_10 на протязі судового розгляду послідовно розповідав про обставини події, які об`єктивно підтверджені письмовими доказами та показаннями потерпілої ОСОБА_9 .

Відповідно до положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», «…Дійове каяття полягає в тому, що після вчинення злочину особа щиро покаялась, активно сприяла його розкриттю та повністю відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду».

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (постанова ВС від 22 березня 2018 року в справі № 759/7784/15-к).

У даному випадку, апеляційний суд вважає, що в даному провадженні сторона захисту ініціювала зміну кваліфікації дій обвинуваченого з ч. 2 ст. 121 (умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого) на ст. 119 (вбивство через необережність) КК України, із метою довести відсутність умислу в діях обвинуваченого на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, проте це не обов`язково заперечує щире каяття, якщо інші критерії його наявності виконані.

Апеляційний суд оцінює доводи прокурора щодо необґрунтованості висновків першої інстанції і, зважаючи на законодавчі вимоги та перевіряє, чи дійсно поведінка обвинуваченого відповідала критеріям щирого каяття, чи не було помилок у врахуванні цієї обставини як пом`якшувальної.

В даному випадку, прокурор лише посилається на факт ініціювання зміни кваліфікації дій, але не доводить відсутності реальних проявів каяття, тому його доводи відхиляються як необґрунтовані.

В апеляційній скарзі прокурор, вказуючи на те, що відповідно до показань обвинуваченого на стадії досудового розслідування, він фактично не визнавав свою вину і заперечував обтяжуючу обставину - перебування під час вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на щире каяття ОСОБА_10 , як на пом`якшуючу обставину. Аналізуючи вказані доводи апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, згідно показань обвинуваченого та потерпілої ОСОБА_9 , які надавались ними безпосередньо суду 1-ої інстанції, до події злочину ОСОБА_10 алкогольні напої не вживав, а випив після заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_14 .

Проте, згідно протоколу медичного обстеження ОСОБА_10 від 26.12.2020 року встановлено, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Разом з тим, аналізуючи пояснення обвинуваченого у співвідношенні із даними протоколу, колегія суддів вважає, що прокурор, зазначивши про неврахування судом наявності обставини, яка обтяжує покарання ОСОБА_10 вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, не навів переконливих аргументів на спростування таких висновків суду, що на час вчинення злочину він у такому стані не перебував, тому всі сумніви щодо даної обставини трактуються апеляційним судом на користь обвинуваченого.

Таким чином, апеляційний суд вважає правильним висновок суду 1-ої інстанції про неможливість врахування обставини, яка обтяжує покарання ОСОБА_10 вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

В апеляційній скарзі прокурор, вказує на те, що суд 1-ої інстанції помилково визнав такі обставини, що дають можливість застосування ст. 75 КК України те, що ОСОБА_10 хворіє на ряд тяжких хвороб, пов`язаних з серцево-судинною системою, та з моменту вчинення злочину довів своє виправлення, адже не мав жодного приводу у поліцію, не вчиняв інших протиправних дій, оскільки як зазначає прокурор, докази цього стороною захисту не надані, а відповідно до медичної документації у ОСОБА_10 наявний гастрит, виразка дванадцятипалої кишки, хронічний двосторонній пієлонефрит, гепатомегалія, проте жодних даних про наявність тяжких хвороб, пов`язаних з серцево-судинною системою, стороною захисту не надано.

Аналізуючи вказані доводи апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд визнає їх формальними та необґрунтованими, оскільки наявність хронічних хвороб у особи похилого віку, навіть, не пов`язаних з серцево-судинною системоюсвідчать про незадовільний стан здоров`я обвинуваченого, який, на думку апеляційного суду, зі сплином часу, а також загальним моральним станом населення після початку повномасштабної збройної агресії рф проти України, навряд чи поліпшиться.

При цьому, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_10 , являючись пенсіонером продовжує працювати, що у теперішній час є дуже важливим для країни, а його позбавлення волі у віці 68 років не сприятиме досягненню цілей виправлення та меті покарання.

Також колегія суддів вважає, що саме прокурор, стверджуючи про те, що у справі немає доказів того, що ОСОБА_10 не мав жодного приводу у поліцію, не вчиняв інших протиправних дій, повинен надати докази на підтвердження своїх доводів, що ним зроблено не було.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Натомість, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про призначення ОСОБА_10 надто м`якого покарання, з огляду на те, що при призначенні покарання, суд 1-ої інстанції, врахувавши всі дані про особу обвинуваченого, мав підстави для призначення покарання у виді реального позбавлення волі.

Так, згідно ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р (II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Апеляційний суд вважає, що покарання ОСОБА_10 повинно враховувати обставини, які вказують на його надзвичайний моральний стан після втрати сина та суворе покарання лише поглибить його страждання і не сприятиме досягненню цілей виправлення.

Вчинений злочин трагічний, але в цьому випадку головна мета покарання - не карати заради помсти, а забезпечити, щоб винний більше не становив загрози суспільству.

В даному провадженні, апеляційний суд враховує, що злочин не був спланованим, а смерть потерпілого стала наслідком складних обставин (конфлікту, стресу тощо), а не свідомого наміру обвинуваченого позбавити життя потерпілого.

Обвинувачений ОСОБА_10 вже зазнав найжорстокішого покарання, яке лише може існувати, - він втратив власного сина. Відчуття провини, що переслідуватиме його до кінця життя, значно перевищує будь-яке покарання, яке можна призначити в рамках кримінального провадження.

Згідно матеріалів провадження, обвинувачений на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є пенсіонером, однак продовжує працювати, за місцем проживання характеризується позитивно, висловив осуд своєї поведінки та бажання довести своє виправлення, у зв`язку з чим суд обґрунтовано призначив йому покарання не пов`язане з ізоляцією від суспільства.

Згідно з положеннями ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання, в тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Застосування при призначенні покарання положень ст. 75 КК України має місце у випадках, коли у матеріалах кримінального провадження є дані, які є свідченням того, що зниження суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та самого засудженого зумовлює можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Апеляційний суд враховує вважає, що зазначені вище дані про особу обвинуваченого висвітлюють спосіб життя ОСОБА_10 до вчинення кримінального правопорушення та свідчать, що ризики повторного вчинення злочину та небезпека для суспільства не є високими.

У частині 2 ст. 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Апеляційний суд вважає, що судом 1-ої інстанції зроблений правильний висновок про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_10 можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання та призначення такого покарання обвинуваченому буде відповідати принципу необхідності і достатності для його виправлення, і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного покарання ОСОБА_10 такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду провадження, оскільки покарання призначене із урахуванням особи обвинуваченого, тяжкості вчиненого, а також наслідків злочину та суд 1-ої інстанції належним чином мотивував у вироку призначення покарання ОСОБА_10 .

Отже, колегія суддів вважає, що суд 1-ої інстанції призначив обвинуваченому покарання, відповідно до правил, визначених положеннями ст. 65 КК України, тому колегія суддів вважає, що підстав для скасування вироку - немає.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення більш суворого покарання є безпідставними, а підстави для скасування або зміни вироку - відсутні.

Отже, апеляційний суд вважає оскаржуваний вирок законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись статями 24, 370, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційну скаргу прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 18.05.2023 року, яким ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до ВерховногоСуду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4