справа № 631/1248/25
провадження № 1-кп/631/190/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_2

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

а також:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань № 2 Нововодолазького районного суду Харківської області справу за кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 жовтня 2024 року під № 0000870, щодо обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця села Кремінна Городоцького району Хмельницької області,

громадянина України (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Нововодолазьким РВ ГУ ДМС України в Харківській області 05.03.2011),

із середньою освітою, холостого, без утриманців, який не працює,

є військовослужбовцем у військовому званні солдат

військової служби за контрактом, який перебуває в розпорядженні

командира військової частини НОМЕР_2 Збройних Сил України,

зареєстрований та мешкає за адресом:

АДРЕСА_1 ;

раніше судимого:

- 08.02.2021 року Нововодолазьким районним судом Харківської області за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України до 3 років позбавлення волі. На підставі статті 75 Кримінального кодексу України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки;

- 17.05.2023 року Нововодолазьким районним судом Харківської області за частиною 4 статті 185, частиною 3 статті 78, частинами 1 і 4 статті 71 Кримінального кодексу України до 5 років 1 місяця позбавлення волі;

- 07.07.2023 року Нововодолазьким районним судом Харківської області за частиною 4 статті 185 і частиною 4 статті 70 Кримінального кодексу України до 5 років 2 місяців позбавлення волі. Звільнений 20.06.2024 року з місць позбавлення волі ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 27.05.2024 року умовно-достроково на 2 роки 1 місяць 26 днів згідно зі статтею 81-1 Кримінального кодексу України для проходження військової служби за контрактом;

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 407 та частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 , будучи особою, яка раніше вчинила кримінальні правопорушення, передбачені статтею 185 Кримінального кодексу України, на шлях виправлення не став, та маючи не відбуту, не зняту і не погашену в установленому законом порядку судимість, повторно вчинив кримінальні правопорушення за наступних обставинах.

Так, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 174 від 20.06.2024 року військовослужбовця військової служби за контрактом солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення й призначено на посаду стрільця 1 стрілецького спеціалізованого відділення 2 стрілецького спеціалізованого взводу 1 стрілецької спеціалізованої роти стрілецького спеціалізованого батальйону (ШКВАЛ). Проте під час проходження військової служби він вирішив стати на злочинний шлях і, діючи умисно, в умовах воєнного стану, без дозволу командування та без поважних причин тимчасово, незаконно ухилитися від проходження військової служби задля проведення часу на власний розсуд. Так, солдат ОСОБА_3 , достовірно знаючи та усвідомлюючи, що повинен неухильно дотримуватись вимог статей 55 і 68 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», статей 1, 2 і 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16 і 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-XIV від 24.03.1999 року, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 551-XIV від 24.03.1999 року, які зобов`язують його: свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, захищати суверенітет і територіальну цілісність України. забезпечувати її економічну та інформаційну безпеку, віддано служити українському народу, сумлінно, чесно та зразково виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, не допускати негідних вчинків,- реалізуючи свій злочинний умисел, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та незаконно ухилитися від неї, маючи об`єктивні можливості продовжити військову службу, в умовах воєнного стану, не одержавши дозволу відповідних командирів або начальників, за відсутності поважних причин 02.10.2024 року самовільно залишив місце служби тимчасової дислокації підрозділу в АДРЕСА_2 та проводив свій час тривалістю понад три доби в умовах воєнного стану, тобто до 13.10.2025 року, на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Продовжуючи свою протиправну діяльність, в період часу з 06 по 13 вересня 2025 року, більш точного часу ані в ході досудового розслідування, ані під час судового розгляду справи більш точно встановити не виявилось за можливе, ОСОБА_3 маючи злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з метою особистого збагачення, прийшов за адресою: АДРЕСА_3 ,- де з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на таємне викрадення чужого майна, підійшов до цього домоволодіння й, порушуючи загальноприйняті права володіння, користування та розпорядження майном, прагнучі таємно заволодіти чужим майном, переліз через паркан і незаконно проник на територію домоволодіння. Там він шляхом розбиття віконної рами, використовуючи для чого металеву сокиру, що знаходилась біля вхідних дверей будинку, проник в його середину. Після цього, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на таємне заволодіння чужим майном, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді спричинення майнової шкоди потерпілій ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з метою незаконного збагачення, перебуваючи в середині будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ,- викрав з відти плазмовий телевізор ТМ «Comer», моделі «E32DU1100», чорного кольору, вартістю 5940,00 гривень, та настільний світильник ТМ «Z - Light», моделі «ZL50102», білого кольору, вартістю 343,20 гривень, а всього належного потерпілій майна на суму 6283,20 гривень, з яким вийшов з будинку, вільно покинувши місце вчинення кримінального правопорушення, й розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_6 матеріальний збиток на вищевказану суму.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе визнав повністю й пояснив, що дійсно має судимість та відбував реальне покарання, під час якого виявив бажання боронити нашу державу, а тому уклав контракт та був умовно-достроково звільнений на підставі статті 81-1 Кримінального кодексу України. Вказав, що чітко розуміє, що в країні йде війна через військову агресію Російської Федерації проти України. Отже, після звільнення з місць відбування покарання у червні 2024 року його відповідним наказом командира військової частини НОМЕР_2 було зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення, призначено на посаду стрільця 1 стрілецького спеціалізованого відділення 2 стрілецького спеціалізованого взводу 1 стрілецької спеціалізованої роти стрілецького спеціалізованого батальйону (ШКВАЛ). Під час несення військової служби його ознайомили з усіма нормативно-правовими актами, зокрема, положеннями Конституції України, Законів України «Про оборону України», «Про військовий обов`язок і військову службу», а також із Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. Однак, беручи участь у воєнних операціях, йому дуже сильно захотілось жити, а не вмирати, тому він вирішив ухилитися від служби та без дозволу командування, не маючи жодної поважної причини самовільно залишив місце служби 02.10.2024 року, а саме: місце тимчасової дислокації підрозділу в АДРЕСА_2 ,- після чого почав проводити час на власний розсуд. Пояснив, що чітко розуміє, що не виконував обов`язки військової служби з 02.10.2024 року по 13.10.2025 року, що більше ніж три доби. У вказаний період на лікуванні не перебував, поранень та контузій не мав, об`єктивних перешкод, які б не дозволяли йому в умовах воєнного стану продовжити виконувати обов`язки військової служби за контрактом не мав. Також, у вказаний період часу, вирішив вчинити крадіжку чужого майна, а тому десь між 06 та 13 вересня 2025 року, більш точно він не пам`ятає, прийшов до домоволодіння потерпілої, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Там, упевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, він переліз через паркан, підійшов до будинку, узяв металеву сокиру, що знаходилась біля вхідних дверей, та нею розбив віконну раму, через отвір у якій проник всередину та узяв звідти плазмовий телевізор чорного кольору та настільний світильник білого кольору, з яким вийшов з будинку та залишив місце вчинення злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд. Запевнив суд, що шкодує про вчинене, не оспорює ані кількість, ані вартість викраденого. Зауважив, що інших правопорушень не вчиняв, у тому, що сталося, щиро розкаявся та зробив належні висновки для себе про неприпустимість подальшої такої поведінки й бажає продовжити боронити України від ворогів.

Оцінюючи показання ОСОБА_3 , суд визнає їх послідовними, логічними, правдивими і достовірними, оскільки вони об`єктивно і доволі повно відображають фактичні обставини справи, пояснюють мотиви вчиненого, а також не викликають сумнівів щодо правильності розуміння ним змісту обставин інкримінованих йому кримінальних правопорушень, добровільності та істинності його позиції у цьому.

Крім того, підстав для самообмови судом не виявлено.

Відтак, у зв`язку із безсумнівним та добровільним, тобто без будь-якого впливу із чиєї б то ні било сторони, визнанням у повному обсязі ОСОБА_3 своєї вини в інкримінованих йому органом досудового розслідування кримінальних правопорушеннях (повідомленій підозрі), погодженні з кваліфікацією вчинених ним діянь, підтвердженням ним їх фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, усвідомленням і правильним розумінням, роз`ясненого судом положення частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України про те, що у випадку визнання ними змісту даних фактичних обставин, сторони кримінального провадження будуть позбавлені права оскаржувати їх в апеляційному порядку, відсутністю їх заперечень проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оскаржуються, суд, за згодою учасників судового провадження, а також визнавши показання обвинуваченого послідовними, логічними, а також такими, що не викликають сумнівів щодо правильності розуміння ним змісту обставин інкримінованих йому кримінальних правопорушень, добровільності та істинності його позиції у цьому, ухвалив: дослідити докази, обмежившись показаннями обвинуваченого, документами, що характеризують його особу, а також тими, що впливають на доведеність обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Окрім повного визнання обвинуваченим ОСОБА_3 своєї вини в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях (повідомленій підозрі) та підтвердженням ним їх фактичних обставин, його винуватість також доведена і іншими зібраними, наданими суду та дослідженими у судовому засіданні у повній відповідності до вимог чинного кримінального процесуального кодифікованого закону України доказами у їх сукупності.

Так, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 174 від 20.06.2024 року, солдата ОСОБА_3 призначено на посаду та зараховано до списків особового складу й на всі види забезпечення з 20.06.2024 року.

Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 268 від 18.09.2024 року слід вважати таким, що вибув у відрядження солдата ОСОБА_3 до району виконання бойових (спеціальних) завдань у складі оперативно-тактичного угрупування «Харків» в оперативне підпорядкування 33 окремого штурмового батальйону НОМЕР_3 окремої бригади охорони оборони військової частини НОМЕР_4 .

З витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 280 від 30.09.2024 року що солдата ОСОБА_3 , який проходить військову службу, увільнено від займаних посад та призначено у розпорядження командира військової частини.

Наведеним доведений факт перебування обвинуваченого на військовій службі з 20.06.2024 року.

З висновку експерта № 11962 від 03.19.2025 року вбачається, що експерт лабораторії економічних, товарознавчих досліджень та досліджень об`єктів інтелектуальної власності ОСОБА_7 , попереджена під особистий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, за результатами проведення судової товарознавчої експертизи на підставі постанови про призначення експертизи, винесеної 26.09.2025 року слідчим ВП № 3 ХРУП № 1 ГУ НП в Харківській області старшим лейтенантом ОСОБА_8 , дійшла висновків про те, що загальна ринкова вартість майна, зазначеного в постанові про призначення даної судової товарознавчої експертизи (плазмового телевізора та настільного світильника), на період часу з 06 по 13 вересня 2025 року, складала 6283,20 гривень.

