Справа № 127/3760/21
Провадження №11-кп/801/175/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем судового засідання: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22.12.2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 27 ч.5 ст. 191, ч.3 ст.27, ч.3 ст. 209, ч.3 ст.27 ч.2 ст.366 КК України

за участю сторін кримінального провадження

прокурора: ОСОБА_8

захисника: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.12.2025 року клопотання прокурора задоволено.

Продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, починаючи з 22.12.2025 року до 19.02.2026 року включно.

Заставу, визначену ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15.07.2025 року залишено без змін.

У разі внесення застави, на ОСОБА_7 будуть покладено обов`язки, передбаченні п.п. 1, 2, 3 ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати до Вінницького міського суду Вінницької області за першою вимогою;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- утриматися від спілкування із особами, які являються потерпілим, обвинуваченими та свідками у даному кримінальному провадженні.

Захисник ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, просила ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22.12.2025 року скасувати та постановити нову ухвалу, клопотання прокурора задоволити частково, продовжити ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, починаючи з 22.12.2025 року до 19.02.2026 року включно.

Заставу, визначену ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15.07.2025 року зменшити, та визначити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заставу у розмірі 100 (сто) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 302800,00 грн. (триста дві тисячі вісімсот гривень нуль копійок), у разі внесення якої підозрюваний може бути звільнений з-під варти.

У разі внесення застави, на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покласти обов`язки, передбаченні п.п. 1, 2, 3 ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати до Вінницького міського суду Вінницької області за першою вимогою; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; утриматися від спілкування із особами, які являються потерпілим, обвинуваченими та свідками у даному кримінальному провадженні.

Вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 мотивована тим, що при продовженні строку тримання під вартою ОСОБА_7 суд посилався лише на тяжкість інкримінованого ОСОБА_7 правопорушення та покарання, яке йому загрожує, а також на перебування обвинуваченого в розшуку п`ять років, хоча мотивів однієї лише тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 недостатньо для вирішення питання на користь подальшого його тримання під вартою, оскільки такий висновок суперечить рішенню Конституційного Суду України від 08.07.2003 року № 4-рп/2003, згідно з яким тяжкість злочину законом не визначається як обов`язкова підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу.

Суд залишив поза увагою той факт, що стороною обвинувачення не надано до клопотання жодного доказу того, що ризики, які стали підставою для обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не зменшилися та продовжують існувати.

Суд не урахував належним чином відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше не судимий, має постійне місце проживання, до моменту затримання проходив військову службу в зоні активних бойових дій, що вказує на його позитивну репутацію, має міцні соціальні зв`язки, тому не лише не збирається переховуватися від суду, а й, у разі звільнення з-під варти, буде активно доводити свою невинуватість у інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях в суді з метою захисту своєї честі, гідності та ділової репутації.

Таким чином, усі викладені вище доводи підтверджують відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

З огляду на скрутне матеріальне становище обвинуваченого ОСОБА_7 та його сім`ї, визначений розмір застави 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 1 514 000,00 грн. є абсолютно непомірною сумою ні для обвинуваченого ОСОБА_7 , ні для його близьких.

При постановленні оскаржуваної ухвали 22.12.2025 року суд формально поставився до питання обґрунтованості своїх висновків щодо відсутності підстав для зменшення розміру застави, та жодних належних мотивів і аргументів з приводу такого рішення не надав.

За таких обставин наявні підстави для визначення розміру застави у розмірі ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 302 800,00 грн. (триста дві тисячі вісімсот гривень нуль копійок).

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, зазначив, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України на даний час не зменшилися, продовжують існувати, ухвала суду першої інстанції є законною та обгрунтованою, захисника ОСОБА_6 , яка просила задоволити апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_7 ,який підтримав думку свого захисника, оглянувши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1, ч. 2 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу .

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вимог кримінального процесуального закону.

З матеріалів провадження убачається, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває об`єднане кримінальне провадження № 0000598, № 0000668 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 366 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України.

Вирішуючи питання щодо продовження строків тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, врахував тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 обвинувачуються у скоєнні умисних злочинів, в тому числі особливо тяжкого злочину, за які в разі доведення його винуватості, йому загрожує покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк, також те, що під час досудового розслідування ОСОБА_7 перебував у розшуку п`ять років, що може свідчити про його подальше переховування від суду, в разі зміни йому запобіжного заходу на більш м`який, та дійшов висновку, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які існували на час обрання в ході досудового розслідування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою існують та жоден із більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд першої інстанції обґрунтовано продовжив запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому, оскільки жоден із більш м"яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним ризикам.

Наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та мотивовані.

При цьому, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Посилання захисника ОСОБА_6 на те, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, одружений, має постійне місце проживання, до моменту затримання проходив військову службу в зоні активних бойових дій, має на утриманні непрацездатних батьків в даному випадку є недостатнім для твердження про наявність в нього міцних соціальних зв`язків, які спростовують обґрунтовані у клопотанні прокурора об`єктивно існуючі у провадженні ризики та не можуть бути достатніми стримуючими факторами його належної процесуальної поведінки.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на думку апеляційного суду, відповідає охороні прав і інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Підстави для скасування ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 22.12.2025 року про продовження запобіжного заходу обвинуваченому відсутні.

Твердження сторони захисту щодо наявності підстав для зменшення розміру застави є безпідставними.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Доводи апелянта про те, що визначений розмір застави не є співрозмірним з розміром предмету злочину, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки частиною 4 ст.182 КПК України належним чином не підтверджені.

Відповідно до практики ЄСПЛ, розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого та ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти (рішення у справі «Гафа проти Мальти» (Gafа v. Malta), заява №54335/14, пункт 70, від 22 травня 2018 року)

Позиція Європейського суду стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та призначення її розміру, цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28 вересня 2010 року. У цій справі, Суд, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції, підтвердив, що внесення застави може вимагатися лише за наявності законних підстав для затримання особи, а також те, що уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою. Більше того, якщо навіть сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Суд першої інстанції, враховуючи характер кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , та розмір завданих збитків дійшов вірного висновку, що для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, заставу визначену ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15.07.2025 року слід залишити без змін.

З чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що застава при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначається, а вказівка суду в оскаржуваній ухвалі це констатація того, що уже було вирішено при застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи апелянта про те, що визначений розмір застави не є співрозмірним з розміром предмету злочину, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки частиною 4 ст.182 КПК України передбачено, що розмір застави визначається не тільки з урахуванням обставин кримінального провадження, а й з урахуванням майнового та сімейного стану обвинуваченого.

Визначення меншого розміру застави в даному випадку буде нівелювати інститут застави, як альтернативний вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, стороною захисту не надано жодних доказів на підтвердження того, що існують виключні обставини, за яких застава може бути зменшена.

Вирішуючи питання щодо обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції дав належну оцінку сукупності обставин, які мають значення для прийняття правильного рішення.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. 422-1 КПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22.12.2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4