ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 610/2813/25 (1-кс/610/558/25) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/1170/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Балаклійського районного суду Харківської області від 28 серпня 2025 року, якою задоволено клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000375 від 21.07.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого СВ ВП № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області ОСОБА_7 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000375 від 21.07.2025 року, за ч.4 ст. 190 КК України.

Накладено арешт на майно, яке на підставі договору купівлі-продажу № 183 від 09.04.2025 року на праві приватної власності належить ОСОБА_8 :

- садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 18,1 кв.м; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 120;

- земельну ділянку, кадастрови номер :15:001:0773, площею 0,0650 га, з цільовим призначенням землі сільськогосподарського призначення для ведення садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ),

Позбавивши права на відчуження та розпорядження цим майном.

На зазначену ухвалу слідчого судді, представник власника майна адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна, яке належить підозрюваному ОСОБА_8 .

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат ОСОБА_6 посилалася на те, що клопотання слідчого є передчасним та необґрунтованим, а додані до нього матеріали не містять доказів на підтвердження обґрунтованості цього клопотання. Поряд з цим посилався на існування двох заборон відчуження зазначеного майна, накладеного приватним нотаріусом на строк 5 років, що безпосередньо зазначено у договорі купівлі-продажу, на що слідчий суддя не звернув уваги.

16 вересня 2025 року до канцелярії Харківського апеляційного суду надійшла зава адвоката ОСОБА_6 , в якій підтримала свою апеляційну скаргу та просила розглянути скаргу за відсутності ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_8 .

Поряд з цим, 27 жовтня 2025 року до канцелярії Харківського апеляційного суду надійшла заява прокурора ОСОБА_9 , в якій він заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та просив розглянути її без участі прокурора. Також повідомив, що обвинувальний акт у кримінальному проваджені № 0000375від 21.07.2027 року за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.4 ст. 190 КК України 15.09.2025 року направлено до суду для розгляду.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 422 та ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду справи, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду.

На підставі ч.4 ст.107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення розгляду без участі сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що СВ ВП № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.07.2025 за № 0000375 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України.

25.08.2025 року слідчий у кримінальному провадженні звернувся до слідчого судді Балаклійського районного суду Харківської області з клопотання про арешт майна, а саме садового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 18,1 кв.м та земельної ділянки, площею 0,0650 га, що розташована за адресою: м. Харків, проспект Науки, 65.

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на фактичні обставини кримінального провадження. Також вказував, що з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) на вказане майно доцільно накласти арешт з метою збереження, як речових доказів, які визнані такими за постановою слідчого.

Постановляючи рішення про задоволення клопотання слідчого, слідчий суддя суду першої інстанції мотивував таке рішення тим, що підозра, яка оголошена ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України є обґрунтованою. Також слідчий суддя встановив, що незастосування арешту може призвести до наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, зокрема не застосування заборони на відчуження та розпорядження вищевказаним майном, може привести до його приховування, втрати,, передачі майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, оскільки рішення щодо задоволення клопотання прокурора ґрунтується на нормах чинного КПК України.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначено в ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Матеріали клопотання слідчого про арешт майна свідчать про відповідність земельної ділянки та садового будинку ознакам речових доказів, оскільки вони можуть містити на собі сліди скоєння кримінального правопорушення або інформацію щодо обставин вчинення злочину, яка має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування.

Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом або доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Садовий будинок та земельна ділянка, які на праві власності належать ОСОБА_8 підлягають арешту, оскільки не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити цьому кримінальному провадженню, оскільки існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на цьому етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Належить врахувати, що саме ОСОБА_8 21.07.2025 року повідомлено про підозру у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, тобто у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненого у великих розмірах та в умовах воєнного стану.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту майна з підстав того, що вони не містять на собі слідів злочину не ґрунтуються на матеріалах провадження, оскільки садовий будинок та земельна ділянка відповідають критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України.

Поряд з цим, належить врахувати те, що арешт накладено шляхом позбавлення права ОСОБА_8 на відчуження та розпорядження майном, а саме садовим будинком та земельною ділянкою, що вочевидь свідчить про те, що ОСОБА_8 має право користуватись цим майном.

Решта доводів, на які посилається в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вони не спростовують правильність висновків зазначених в ній.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в цьому кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав щодо арешту майна, враховуючи можливість використання їх як доказу у кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, шляхом позбавлення права на відчуження та розпорядження цим майном захисником ОСОБА_6 не надано та колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

Колегія суддів також враховує, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

Належить також врахувати, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.4 ст. 190 КК України направлено до суду для розгляду, а тому сторона захисту не позбавлена процесуальної можливості, за наявності відповідних фактичних відомостей, звертатись до суду з клопотання про скасування арешту в порядку, передбаченому ст. 174 КПК України.

За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Балаклійського районного суду Харківської області від 28 серпня 2025 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді :