Єдиний унікальний номер: 343/2535/25
Номер провадження: 1-кп/343/41/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2026 року м. Долина

Долинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

судді ОСОБА_1 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Долина Івано-Франківської області матеріали кримінального провадження № 1-кп/343/41/26, справа № 343/2535/25, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 0000155 від 18.12.2012, про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Садове Озерського району Калінінградської області Російської Федерації, громадянина України, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , який тимчасово проживає в АДРЕСА_2 , неодруженого, судимого 26.10.2004 за ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, невідбуту частину якого 30.08.2006 замінено більш м`яким покаранням у виді обмеження волі на строк 1 рік 10 місяців 21 день,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 390 КК України,

за участю: прокурора - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 обвинувачується у тому, що він, будучи особою, засудженою до обмеження волі, якій було дозволено короткочасний виїзд, після закінчення строку виїзду, не повернувся до місця відбування покарання.

З пред`явленого обвинувачення слідує, що ОСОБА_3 , будучи 26.10.2004 засудженим Залізничним районним судом м. Львова за ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, невідбуту частину якого 30.08.2006 постановою Шевченківського районного суду м. Львова замінено більш м`яким покаранням у виді обмеження волі, 17.10.2006 прибув для подальшого відбуття покарання в Долинський виправний центр Управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франкіській області (№ 118), що у с. Тростянець Івано-Франківської області.

Згідно з наказом т.в.о. начальника Долинського виправного центру Управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франкіській області (№ 118) від 01.02.2007 № 35, засудженому ОСОБА_3 надано дозвіл на короткочасний від`їзд за межі виправного центру у м. Львів на вул. Кульпарківська, 130-Б/54 для попереднього вирішення питань трудового та побутового влаштування після звільнення з 02 до 11 лютого 2007 року. Однак, після закінчення строку дозволеного виїзду засуджений ОСОБА_3 умисно до місця відбуття покарання не повернувся і скрився у невідомому напрямку, чим ухилився від відбування покарання у виді обмеження волі.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачений просив звільнити його від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 390 КК України, та закрити кримінальне провадження на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, про що подав відповідну заяву. Йому зрозуміло, що закриття провадження зі вказаної підстави є нереабілітуючою обставиною. Наслідки закриття провадження за строками давності йому роз`яснені та зрозумілі. Також просив звільнити його від невідбутого покарання за ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, яке замінено на покарання у виді обмеження волі, оскільки він досяг пенсійного віку.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні не заперечив щодо закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 390 КК України та звільнення від невідбутої частини покарання за ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, яке замінено на покарання у виді обмеження волі у зв`язку з досягненням ОСОБА_3 пенсійного віку.

Заслухавши думки учасників кримінального провадження з приводу заявленого клопотання та дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов такого висновку.

Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 5-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Частиною 1 статті 285 КПК України встановлено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 КК України, особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених КК України, здійснюється виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом (ч. 2 ст. 44 КК України).

Кримінальним кодексом України визначено, що закінчення строків давності є однією із підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Так, п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини, і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України, перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у ч. 1, 2 цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років (ч. 3 ст. 49 КК України).

Згідно із ч. 5 ст. 49 КК України, давність не застосовується у разі вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, передбачених у статтях 109-114-2, катування, передбаченого частиною третьою статті 127, проти миру та безпеки людства, передбачених у статтях 437-439 і частині першій статті 442 цього Кодексу.

Порядок звільнення від кримінальної відповідальності унормовано § 2 глави 24 КПК України.

Частинами 1, 4 статті 286 КПК України передбачено, що звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом. Якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність (ч. 3 ст. 288 КПК України).

Аналогічна норма міститься у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України та передбачає, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Разом з тим ч. 8 ст. 284 КПК України визначено, що закриття кримінального провадження або ухвалення вироку з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2021 року у справі № 644/7193/17 вказав на те, що він неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що ст. 49 КК визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. При цьому застосування кримінально-правових норм здійснюється у межах кримінально-процесуальних відносин. Тобто застосування норм матеріального кримінального права можливе лише із одночасним застосуванням норм кримінального процесуального закону (постанова від 09 лютого 2021 року у справі № 753/5553/18, постанова від 31 травня 2018 року у справі № 520/6591/15-к, постанова від 11 листопада 2020 року у справі № 455/229/17, постанова від 13 листопада 2018 року у справі № 219/11564/16-к, постанова від 20 березня 2018 року № 463/5277/16-к). Процесуальні аспекти звільнення від кримінальної відповідальності визначені у статтях 285-289 КПК. Так, відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання та, у випадку встановлення передбачених у ст. 49 КК підстав і відсутності заперечень з боку обвинуваченого, закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності.

Тобто, у разі настання обставин, передбачених ч. 1, 2 ст. 49 КК України, звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язком суду за наявності згоди обвинуваченого на таке звільнення. Водночас звільнення особи від кримінальної відповідальності є безумовною підставою для закриття кримінального провадження.

Зважаючи на викладене суд звільняє особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриває кримінальне проводження щодо неї за сукупності таких умов:

- з дня вчинення особою кримінального правопорушення та до набрання вироком законної сили минув відповідний диференційований строк давності, передбачений ч. 1 ст. 49 КК України, або ж загальний строк, передбачений ч. 2 ст. 49 КК України;

- вчинене кримінальне правопорушення не входить до переліку злочинів, який міститься в ч. 5 ст. 49 КК України, до яких давність не застосовується;

- особа надала згоду на звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.