Отже, за допомогою спеціальних знань доведено факт спричинення матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_6 у період часу з 06 по 13 вересня 2025 року саме на суму 6283,20 гривень.

Оцінюючи наведений висновок експерта з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку у сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає його вірними, мотивованим достатньо переконливо та таким, що не суперечать іншим доказам у справі, а тому суд вважає за можливе покласти його в основу судового рішення, що ухвалюється.

Також, оцінюючи вказаний висновок, суд вважає, що він відповідає вимогам, викладеним у статтях 101 і 102 Кримінального процесуального кодексу України, сторонами провадження під час судового розгляду справи під сумнів не ставився, клопотань про виклик експерта для дачі пояснень з приводу проведеного експертного дослідження ані від сторони захисту, ані від сторони обвинувачення не надходило, як не надходило і клопотання про призначення повторних чи додаткових експертиз.

Відповідно до копії паспорта громадянина України (серії НОМЕР_1 ), виданого 05.03.2011 року Нововодолазьким РВ ГУ ДМС України в Харківській області, ОСОБА_3 є громадянином України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у селі Кремінна Городоцького району Хмельницької області, та зареєстрований за адресом: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією відділу обліку та моніторингу про реєстрацію місця проживання Управління з питань паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС у Харківській області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно зареєстрований за адресом: АДРЕСА_1 .

Як убачається з характеристик, наданих депутатом Нововодолазької селищної ради ОСОБА_9 за вихідним № 02-27/2483 від 06.10.2025 року та № 02-27/3099 від 23.12.2025 року, обвинувачений дійсно має офіційну реєстрацію місця мешкання й за час проживання за даною адресою скарг і нарікань від мешканців селища та сусідів на нього не надходило, компрометуючі матеріали відсутні.

Згідно із службовою характеристикою, наданою 07.10.2024 року командиром 1 стрілецької спеціалізованої роти стрілецького спеціалізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 капітаном ОСОБА_10 , за час проходження служби ОСОБА_3 зарекомендував себе як не дисциплінований та не відповідальний військовослужбовець. Військову справу вивчав посередньо, свої службові обов`язки виконував з небажанням, із слів зі службовцями мав прохолодні відносини, на критику не реагував. За характером спокійний.

Відповідно до медичної характеристики, виданої на солдата ОСОБА_3 тимчасовим виконувачем обов`язків начальника медичної служби військової частини НОМЕР_2 лейтенантом медичної служби ОСОБА_11 та тимчасовим виконувачем обов`язків начальника штабу заступником командира військової частини НОМЕР_2 підполковником ОСОБА_12 , обвинувачений під час проходження військової служби на будь-яку тяжку хворобу не хворів, звертався за медичною допомогою з приводу гострого бронхіту.

Листом головного лікаря КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «НОВОВОДОЛАЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА ЛІКАРНЯ» НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ОСОБА_13 , зареєстрованим за вихідним № 870 від 15.09.2025 року, та довідкою лікаря № 171, повідомлено, що ОСОБА_3 не перебуває на диспансерному обліку ані у лікаря-нарколога, ані у лікаря-психіатра.

Згідно з інформацією, наданою тимчасовим виконувачем обов`язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_14 за вихідним № 4414 від 10.10.2025 року, а також начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 полковником ОСОБА_15 за вихідним № 2129/МВ від 09.10.2025 року, обвинувачений перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до довідки № 284-01102025/63090 та № 111-19042025/63090 ОСОБА_3 станом на 03.10.2025 має судимість, зокрема, за вироками:

- Нововодолазького районного суду Харківської області, що постановлений 08.02.2021 року у зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу, яким його засуджено до покарання із застосуванням приписів статті 75 цього ж кодексу, у виді 3 років позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки;

- Нововодолазького районного суду Харківської області, що постановлений 17.05.2023 року у зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу, яким його засуджено до покарання із застосуванням приписів частини 3 статті 78 та частин 1 і 4 статті 71 цього ж кодексу, у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі;

- Нововодолазького районного суду Харківської області, що постановлений 07.07.2023 року у зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу, яким його засуджено до покарання із застосуванням приписів частини 4 статті 70 цього ж кодексу, у виді 5 років 2 місяця позбавлення волі.

З копії вироку Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленого 07.07.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № 631/824/23 (провадження № 1-кп/619/128/23) вбачається, що ОСОБА_3 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу, до 5 років позбавлення волі Відповідно до частини 4 статті 70 цього ж кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень остаточно засуджено до відбування покарання у виді позбавлення волі строком 5 років 2 місяця, зарахувавши покарання, відбуте за попереднім вироком.

Згідно з ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова, постановленою 27.05.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 646/5870/24 (провадження № 1-в/646/245/2024) вбачається, що ОСОБА_3 звільнено з місць позбавлення волі умовно-достроково на 2 роки 1 місяць 26 днів згідно зі статтею 81-1 Кримінального кодексу України для проходження військової служби за контрактом.

Відтак, з наведеного суд робить обґрунтований висновок про те, що обвинувачений раніше судимий, судимість у передбаченому законом порядку не відбута, не знята та не погашена, є таким, що умовно-достроково звільнений задля для проходження військової служби за контрактом, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, холостий, утриманців не має, є військовослужбовцем за контрактом, до затримання не працював, має постійне місце реєстрації, за яким характеризується задовільно, за місцем служби характеризується посередньо.

