Провадження по справі № 1-кп/367/1013/2025
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань суду кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000185 від 25.05.2025 року по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, старшого солдата військової служби за призовом під час мобілізації, неодруженого, неповнолітніх (малолітніх) дітей чи інших осіб на утриманні не має, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, шо спричинило короткочасний розлад здоров`я.

29.04.2025, приблизно о 22 год. 40 хв. (точний час не встановлено) у ОСОБА_4 , який перебував по вулиці Пономарьова, поряд з будинком № 17 в селищі Коцюбинське, Бучанського району, Київської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, виник прямий умисел, спрямований на заподіяння ОСОБА_5 тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій протиправний умисел, ОСОБА_4 , перебуваючи у тому ж місці, в той же час, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та, бажаючи їх настання, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, перебуваючи у положенні стоячи обличчям до обличчя ОСОБА_5 , умисно наніс 1 удар кулаком своєї правої руки в область обличчя останнього. Від заподіяного удару ОСОБА_5 впав спиною на землю, в подальшому ОСОБА_4 , схилившись над ним, умисно наніс ще 2 удари кулаком своєї правої руки по лівій стороні обличчя ОСОБА_5 , чим заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, струсу головного мозку, забою, садна та крововиливу в товщу верхньої повіки лівого ока, що за своїм характером відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які призвели до короткочасного розладу здоров`я на термін більше 6-ти, але менше 21 дня.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України - умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Потерпілим ОСОБА_5 пред`явлено цивільний позов до ОСОБА_4 про стягнення нанесеного матеріального збитку та відшкодування завданої моральної шкоди. Просить суд стягнути з обвинуваченого - ОСОБА_4 на користь потерпілого - ОСОБА_5 15811,51 грн., з яких: 811,51 грн. витрат на лікування; 15 000,00 грн. компенсації моральних страждань; витрати на правничу допомогу покласти на відповідача. Позов мотивує наступним. Внаслідок суспільно небезпечних дій він поніс матеріальні витрати на лікування на загальну суму в розмірі 811,51 грн. Крім того, внаслідок дій ОСОБА_4 він як потерпілий зазнав моральних страждань, оскільки ОСОБА_4 станом на 13.10.2025 року, попри визнання своєї вини, не вибачився перед ним, не намагався ніяким чином залагодити конфлікт та/або компенсувати вартість лікування. Внаслідок отриманих травм, він короткочасно втратив працездатність, зазнав душевного болю, моральні страждання без будь-якого підґрунтя зі своєї сторони, втратив душевний спокій, весь час перебуває у стані постійного напруження та стресу, про події, які відбулися не бажає говорити, таке його приниження, в тому числі серед колег, серед соціуму в якому він знаходиться викликало значне зниження настрою, тимчасові порушення сну, постійні переживання, що подібне з ним може статися повторно. Таким чином, події, які відбулися 29.04.2025 року принесли моральні страждання. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним його стражданням. Разом з тим, вважає, що розмір який може компенсувати моральні страждання становлять 15 000,00 грн. Також в позові зазначено, що на виконання ст. 175 ЦПК України, щодо попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Зазначає, що не очікує понести витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000,00грн.

Цивільним відповідачем ОСОБА_4 не подано до суду відзиву на позовну заяву.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , свою провину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України визнав в повному обсязі і дав покази, які за своїм змістом відповідають викладеним вище обставинам вчинення злочину. В теперішній час щиро кається у скоєному злочині, просив суд суворо не карати та призначити покарання у вигляді штрафу, оскільки, є військовослужбовцем, так як призваний по закону щодо мобілізації та залучається до участі в операція щодо ведення бойових дій по захисту Батьківщини.

