Дата документу 18.12.2025 Справа№ 337/2841/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/2841/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/753/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 7 ст.111-1 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції зв`язку),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Тимошівка, Василівського району, Запорізької області, громадянина України, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 13 років з позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, пов`язаних з наданням публічних послуг, виконання організаційно - розпорядчих та адміністративно - господарських функцій, строком на 15 років, з конфіскацією всього належного майна.

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції, ОСОБА_9 був визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України, за наступних обставин.

Громадянин України ОСОБА_7 наприкінці червня 2022 року (більш точна дата та час органом досудового розслідування не встановлені), перебуваючи на території смт. Михайлівка Василівського району Запорізької області, яке з 28.02.2022 і на час обвинувачення знаходиться під тимчасовою окупацією збройних сил держави-агресора російської федерації (далі - зс рф), діючи умисно, із власних корисливих та ідеологічних мотивів, з метою підтримання окупаційної влади, встановленої збройними формуваннями держави-агресора рф, маючи проросійські погляди та критичне ставлення до діючої законної влади в Україні, усвідомлюючи протиправність своїх дій, прийняв пропозицію невстановлених осіб із числа представників окупаційної влади смт. Михайлівка та добровільно зайняв посаду мовою оригіналу -«полицейский 1-го отделения отдельного взвода патрульно-постовой службы полиции», створеному на території тимчасово окупованого смт. Михайлівка Василівського району Запорізької області, який має назву «Отдел полиции № З (дислокация пгт. Михайловка) УВД по г. Васильевка и Васильевскому району», в подальшому мовою оригіналу - «отдел полиции «Михайловский» (дислокация пгт. Михайловка) ОМВД России «Васильевский» та розташовується за адресою: Запорізька область, Василівський район, вул. Святопокровська, буд. 8.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 , не спорюючи фактичні обставини справи, кримінально-правову кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок в частині призначеного покарання таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вважає, що суд першої інстанції неправильно індивідуалізував покарання, не застосувавши передбачене законом спеціальне додаткове покарання у виді позбавлення військового звання та не надавши належної оцінки підвищеній суспільній небезпеці діяння, вчиненого особою, яка перебувала у військовому званні та раніше проходила службу у військовому формуванні України.

Прокурор наголошує, що зазначена небезпека суттєво посилюється обставинами, що характеризують особу обвинуваченого: наявність військового звання «старший сержант» та попередній статус військовослужбовця НГУ, який складав Військову присягу народові України і, відповідно, був зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, охороняти державний суверенітет і територіальну цілісність.

Вчинення колабораційної діяльності особою з таким статусом має підвищену превентивну вагу для цілей кримінально-правової реакції, адже демонструє суспільно небезпечний зразок поведінки для інших військовослужбовців і осіб, що мають спеціальні або військові звання.

У цій ситуації спеціальне додаткове покарання, передбачене ст. 54 КК України, позбавлення військового звання відповідає як цілям загальної і спеціальної превенції, так і принципу справедливості.

Закон прямо допускає його застосування до осіб, засуджених за тяжкі та особливо тяжкі злочини, які мають військове чи спеціальне звання на момент постановлення вироку.

Колабораційна діяльність за ч. 7 ст. 111-1 КК України є тяжким злочином проти основ національної безпеки, вчиненим в умовах воєнного стану та окупації, а тому позбавлення звання у цьому випадку є виправданим і необхідним.

Непризначення такого покарання за наведених фактичних обставин суперечить вимогам індивідуалізації, знижує превентивний потенціал вироку і не забезпечує належної відповіді держави на посягання, що створюють стійку загрозу безпеці суспільства.

Просить апеляційний суд вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч.7 ст.111-1 КК України призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 13 років, з позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, пов`язаних з наданням публічних послуг, виконання організаційно - розпорядчих та адміністративно - господарських функцій, строком на 15 років, з конфіскацією всього належного майна. На підставі ст. 54 КК України позбавити ОСОБА_7 військового звання «старший сержант».

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 не погоджується з висновками міського суду, вважає їх такими, що ґрунтуються на неповному дослідженні доказів, неправильному застосуванні норм матеріального права та істотному порушенні вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування скарги вказує, що вирок підлягає скасуванню із ухваленням виправдувального вироку або закриттям провадження за відсутністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції, покладаючи в основу обвинувальних висновків твердження про «добровільне» зайняття ОСОБА_7 у відділі поліції на тимчасово окупованій території України, фактично підмінив обов`язок доведення припущеннями, не встановив ані належних і допустимих доказів факту призначення, ані реальної сфери повноважень, ані суб`єктивної сторони інкримінованого складу злочину прямого умислу на сприяння окупаційній владі.

Об`єктивна сторона інкримінованого «зайняття посади» не підтверджена належним чином.

Стороною обвинувачення не надано жодного оригіналу чи належно завіреної копії індивідуального правового акта про призначення ОСОБА_7 на посаду.

Жодний свідок не може спростувати відсутність тиску на ОСОБА_7 військовими рф.

Невідомо залишається хто саме з посадових осіб органів рф спілкувався з обвинуваченим.

Вказує, що докази з електронних носіїв не можуть бути належними і допустимими, так як не надано інформації щодо верифікації абонентів, походження інформації є сумнівним.

До матеріалів кримінального провадження в електронному вигляді надані лише зображення проектів документів, які не можуть мати силу доказу.

Свідки підтвердили, що обвинувачений працював в правоохоронному органі створеному окупаційною владою та виконував виключно поліцейські функції. Інформації щодо прийняття участі обвинуваченим у незаконних військових формуваннях немає. Не надано під час удового розгляду доказів участі обвинуваченого в каральних акціях щодо мирного населення та учасників спротиву окупаційній владі.

Захисник вважає, що не доведено факт добровільності заняття обвинуваченим посади, а сам факт військової агресії, знаходження ОСОБА_7 на окупованій території, вкрай тяжка економічна ситуація, малолітні діти вже є доказом перебування особи під психологічним тиском, що впливає на її волевиявлення.

Суд першої інстанції помилково кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.7 ст.111-1 КК України, що спростовується матеріалами провадження та порушує принцип презумпції невинуватості.

Просить апеляційний суд вирок суду першої інстанції скасувати та закрити провадження щодо ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінальної правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 підтримав подану ним апеляційну скаргу без доповнень та просив її задовольнити. Заперечував проти доводів апеляційної скарги прокурора.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 підтримав подану ним апеляційну скаргу та заперечував проти доводів апеляційної скарги захисника. Прокурор наголосив, що обвинувачений проходив службу в Національній гвардії України, складав присягу, однак порушив її та вступив до незаконно створеного органу на тимчасово окупованій території України. На спростування доводів захисника прокурор зазначив, що матеріалами НСРД та показаннями свідків підтверджується, що обвинуваченого бачили у формі та зі зброєю.

Колегія суддів зазначає, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 розглядалось у суді першої інстанції у порядку, передбаченому главою 24-1 Особливості спеціального досудового розслідування кримінальних правопорушень КПК України.

Відповідно до вимог ч.3 ст.323 КПК України, судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), якщо стосовно нього уповноваженим органом прийнято рішення про передачу його для обміну як військовополоненого та такий обмін відбувся.

За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.

Процедури «in absentia» припускають деякий відступ від загальних правил кримінального процесу. Особливе значення при цьому надається питанню про забезпечення прав відсутнього в залі судового засідання підсудного. У прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини були вироблені критерії, яким має відповідати таке провадження.

При цьому суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності забезпечення процесуальних прав і гарантій осіб, що беруть участь у кримінальному процесі.

До таких прав, що підлягають безумовному дотриманню, насамперед, відносяться: право бути присутнім під час розгляду справи, право на захисника, право бути вислуханим, право оскаржити заочний вирок.

Так, у рішенні «Медєніца проти Швейцарії» Європейський Суд з прав людини зазначив, що існування процедури заочного кримінального провадження не викликає заперечень лише за умови, що при цьому дотримуються гарантії, що забезпечують права людини, закріплені Конвенцією.

Ключове значення в цьому випадку відіграє повідомлення особи про порушене проти неї кримінальне провадження, яке мало бути здійснено відповідно до процесуальних і матеріальних вимог, що гарантують ефективне здійснення її прав, при тому, що неясна і неофіційна інформація є недостатньою (справа «Сейдовіч проти Італії»).