Дослідивши відповідно до вимог чинного кримінального процесуального законодавства України всі зібрані та надані сторонами кримінального провадження як з боку сторони обвинувачення, так і з боку сторони захисту докази, які безпосередньо досліджені судом шляхом допиту обвинуваченого та оголошення повного змісту письмових доказів, суд оцінює їх усі з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку як окремо та і у їх сукупності, визнає такими, що не суперечать один одному, є достовірними та мають бути використані та покладенні в основу судового рішення, що ухвалюється, оскільки прямо чи непрямо підтверджують існування обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні та мають для нього значення.

Доходячи такого суд ураховує, що з огляду на зміст статті 85 Кримінального процесуального кодексу України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Окрім того, відповідно до положень, закріплених у статті 86 зазначеного вище кримінального процесуального кодифікованого закону України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Отже, наведеними доказами та їх процесуальними джерелами підтверджуються обставини, перелічені статтею 91 вказаного вище нормативно-правового акту України, а тому ураховуючи позицію сторін цього кримінального провадження щодо наявності підтвердження фактичних обставини справи відповідними доказами, зібраними під час досудового розслідування, та щодо відсутності процесуальної необхідності досліджувати їх усі в ході судового розгляду справи, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, визнає такі фактичні обставини справи повністю доведеними.

Одночасно із цим суд зауважує, що частина 2 та 4 статті 17 Кримінального процесуального кодексу України обумовлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пункті 43 свого Рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» констатував, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак неможна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та допустимих відомостях, визнаних доказами, або відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

За таких обставин, з огляду на сталу практику Європейського суду з прав людини, зокрема, викладену й у справі «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства» (рішення суду від 28.10.1994 року), критерієм доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є те, що саме прокурор має довести вину обвинуваченого поза межами розумного сумніву. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі кримінального правопорушення є доведеним.

Обговорюючи питання кваліфікації дій обвинуваченого, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18),- щодо розуміння кваліфікації злочину як кримінально-правової оцінки поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

Так, відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», крадіжка (таємне викрадення чужого майна) це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Водночас, на підставі пункту 22 вищенаведеної постанови Пленуму, під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище розуміється незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища.

Також даний пункт роз`яснює, що поняття «інше приміщення» включає різноманітні постійні, тимчасові, стаціонарні або пересувні будівлі чи споруди, призначені для розміщення людей або матеріальних цінностей (виробниче або службове приміщення підприємства, установи чи організації, гараж, інша будівля господарського призначення, відокремлена від житлових будівель, тощо).

Крім того, наведений вище пункт обумовлює, що під сховищем слід розуміти певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо), а також залізничні цистерни, контейнери, рефрижератори, подібні сховища тощо. Не може визнаватися сховищем неогороджена і така, що не охороняється, площа або територія, на яку вхід сторонніх осіб є вільним, а також та, що була відведена та використовується для вирощування продукції чи випасу тварин (сад, город, ставок, поле тощо).

Натомість, приписом частин 1 і 3 статті 32 Кримінального кодексу України повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. Вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями цього Кодексу, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Отже, частина 1 примітки до статті 185 цього ж кодифікованого закону України передбачає саме таку вказівку, оскільки читко обумовлює, що у статтях 185, 186 та 189 191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Відтак, Пленум Верховного Суду України у абзаці 2 пункту 7 своєї постанови № 7 від 04.06.2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» роз`яснив, що якщо злочини, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу злочину (наприклад, три крадіжки, п`ять розбоїв, тощо), їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини Кримінального кодексу. У таких випадках повторність злочинів повинна зазначатись у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних злочинів.

Одночасно із цим, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, що затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Також, Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 року, № 259/2022 від 18.04.2022 року, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022 року, № 757/2022 від 07.11.2022 року, № 58/2023 від 06.02.2023 року, № 254/2023 від 01.05.2023 року, № 451/2023 від 26.07.2023 року, № 734/2023 від 06.11.2023 року, № 49/2024 від 05.02.2024 року, № 271/2024 від 06.05.2024 року, № 469/2024 від 23.07.2024 року, № 740/2024 від 28.10.2024 року, № 26/2025 від 14.01.2025 року, № 235/2025 від 15.04.2025 року та № 478/2025 від 14.07.2025 року, що затверджені Законами України № 2119-ІХ від 15.03.2022 року, № 2212-ІХ від 21.04.2022 року, № 2263-ІХ від 22.05.2022 року, № 2500-ІХ від 15.08.2022 року, № 2738-ІХ від 16.11.2022 року, № 2915-ІХ від 07.02.2023 року, № 3057-ІХ від 02.05.2023 року, № 3275-ІХ від 27.07.2023 року, № 3429-ІХ від 08.11.2023 року, № 3564-ІХ від 06.02.2024 року, № 3684-ІХ від 08.05.2024 року, № 3891-ІХ від 23.07.2024 року, № 4024-ІХ від 29.10.2024 року № 4220-ІХ від 15.01.2025 року, № 4356-ІХ від 16.04.2025 року та № 4524-ІХ від 15.07.2025 року, у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року і з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, та з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року, з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року, з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року, з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року, з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року, з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року, з 05 години 30 хвилин 14 травня 2023 року, з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року, з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року, з 05 години 30 хвилин 08 лютого 2025 року, 05 години 30 хвилин 09 травня 2025 року та з 05 години 30 хвилин 07 серпня 2025 року строком на 90 діб.