По суті обвинувачення і заданих запитань ОСОБА_4 пояснив, що він дійсно 29.04.2025, приблизно о 22 год 40 хв, перебуваючи по вулиці Пономарьова, поряд з будинком № 17 в селищі Коцюбинське Бучанського району Київської області, умисно наніс 1 удар кулаком своєї правої руки в область обличчя ОСОБА_5 , після чого останній впав спиною на землю, в подальшому він умисно наніс ще 2 удари кулаком по лівій стороні обличчя ОСОБА_5 , чим заподіяв йому легкі тілесні ушкодження.Він захищав жінок, які були разом з ним, зокрема, його цивільну дружину та її матір. У вчиненому розкаюється. Зібрані по справі докази визнає, та їх не оспорює. Кваліфікацію його дій за ст. 125 ч.2 КК України не оспорює. Фактичні обставини у кримінальному провадженні не оспорює, їх визнає повністю. Цивільний позов визнав частково. Зокрема визнав в повному обсязі вимоги про стягнення з нього 811,51грн. витрати на лікування та компенсації моральні страждання, які позивач оцінює в 15000,00грн. Пояснив, що вибачення у потерпілого просив неодноразово, в тому числі і на судових засіданнях, він розуміє, що має понести покарання за те що вчинив. Вимоги про стягнення понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 20000,00грн. не визнав в повному обсязі.

Прокурор в судовому засіданні підтримала обвинувачення, викладене стосовно ОСОБА_4 в обвинувальному акті, просила визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити обвинуваченому покаранняу виді штрафу в межах передбачених санкцією вказаної статті, оскільки, обвинувачений вину визнає, розкається у своїх діях, до кримінальної відповідальності не притягувався, пом`якшуючою обставиною є щире каяття обвинуваченого у скоєному, обтяжуючих обставин не встановлено. ОСОБА_4 несе військову службу, тому покарання у вигляді пробаційного нагляду в даному випадку є недоцільним. При розгляді цивільного позову покладається на розсуд суду.

Представник потерпілого в судовому засіданні підтримав вимоги цивільного позову, просив його задовольнити в повному обсязі. Однак зазначив, що так як відсутні докази розкаяння обвинуваченого просить призначити покарання обвинуваченому у виді пробаційного нагляду строком на 3 місяці.

Потерпілий в судовому засіданні підтримав позицію свого представника. Додатково зазначив, що ОСОБА_4 не розкаюється в своїх діях, оскільки, відмовляється компенсувати заподіяну шкоду, тому й був поданий цивільний позов щодо відшкодування ОСОБА_4 шкоди йому на лікування та моральної шкоди.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України зі згоди учасників судового провадження, які на думку суду правильно розуміють зміст обставин по справі і не оспорюють їх, та немає сумнівів у добровільності їх позиції, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і визначив обсяг доказів, що підлягає дослідженню в судовому засіданні, обмежившись допитом обвинуваченого ОСОБА_4 показання, якого відповідають фактичним обставинам справи та дослідженням документів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом було роз`яснено учасникам судового провадження, що в цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

За таких обставин, суд вважає, що провина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (проступку) викладеного у даному вироку суду доведена та його дії суд кваліфікує за ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки він своїми умисними діями, які виразились в заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України.

Також, судом досліджено дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який не судимий, не одружений, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має місце реєстрації, з місця проживання характеризується посередньо, є військовослужбовцем за призовом під час мобілізації, на особливий період, на даний час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України, брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції в період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі та стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій і Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах і в період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення те інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України: Донецька область. Краматорський район, Костянтинівська міська ТГр у період із 04.01.2024 по 23.06.2024, Сумська область, Сумський район, Степанівська селищна ТГр у період із 06.08.2024 по 09.09.2024, Харківська область, Харківський район, Дергачівська міська ТГр у період із 26.01.2025 по 09.02.2025, Харківська область, Харківський район, Дергачівська міська ТГр у період із 17.04.2025 по 23.04.2025, про що свідчать: вимога СІТ Бучанського РУ ГУНП в Київській області від 10.07.2025, довідки № 5 від 04.08.2025 року КНП «Ірпінська центральна міська лікарня» Ірпінської міської ради Київської області, копія паспорту України громадянина ОСОБА_4 № 001660599, виданого 16.03.2018 8032, витяг з реєстру територіальної громади від 12.09.2025 року, довідка-характеристика, видана ВП № 2 Бучанського РУП ГУНП в Київській області від 06.08.2025, копія витягу з наказу командира 1-го корпусу Національної гвардії України «АЗОВ» від 27.10.2025 № 156мтд, копія довідки військової частини НОМЕР_3 від 05.08.2025р. № 4724, копія довідки Управління 1 корпусу Національної гвардії України «АЗОВ» від 29.10.2025 року № 1110 та його свідчення.