При цьому суд зауважує, що на обчислення строку давності впливають факти вчинення особою до закінчення зазначених у ч. 1, 2 ст. 49 КК України строків нового злочину (за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років), а також ухилення особи від досудового розслідування або суду. За таких обставин строк давності відповідно переривається та зупиняється.

Суд установив, що ОСОБА_3 , відповідно до обвинувального акта, обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 390 КК України. Вказане кримінальне правопорушення, згідно зі ст. 12 КК України, є нетяжким злочином. Датою вчинення поставленого у провину обвинуваченому ОСОБА_3 злочину є 12.02.2007. Отже, п`ятирічний строк давності, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, закінчився 12.02.2012.

Даних про те, що обвинувачений ОСОБА_3 ухилявся від досудового слідства або суду, чи у період перебігу строку давності вчинив новий злочин, сторонами кримінального провадження не надано та судом не здобуто. Факт виїзду за межі України суд не вважає ухиленням від слідства, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які свідчать про те, що ОСОБА_3 , отримавши у встановленому законом порядку відповідний кримінально-процесуальний статус обвинуваченого або підозрюваного та будучи обізнаний про наявність кримінального переслідування, ухилявся від досудового слідства. Повідомлення про підозру він отримав 17.12.2025. Більше того, з часу вчинення кримінального правопорушення минуло і більше п`ятнадцяти років, тобто максимальний строк, який визначений ч. 2 ст. 49 КК України.

Обвинувачений заявив клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження, що фактично свідчить про відмову обвинуваченого від свого права на повний судовий розгляд.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 390 КК України, не належить до злочинів проти основ національної безпеки України, проти миру та безпеки людства, перелік яких визначено в ч. 5 ст. 49 КК України, а тому законодавча заборона звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на нього не поширюється.

Обвинуваченому суд роз`яснив, що застосування ст. 49 КК України не є реабілітуючою підставою звільнення від кримінальної відповідальності.

Запобіжні заходи до обвинуваченого не застосовувались, арешт не накладався, процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Таким чином, беручи до уваги викладене вище, та те, що строк давності притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 390 КК України, закінчився, злочин, передбачений ч. 2 ст. 390 КК України, не входить до переліку злочинів, який міститься у ч. 5 ст. 49 КК України, до яких давність не застосовується, обвинувачений ОСОБА_3 надав згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження відносно нього, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 390 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, та закриття даного кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Крім того суд уважає за необхідне зазначити, що, ОСОБА_3 26.10.2004 був засуджений Залізничним районним судом м. Львова за ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, невідбуту частину якого 30.08.2006 постановою Шевченківського районного суду м. Львова замінено більш м`яким покаранням у виді обмеження волі на строк 1 рік 10 місяців 21 день. Вказане покарання ОСОБА_3 повністю не відбув. При цьому суд звертає увагу на те, що заміна покарання у виді позбавлення волі мала місце 30.08.2006, а до установи відбування покарання у виді обмеження волі ОСОБА_3 прибув 17.10.2006, тому ОСОБА_3 у строк відбування покарання зараховано період із 30.08.2006 до 16.10.2006 (48 днів) з розрахунку, що один день позбавлення волі дорівнює двом дням обмеження волі. З 17.10.2006 до 01.02.2007 (108 днів) останній відбував покарання у виді обмеження волі, а з 02.02.2007 до 11.02.2007 (10 днів) мав право на від`їзд за межі виправного центру. З урахуванням вказаного невідбутим строком покаранням у виді обмеження волі є 1 рік 3 місяці 21 день.

04 травня 2023 року ОСОБА_3 досяг 60 років, тобто досяг пенсійного віку, а на даний час йому виповнилось 62 роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 КК України, обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" від 24.10.2003, суд не вправі перейти до більш м`якого виду покарання у випадках, коли санкцією закону, за яким засуджується особа, передбачено лише такі покарання, які з огляду на її вік чи стан не можуть бути до неї застосовані. В таких випадках суд, за наявності до того підстав, відповідно до ст. 7 КПК повинен закрити справу і звільнити особу від кримінальної відповідальності або постановити обвинувальний вирок і звільнити засудженого від покарання.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_3 , який був засуджений до покарання у виді позбавлення волі, яке замінено на покарання у виді обмеження волі, досяг пенсійного віку, на даний час йому виповнилось 62 роки, що в контексті ст. 61 КК України, виключає можливість останнього відбувати покарання у виді обмеження волі, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 слід звільнити від відбування невідбутої частини покарання за постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 30.08.2006 у виді обмеження волі строком на 1 рік 3 місяці 21 день у зв`язку із досягненням пенсійного віку.

На підставі викладеного, ст. 49 КК України, ст. 284-288, 314 КПК України, керуючись ст. 369-372, 395 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 про звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 390 КК України, та закриття кримінального провадження відносно нього задовольнити.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 390 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження № 1-кп/343/41/26, справа № 343/2535/25, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 0000155 від 18.12.2012, про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 390 КК України, закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Звільнити засудженого згідно з вироком Залізничного районного суду м. Львова від 26.10.2004 за ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування невідбутої частини покарання, визначеного за постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 30.08.2006 у виді обмеження волі, на строк 1 рік 3 місяці 21 день у зв`язку із досягненням пенсійного віку.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду через Долинський районний суд Івано-Франківської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1