Зараз Указом Президента України № 793/2025 від 20.10.2025 року, що затверджений Законом України № 4643-ІХ від 21.10.2025 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 05 листопада 2025 року строком на 90 діб.

Відтак, й на момент вчинення інкримінованих ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, й на момент розгляду справи судом, в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введений й продовжений, зокрема, з 05 години 30 хвилин 05 листопада 2025 року строком на 90 діб воєнний стан.

Також, самовільне залишення військової частини полягає у тому, що військовослужбовець в будь-який час залишає місце служби, не одержавши дозволу відповідного начальника.

При цьому місцем служби військовослужбовця як правило є військова частина, в якій він проходить службу.

Чинним законодавством початком кримінального правопорушення вважається момент фактичного самовільного залишення військової частини або місця служби, а кінцем день повернення в частину або затримання поза межами частини.

Відтак, самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин, вчинені в бойовій обстановці, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану є кримінально караними за частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.

Одночасно із цим, статтею 33 Кримінального кодексу України визначено, що сукупністю кримінальних правопорушень визнається вчинення особою двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жодне з яких її не було засуджено. При цьому не враховуються кримінальні правопорушення, за які особу було звільнено від кримінальної відповідальності за підставами, встановленими законом. При сукупності кримінальних правопорушень кожне з них підлягає кваліфікації за відповідною статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Окрім того, згідно із змістом статті 34 Кримінального кодексу України рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Отже, з матеріалів цього кримінального провадження убачається, що досудове розслідування проведене із дотриманням приписів чинного Кримінального процесуального кодексу України, без порушень прав обвинуваченого, з урахуванням правозастосовної практики, встановленої касаційним кримінальним судом, а також із застосуванням практики Європейського суду з прав людини, тобто рішень від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» та від 21.10.2011 року у справі «Коробов проти України», де суд зазначив, що при оцінці доказів, як правило, застосовується критерій доведення «поза розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із співіснування переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

З огляду на таке та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, розглядаючи кримінальне провадження відповідно до правил, обумовлених частиною 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, витлумачивши як того вимагає процесуальний закон, усі сумніви на користь обвинуваченого, врахувавши всі фактичні обставини цього кримінального провадження, суд не знаходить підстав задля його виправдування від висунутого обвинувачення й доходить висновку про доведеність «поза розумним сумнівом» вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення проти власності та проти встановленого порядку несення військової служби.

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд вважає, що вина ОСОБА_3 доведена повністю. Дії його відповідають складу кримінальних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 407 та частиною 4 статі 185 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, а також таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану, поєднана з проникненням у житло.

Призначаючи покарання ОСОБА_3 , суд керується нормою прямої дії, а саме: приписом частини 2 статті 61 Конституції України, щодо того, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, й ураховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, данні про його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують йому покарання.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, суд виходить з їх класифікації, особливостей та обставин їх вчинення, й ураховуючи санкцію інкримінованих йому частини 5 статті 407 та частини 4 статі 185 Кримінального кодексу України разом із приписами частини 4 статті 12 цього ж кодифікованого закону, доходить висновку, що обвинуваченим вчинені тяжкі злочини.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення злочинів, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_3 на момент вчинення ним інкримінованих йому злочинних діянь є судимим, й судимість у визначеному законом прядку не відбута, не знята та не погашена, умовно-достроково звільнений задля для проходження військової служби за контрактом, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, на будь-яку тяжку хворобу не хворіє, є осудним, холостий, утриманців не має, не працевлаштований, суб`єктом господарської діяльності не є, має постійне місце мешкання і реєстрації, за яким характеризується задовільно, перебуває на військовій службі за контрактом, за якою характеризується посередньо, щиро кається у вчиненому. Окрім того, потерпіла ОСОБА_6 не має до нього будь-яких матеріальних та моральних вимог.

В силу імперативного припису пункту 6 частини 4 статті 314-1 кримінального процесуального кодифікованого закону України доручення представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, не надавалось.

Вирішуючи при призначенні покарання обставини, які його пом`якшують ОСОБА_3 , суд перш за все керуються змістом частини 1 та 2 статті 66 Кримінального кодексу України, в якій наведений перелік таких обставин.

Також, суд знов ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме:

- постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 30.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612 км 18),- щодо розуміння, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження;

- постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 07.11.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/562/17 (провадження № 51-329 км 18),- щодо розуміння, що щире каяття як таке характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалась. За наявності щирого каяття не обов`язковим має бути активне сприяння у розкритті злочину. Активне сприяння розкриттю злочину є окремою обставиною, що пом`якшує покарання, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України. Тобто передбачені цим пунктом обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної;

-та постанову Великої Палати Верховного суду, прийняту 03.07.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 288/1158/16-к (провадження № 13-28кс19),- щодо розуміння, що під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

За викладених обставин, в силу пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 , щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Вирішуючи при призначенні покарання ОСОБА_3 питання щодо наявності обставини, які його обтяжують, суд керуються змістом статті 67 Кримінального кодексу України, в якій наведений перелік таких обставин, і приходить до висновку, про те, що в силу приписів пункту 1 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України суд вбачає як обставини, які обтяжують покарання обвинуваченому, рецидив злочинів.

Проте, вказана обставини хоча і знайшла своє підтвердження під час судового розгляду справи, визнана і не оспорена сторонами провадження, натомість не визначена такою у обвинувальному акті, а тому відповідно до змісту частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України, суд не визнає її такою, що обтяжує покарання винному.