При визначенні обвинуваченому ОСОБА_4 міри покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує характер та ступінь тяжкості скоєного, що вчинений ним злочин відповідно до ст. 12 КК України відноситься до кримінального проступку, дані про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання обвинуваченого.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 суд визнає щире каяття.

З правового висновку Верховного Суду у постанові від 20.04.2021 в справі № 457/529/20 вбачається, що щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї кримінально караної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше кримінальних правопорушень. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 кримінальне провадження № 629/847/15-к).

Суд бере до уваги, що обвинувачений ОСОБА_4 щиро покаявся, визнавав свою вину, що вбачається із матеріалів кримінального провадження, адже доведеність винуватості ґрунтується, зокрема й на зізнавальних показаннях обвинуваченого, що свідчить про належну критичну оцінку своєї протиправної поведінки та готовність нести кримінальну відповідальність, що також підтверджує наявність вищевказаної пом`якшуючої обставини.

На підставі наведеного, суд дійшов переконання, що підстав сумніватися в правдивості й достовірності показань обвинуваченого не має.

Відповідно до ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 судом не встановлено.

З врахуванням всіх обставин справи, ступеня тяжкості, обставини вчиненого злочину, і даних про особу обвинуваченого обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України.

За вчинення кримінального правопорушення, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 125 КК України, передбачено покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до одного року, або пробаційним наглядом на строк до двох років, або обмеженням волі на той самий строк.

В пункті 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року звернута увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Судом при призначенні покарання враховуються вимоги статті 50 КК України, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

В постанові від 03.08.2022, винесеній у справі № 415/299/20, Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду дійшов до висновку, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Підстав для призначення покарання ОСОБА_4 у виді пробаційного нагляду суд не вбачає, оскільки, обвинувачений є діючий військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в званні старшого солдата військової служби за призовом під час мобілізації. Його особливий статус військовослужбовця та його обов`язки в умовах воєнного стану, або під час проходження служби, роблять пробаційний нагляд практично нездійсненним. Умови пробаційного нагляду, наприклад, необхідність регулярних візитів до органів пробації або обмеження пересування, можуть бути несумісними з військовою службою, особливо під час бойових дій або в умовах мобілізації. Він може заважати виконанню військових обов`язків, зокрема його залучення до виконання службових завдань в райони ведення активних бойових дій, що пов`язані із захистом Вітчизни у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, також на відміну від цивільних осіб, він несе додаткову відповідальність та дисциплінарні зобов`язання. Крім того, недоцільність призначення пробаційного нагляду обвинуваченому-військовому за ч. 2 ст. 125 КК України обґрунтовується і тим, що військовослужбовці, як правило, підлягають під дію законодавства про кримінальну відповідальність військовослужбовців, яке передбачає специфічні наслідки для військового, а не пробаційний нагляд.

Підстав для призначення покарання у виді громадських та виправних робіт, суд також не вбачає, оскільки обвинувачений є діючий військовослужбовець, і таке покарання стане йому на заваді у здійсненні військової служби.

Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, особі яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого, можливе без ізоляції його від суспільства, а тому призначає обвинуваченому покарання у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок

Дане остаточне покарання (штраф), на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24 березня 2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 р.).

Суд вважає, що саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, цілком відповідати тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини.

Питання доцільності обрання запобіжного заходу суд не розглядає з огляду на відсутність з цього питання відповідного клопотання прокурора, та у світлі того, що відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами.

В межах вказаного кримінального провадження представником потерпілого/цивільного позивача ОСОБА_5 - адвокатом ОСОБА_7 заявлено цивільний позов до обвинуваченого/цивільного відповідача ОСОБА_4 про стягнення нанесеного матеріального збитку та відшкодування завданої моральної шкоди, а саме просить суд стягнути з обвинуваченого на його користь 15811,51грн, з яких : 811,51грн. витрати на лікування, 15000,00грн. компенсація моральних страждань; та витрати на правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Статтею 91 КПК України визначено, що до обставин, що підлягають доказуванню серед іншого віднесені: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид та розмір завданої кримінальним правопорушенням шкоди.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Вказані обставини можуть бути елементами складу відповідних злочинів, а також впливати на визначення міри відповідальності винної особи.

Зазначені елементи предмету доказування у кримінальному провадженні взаємопов`язані з предметом доказування за позовами про відшкодування позадоговірної (деліктної) шкоди у позовному провадженні за правилами цивільного судочинства та відповідно, окремими змістовними вимогами до оформлення позовної заяви, перелік яких наведений у ст. 175 ЦПК України. Проте, на відміну від цивільного судочинства де обов`язок доказування обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на неї (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), у кримінальному провадженні, доказування цих обставин, у тому числі, факту завдання шкоди кримінальним правопорушенням, особи, яка її завдала її винуватості, виду завданої кримінальним правопорушенням шкоди (майнова, моральна фізична) та її розміру (якщо шкода має або набула характеру майнової) покладається на слідчого та прокурора (ст. 92 КПК України), які наділені відповідними повноваженнями для його здійснення.

У п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК зазначено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Як передбачено у ч. 1 ст. 1166 ЦК, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК, до складу реальних збитків як одного з елементів майнової шкоди входять втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Положення статей 127, 128 КПК, ст. 22 ЦК прямо вказують на те, що сума відшкодування за цивільним позовом у кримінальному провадженні не обов`язково має збігатися з розміром завданої злочином шкоди, вказаним в обвинуваченні, яке суд визнав доведеним.

Згідно пунктів 8 та 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так, в ході розгляду вказаного кримінального провадження судом встановлено, що кримінальним правопорушенням потерпілому ОСОБА_5 завдано матеріальну шкоду, а саме: спричинені матеріальні збитки на лікування.

В підтвердження спричинених матеріальних збитків, суду надано копії фіскальних чеків, щодо придбання ліків на суму 811,51грн. При цьому подані копії є неякісні та нечитабельні. Суд звертає увагу що стороною позивача до суду не подано жодних належних доказів, щодо призначення лікаря щодо придбання ліків, необхідних для лікування тілесних ушкоджень отриманих ОСОБА_5 29.04.2025 року. Однак? факт спричинення матеріальних збитків понесених на лікування в сумі 811,51грн. не заперечувався відповідачем (обвинуваченим ) по справі, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведеним та підлягають повному задоволенню.

Щодо вирішення питання про стягнення з цивільного відповідача на користь цивільного позивача моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести у рішенні відповідні мотиви.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України).

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - «... моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я. ... у порушенні інших цивільних прав, ... у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків».

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - «Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»).

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Цивільним позивачем в обґрунтування завданої моральної шкоди, яку останній оцінює в суму 15 000 грн., зазначається те, що внаслідок дій ОСОБА_4 він зазнав моральних страждань, оскільки ОСОБА_4 , попри визнання своєї вини, не вибачився перед ним, не намагався ніяким чином залагодити конфлікт та/або компенсувати вартість лікування. Внаслідок отриманих травм, потерпілий короткочасно втратив працездатність, зазнав душевного болю, моральні страждання без будь-якого підґрунтя з його сторони, втратив душевний спокій, весь час перебуває у стані постійного напруження та стресу, про події, які відбулися не бажає говорити, таке приниження в т.ч. серед колег, серед соціуму в якому він знаходиться викликало значне зниження настрою, тимчасові порушення сну, постійні переживання, що подібне з ним може статися повторно.

Позивач ОСОБА_5 внаслідок отриманої легких тілесних ушкоджень в результаті суспільно-небезпечних дій обвинуваченого, без сумніву зазнав фізичного болю. Отримані позивачем ушкодження позначились на стані його здоров`я. Всі наведені обставини потягнули душевні страждання, переживання та негативні емоції та призвели до порушення ритму життя позивача.

Вивчивши зібрані у справі письмові докази та встановивши обставини справи, суд приходить до висновку, що позивачу дійсно завдано моральної шкоди у зв`язку із злочином вчиненим відповідачем, що в свою чергу призводить до моральних страждань, які вимагають додаткових зусиль для організації життя. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер правопорушення, глибину душевних страждань позивача, завданих злочином, а також керується принципами співмірності, розумності та справедливості, і приходить до висновку про необхідність зменшення заявленого до стягнення розміру моральної шкоди.

Наданими суду документами позивачем не було доведено обсягу моральних та фізичних страждань, який би відповідав вимогам щодо відшкодування в розмірі 15 000 грн.