Пленум Верховного суду України у пункті 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог статті 65 Кримінального кодексу України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Також Верховний суд України у пункті 2 зазначеної вище Постанови Пленуму визначив, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 65 Кримінального кодексу України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, особам похилого віку і тим, що щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Окрім цього, призначаючи покарання обвинуваченому, суд ураховує й припис пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи», де суд касаційної інстанції зауважив, що при призначенні покарання суди мають ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин, що його характеризують (форма вини, мотив, спосіб, характер вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру, тяжкість наслідків тощо), особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Крім того, судом при призначенні покарання повинні враховуються і вимоги статті 50 вказаного кодексу, тобто, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Одночасно з цим, Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України, який, забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, у своїй постанові у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятій 17.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 298/95/16-к (провадження № 51-2501 км 18) зауважив, що у частині 2 статті 65 Кримінального кодексу України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий від покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Зважаючи на таке, суд ураховує позицію прокурора, який вважав за доцільне призначити ОСОБА_3 покарання за вчинений злочин, передбачений частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України, у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, за злочин, передбачений частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, у виді 6 років позбавлення волі, а за сукупністю злочинів та сукупністю вироків остаточно призначити обвинуваченому до відбування покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі; позицію потерпілої, висловлену письмово у відповідній заяві, зареєстрованій за вхідним № 7985/25-вх від 12.12.2025 року, яка у питанні призначення покарання покладалась на розсуд суду, а також позицію захисту, яка прохала суворо не карати, й керуючись принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує особу винного, який повністю визнав себе винуватим у вчиненому, мету, мотиви, обставини та характер вчинених ним кримінальних правопорушень, відповідно до яких будь-якої шкоди державним та громадським інтересам заподіяно не було, а також його поведінку під час та після вчинення злочинних дій, наявність невідбутої, не погашеної та не знятої судимості, відсутність місця роботи й заробітку, а також щире каяття як на стадії досудового розслідування, так і в суді й активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, що закидаються йому у провину.

Усе наведене у своїй сукупності та у співвідношенні, ураховуючи, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, дозволяє суду зробити обґрунтований висновок про те, що виправлення ОСОБА_3 можливе лише в ізоляції та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, а тому йому слід призначити покарання, обумовлене санкціями частини 4 статті 185 і частини 5 статті 407, із застосуванням приписів частини 1 і 2 статті 70 Кримінального кодексу України, за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі на певний строк, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Визначаючись із принципом, що необхідно застосувати при призначенні покарання ОСОБА_3 за сукупністю кримінальних правопорушень, та доходячи висновку про можливість та необхідність застосування саме принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд крім іншого урахував також і кількість кримінальних правопорушень, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, вид сукупності, а також тяжкість наслідків вчиненого.

Отже, за таких обставин, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 можливе лише шляхом призначення йому за сукупністю злочинів покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який дорівнює 6 років, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

На думку суду таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між інтересами суспільства, які захищаються, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Така позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, з рішенням, ухваленим 17.09.2009 року у справі «Скоппола проти Італії», де суд зауважив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Також, призначаючи ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд не знаходить підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до приписів статті 75 Кримінального кодексу України, або застосування положень статті 69 чи 69-1 зазначеного кодексу, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці норми права мають бути застосовані.

Окрім того, ухвалюючи вирок, суд також не знаходить підстав для застосування й приписів статей 96, 96-1 та 96-2 Кримінального кодексу України з тих самих підстав.

Проте, суд бере до уваги, що ОСОБА_3 вчинив ці кримінальні правопорушення, які йому зараз закидаються у провину й у вчиненні яких суд визнає його винним, після постановлення 07.07.2023 року Нововодолазьким районним судом Харківської області обвинувального вироку, що набрав законної сили, яким його засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу, до 5 років позбавлення волі та відповідно до частини 4 статті 70 цього ж кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень остаточно засуджено до відбування покарання у виді позбавлення волі строком 5 років 2 місяця, зарахувавши покарання, відбуте за попереднім вироком.

Розв`язуючи питання щодо визначення правила призначення остаточного покарання в цьому випадку, суд звертається до правозастосовної практики, викладеної Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме: до висновків щодо застосування норм права Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблених нею на виконання приписів статті 442 Кримінального процесуального кодексу України у постанові, прийнятій 01.06.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 766/39/17 (провадження № 51-8867 кмо 18),- в якій роз`яснено, що при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили, та:

а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особи в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими частиною 4 статті 70 Кримінального кодексу України (за сукупністю злочинів);

б) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особи в цьому кримінальному провадженні, було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими статтею 71 Кримінального кодексу України (за сукупністю вироків).