Дана сума є дещо завищеною. Тому з урахуванням викладених обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням глибини душевних страждань позивача, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 7 000 грн.

Щодо вирішення питання про стягнення з цивільного відповідача на користь цивільного позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Оплата праці адвоката є результатом відповідних домовленостей між адвокатом та його клієнтом і визначається договором про надання правової допомоги.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до положень ст. ст. 26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В своїх роз`ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Надання платної правової допомоги регламентується Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно частини 1 статті 26 якого, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналізуючи наведене, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, пропорційності, враховуючи всі аспекти та складність справи, яка не представляє складності, позов, поданий позивачем невеликого змісту, не потребує значного часу для його виготовлення, на думку суду такі витрати позивача не були неминучими.

Позивач в позовній заяві зазначає, що попередній (орієнтовний ) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи: витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 грн.

При дослідженні цивільного позову судом встановлено, що між потерпілим ОСОБА_5 та адвокатом ОСОБА_6 18.09.2025 року було укладено договір про надання правової допомоги, згідно умов якого (п.1.1 договору) клієнт доручає, а адвокат бере на себе обов`язок надати правничу допомогу, адвокатські послуги та виконати роботи в обсязі та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п. 2.2. договору адвокат здійснює: представництво клієнта в судах всіх форм, юрисдикцій та інстанцій; перед будь-якими фізичними та юридичними особами; вчинення будь-яких процесуальних дій, що прямо пов`язані з виконанням цього договору; підписувати та отримувати всі необхідні документи пов`язані з виконанням цього договору; приймати участь у судових засіданнях з метою представництва інтересів клієнта; готувати та подавати від імені клієнта процесуальні документи які необхідні для виконання цього договору; брати участь в судових засіданнях; підписувати будь-які процесуальні документи; підписувати будь-які документи пов`язані із судовими спорами; завіряти вірність копій документів; бути представником клієнта в будь-яких питаннях, які випливають із доручення згідно з цим договором.

Згідно п. 4.3. договору вартість послуг за цим договором складає 20000,00грн.

Згідно п.4.4. договору сторони узгодили, що у випадку розірвання цього договору сплачений аванс не підлягає поверненню.

Також до позовної заяви додано ордер серія СА № 1138557 від 18.09.2025 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката.

На думку суду, є підстави для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу.

Суд враховує наведені висновки Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (пункти 107-109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц). Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (пункт 120 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21).

Звертаючись із позовною заявою позивач визначив розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20000 грн. При цьому, позивачем з адвокатом обраний порядок обчислення гонорару фіксований розмір. При цьому, жодного документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунку не надано, в тому числі не надано і детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частинами першою та другою статті 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (пункт 131 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови ВП ВС від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Сторони погодили, що клієнт виплачує адвокату винагороду в розмірі 20000 грн., яка є фіксованою.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21).

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 2 лютого 2024 року у справі №910/9714/22).

Беручи до уваги неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, факт визнання позовних вимог позивача відповідачем, наявної сталої практики щодо розгляду даної категорії справи, також суд бере до уваги заперечення та пояснення обвинуваченого (відповідача) щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд вважає заявлену суму компенсації витрат надмірною, тому присуджує її частково у розмірі 3000,00 грн., який буде достатнім, співмірним і справедливим у даному випадку.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.

З огляду на часткове визнання обвинуваченим заявленого в інтересах потерпілого цивільного позову, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Речові докази по справі відсутні.

Питання заходів забезпечення кримінального провадження вирішено, згідно положень ст. 174 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 128, 349, 369-374, 394 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення нанесеного матеріального збитку та відшкодування завданої моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 2811,51грн, з яких: 811,51грн. витрати на лікування; 2000,00грн. - компенсацію заподіяної моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 витрати на професійну правничу допомогу, у розмірі 3000,00грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Вирок суду першої інстанції, в частині встановлення обставин справи, дослідження яких було визнане недоцільним, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, оскарженню не підлягає. В іншій частині, може бути оскаржено учасниками процесу, протягом 30-ти діб з моменту його проголошення, до Київського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги до Ірпінського міського суду Київської області.

Вирок суду набирає законної чинності після закінчення строку подання апеляційних скарг, якщо такі скарги не будо подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копії вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1