Відтак, суд вважає за необхідне в силу вимог кримінального процесуального закону та висновків щодо застосування норм права Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблених нею на виконання приписів статті 442 Кримінального процесуального кодексу України, застосувати при призначенні ОСОБА_3 остаточного покарання в цьому кримінальному провадженні правило, визначене при призначенні покарання за сукупністю вироків, згідно із статтею 71 Кримінального кодексу України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Отже, оскільки ОСОБА_3 після постановлення 07.07.2023 року Нововодолазьким районним судом Харківської області обвинувального вироку, що набрав законної сили, та яким його засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України, із застосуванням приписів частини 4 статті 70 цього ж кодексу, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці, від відбування якого за ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова, постановленою 27.05.2024 року його було звільнено умовно-достроково на 2 роки 1 місяць 26 днів для проходження військової служби за контрактом згідно з правилом статті 81-1 Кримінального кодексу України, й до повного відбуття призначеного судом покарання за попереднім вироком вчинив нове кримінальне правопорушення, тому відповідно до приписів частини 1 та 4 статті 71 Кримінального кодексу України до покарання, призначеного за цим вироком слід частково приєднати не відбуту частину покарання за попереднім вироком суду, й остаточно призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який дорівнює 6 років 6 місяців.

Доходячи такого, суд ураховує позицію сторін кримінального провадження та переконаний, що таке остаточне покарання відповідатиме його меті, не потягне за собою порушення засад виваженості через призму невтручання держави в приватне життя засудженої особи, не становить для нього надмірного тягаря, не є свавільним й сприятиме ресоціалізації ОСОБА_3 .

В рамках цього кримінального провадження цивільний позов поданий не був.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 118 Кримінального процесуального кодексу України к процесуальним витратам відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які в силу приписів частини 1 та 2 статті 122 цього ж кодифікованого процесуального закону України несе сторона кримінального провадження, яка залучила експерта. При цьому у разі залучення експертів спеціалізованих державних установ стороною обвинувачення, це здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Частина 2 статті 124 кримінального процесуального кодифікованого закону України зобов`язує суд у разі ухвалення обвинувального вироку стягнути з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Оскільки в рамках цього кримінального провадження було проведене експертне дослідження саме такою установою, з ОСОБА_3 на користь держави слід стягнути витрати на залучення експерта лабораторії економічних, товарознавчих досліджень та досліджень об`єктів інтелектуальної власності при проведені експертизи № 11962 від 03.19.2025 року в сумі 3392,64 гривень.

Відповідно до пункту 4 частини 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України речові докази: 2 ВЛС зі слідами папілярних візерунків (рамка вікна кімнати № 1) та слід протектору взуття на 1 ВЛС,- визнані постановою, прийнятою слідчим СВ ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_8 14.09.2025 року та передані на зберігання до камери зберігання речових доказів цього ж ВП,- підлягають знищенню.

Відповідно до пункту 5 частини 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України речові докази:

-колун-сокира з дерев`яним руків`ям, визнаний постановою, прийнятою слідчим СВ ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_8 14.09.2025 року та переданий на зберігання до камери зберігання речових доказів цього ж ВП;

-настільний світильник ТМ «Z - Light» білого кольору,- визнаний постановою, прийнятою слідчим СВ ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_8 22.09.2025 року та переданий потерпілій на відповідальне зберігання;

-плазмовий телевізор ТМ «Comer» сіро-чорного кольору, визнаний постановою, прийнятою слідчим СВ ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_8 24.09.2025 року та переданий потерпілій на відповідальне зберігання,-

-підлягають поверненню власникові (законному володільцю).

Застосований на стадії досудового розслідування та в подальшому продовжений під час судового провадження, зокрема, на підставі ухвали Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленої 26.11.2025 року, запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДЕРЖАВНІЙ УСТАНОВІ «ХАРКІВСЬКИЙ СЛІДЧИЙ ІЗОЛЯТОР» на строк 60 днів без визначення застави, тобто до 24 січня 2026 року включно,- слід залишити без змін до набрання вироком законної сили, оскільки не відпали мета та підстави його застосування.

Доходячи такого, суд зауважує, що частиною 1 статті 131 Кримінального процесуального кодексу України унормовано, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до приписів статті 5 неодноразово вищезгаданої Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод ніхто не може бути позбавлений свободи, окрім законного ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.

В рішенні Європейського суду з прав людини, ухваленого 04.09.2015 року у справі «Руслан Яковенко проти України», констатовано, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою після засудження компетентним судом у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть, якщо він ще не набрав законної сила і його можна оскаржити.

Саме тому, з метою забезпечення можливого апеляційного перегляду справи як складової кримінального провадження, з урахуванням ризику переховування засудженого від суду під тиском тягаря призначеного до відбування покарання за вчинення тяжких злочинів, суд вважає, що подальше тримання ОСОБА_3 під вартою є обґрунтованим, а тому не вбачає підстав для зміни або скасування до набрання вироком законної сили застосованого до нього запобіжного заходу.

Також, суд наголошує, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Зміст частини 1 статті 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» № 3352-XII від 30.06.1993 року (із змінами та доповненнями) мовить про те, що попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується до підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Відтак, беручи до відома припис частини 1 статті 1 Кримінального процесуального кодексу України, яким обумовлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, ураховуючи, що до ОСОБА_3 вперше був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою ухвалою слідчого судді Харківського районного суду Харківської області ОСОБА_16 , постановленою 14.10.2025 року в межах справи з єдиним унікальним № 635/3087/25 (провадження № 1-кс/635/1854/2025), який в подальшому не змінювався та не скасовувався, суд застосовує положення частини 5 статті 72 Кримінального кодексу України й обчислює йому строк відбуття покарання з моменту обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його фактичного затримання - взяття під варту в залі суду, тобто з 14 жовтня 2025 року, зарахувавши час попереднього ув`язнення день за день.

При цьому суд керується приписом частини 6 статті 368 Кримінального процесуального кодексу України відносно того, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, зокрема, постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 04.06.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 523/11745/22 (провадження № 51-6949 км 23).

Ухвалюючи вирок та формуючи усі наведені в ньому висновки, суд покладається на положення частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що вимагають від суду, який підпадає під її дію, бути безпристраснім, що включає у себе відсутність упередження або упередженості.

У рішеннях «Володимир Поліщук та Світлана Поліщук проти України» від 30.09.2010 року та у справі «Пантелеєнко проти України» від 29.06.2006 року Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що словосполучення «згідно із законом» по суті стосується національного законодавства і встановлює обов`язок забезпечувати дотримання матеріальних та процесуальних норм. Фраза «відповідно до закону» вимагає, щоб захід мав певне підґрунтя в національному праві.

Тобто відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, що відображує принцип, пов`язаний із належним відправленням правосуддя, в кожному рішенні судів та трибуналів повинні бути належним чином викладені аргументі, на яких вони базуються.

Відтак, здебільшого, суд застосовує приписи пункту 42 остаточного Рішення Європейського суду з прав людини, ухваленого 15.11.2007 року за заявою № 22750/02 у справі «Бендерський проти України», де суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитись залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» від 13.05.1980 року). Право може вважатись ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (пункт 33 рішення «Дюлоранс проти Франції» від 21.03.2000 року та пункти 32 і 35 рішення «Донадзе проти Грузії» від 07.03.2006 року).

Отже, позиція сторони захисту та сторони обвинувачення була почута, їх зауваження заслухані та вивчені судом.

Одночасно суд вважає за необхідне зазначити, що пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади (на цей час Берестинський район та місто Берестин відповідно) та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного та повноважного суду.

На підставі викладеного, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі та ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року; Рішеннями Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України», від 28.10.1994 року у справі «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства», від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», від 21.10.2011 року у справі «Коробов проти України» і від 17.09.2009 року у справі «Скоппола проти Італії»; статтями 3, 9, 59, 61 та 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); статтею 17, пунктом 6 частини 2 статті 36 і пунктами 3 та 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтями 12, 50, 32 - 34, 63, 65 67, 70 72, частиною 4 статті 185 і частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України № 2341-ІІІ від 05.04.2001 року (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; Постановами Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями); постановами Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятими 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18), 07.11.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/562/17 (провадження № 51-329 км 18); постановами Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятими 30.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612 км 18), 20.03.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 302/904/16-к (провадження № 51-966 км 18), 13.12.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 485/1613/17 (провадження № 51-6591 км 18), 17.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 298/95/16-к (провадження № 51-2501 км 18) та 04.06.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 523/11745/22 (провадження № 51-6949 км 23), а також статтями 17, 31, 35 - 37, 84 86, 91, 100, 131 132, 242, 349, 368 371, 373 377, 392, 393, 395, 532 535 Кримінального процесуального кодексу України № 4651-VІ від 13.04.2012 року (із змінами та доповненнями),

з а с у д и в:

ОСОБА_3 визнати винним у пред`явлених йому обвинуваченнях, передбачених частиною 4 статті 185 і частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, і призначити йому покарання:

- за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі;

- за частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

В силу приписів частини 1 та 2 статті 70 Кримінального кодексу України за сукупністю цих кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити до відбування ОСОБА_3 покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

На підставі положень частини 1 та 4 статті 71 Кримінального кодексу України ОСОБА_3 за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 07.07.2023 року, остаточно призначивши йому до відбування покарання у виді 6 (шести) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Згідно із частиною 5 статті 72 Кримінального кодексу України строк відбуття покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його фактичного затримання - взяття під варту в залі суду, тобто з 14 жовтня 2025 року, зарахувавши час попереднього ув`язнення день за день.

Застосований до ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою у ДЕРЖАВНІЙ УСТАНОВІ «ХАРКІВСЬКИЙ СЛІДЧИЙ ІЗОЛЯТОР» залишити без змін до набрання вироком законної сили, оскільки не відпали мета та підстави його застосування.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експерта при проведенні товарознавчої експертизи (висновок експерта № 11962 від 03.19.2025 року) в сумі 3392,64 гривень (три тисячі триста дев`яносто дві гривні 64 копійки).

Речові докази: 2 ВЛС зі слідами папілярних візерунків (рамка вікна кімнати № 1) та слід протектору взуття на 1 ВЛС,- визнані постановою, прийнятою слідчим СВ ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_8 14.09.2025 року та передані на зберігання до камери зберігання речових доказів цього ж ВП,- знищити.

Речові докази:

-колун-сокиру з дерев`яним руків`ям, визнаний постановою, прийнятою слідчим СВ ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_8 14.09.2025 року та передані на зберігання до камери зберігання речових доказів цього ж ВП;

-настільний світильник ТМ «Z - Light» білого кольору,- визнаний постановою, прийнятою слідчим СВ ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_8 22.09.2025 року та переданий потерпілій на відповідальне зберігання;

-плазмовий телевізор ТМ «Comer» сіро-чорного кольору, визнаний постановою, прийнятою слідчим СВ ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_8 24.09.2025 року та переданий потерпілій на відповідальне зберігання,-

-повернути власникові (законному володільцю).

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляція в Харківській апеляційний суд через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, що набрав законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Вирок постановлено, виготовлено шляхом комп`ютерного набору та підписано суддею в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя ОСОБА_1