Відповідно до вимог статті 297-5 КПК України, повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

У цьому провадженні вказаних вимог було дотримано як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, а також апеляційного провадження, що стороною захисту не заперечується на не спростовано.

Зокрема, повістка про виклик обвинуваченого ОСОБА_7 в судове засідання суду апеляційної інстанції була опублікована у ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження «Урядовий кур`єр» випуск №253 (8178) від 11.12.2025 року, сторінка 15; повідомлення про дату, час та місце розгляду провадження також розміщено на офіційному веб-сайті Судової влади.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження ретельно дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України.

Як зазначено вище, судовий розгляд зазначеного провадження здійснювався за відсутністю обвинуваченого у спеціальному судовому провадженні, рішення про проведення якого було належним чином вмотивоване, є законним та обґрунтованим.

У зв`язку з цим обвинувачений ОСОБА_7 не був допитаний судом в якості обвинуваченого по суті висунутого йому обвинувачення.

Разом з тим, як зазначено вище, судом при проведенні спеціального судового провадження були виконані вимоги, передбачені статтею 297-5 КПК України.

Захист обвинуваченого за призначенням здійснював фахівець в галузі права - адвокат ОСОБА_8 .

У ході судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 7 ст. 111-1 КК України судом були досліджені численні письмові докази, які є релевантними та допустимими відповідно до вимог КПК України.

Їх зміст вказує на обставини вчинення інкримінованого злочину, характеризує особу обвинуваченого та підтверджує добровільне заняття посади в незаконно створеному органі на тимчасово окупованій території Запорізької області.

Судом першої інстанції під час судового розгляду було безпосередньо досліджено докази, які, на думку сторони обвинувачення, підтверджують інкриміновані обвинуваченому дії, зокрема оголошено та перевірено письмові матеріали і допитано свідків.

Так, протоколом огляду від 12.01.2023 встановлено публікацію у відкритому доступі (канал у «Telegram») про початок роботи в смт Михайлівка «відділу поліції» окупаційної адміністрації із зазначенням адреси та контактів, що свідчить про функціонування незаконно створеного «правоохоронного органу» на тимчасово окупованій території.

Протоколом огляду від 04.08.2023 досліджено відомості окупаційних «підрозділів МВС» із інтернет-ресурсу, що підтверджує організаційне оформлення відповідних структур окупаційної влади.

Протоколом про результати НСРД (зняття інформації з електронних інформаційних систем) від 17.05.2023 та подальшим оглядом даних «Telegram» встановлено наявність у файловому масиві (DataExport) фотозображень службового документа щодо «відомості ознайомлення» співробітників «Отдела полиции №3», де під відповідним пунктом зазначено обвинуваченого та відображено його підпис, а також зафіксовано розміщення цих матеріалів у груповому чаті співробітників.

Окремо протоколами НСРД від 13.11.2022 та огляду від 30.04.2024 перевірено відомості з іншого облікового запису «Telegram», у яких міститься електронний файл щодо «охорони громадського порядку» під час незаконного «референдуму», де прямо зазначено обвинуваченого як «сотрудника УВД» та визначено його закріплення за конкретною адресою, що узгоджується з версією обвинувачення про виконання ним функцій у складі незаконного органу.

Протоколом НСРД від 14.09.2023 (зняття інформації з електронної поштової скриньки) досліджено вкладення «реестр зарплатные карты…», у якому наведено перелік співробітників «Отдела полиции №3», зокрема в окремому пункті вказано обвинуваченого, що підтверджує його облік як працівника окупаційної структури.

Крім того, судом досліджено низку протоколів пред`явлення особи для впізнання (06.07.2023, 26.09.2023, 24.01.2024, 09.02.2024), за результатами яких свідки впізнали обвинуваченого як особу, що працювала у «народній міліції/окупаційній поліції» в смт Михайлівка, при цьому окремі свідки зазначали, що бачили його у формі та зі зброєю (зокрема під час незаконного «референдуму», а також у контексті затримання та перебування на базарі).

Крім того, під час судового розгляду були допитані свідки, показання яких стосуються обставин добровільного вступу обвинуваченого та його брата до незаконно створеного окупаційного «підрозділу поліції» у смт Михайлівка, а також безпосереднього спостереження обвинуваченого у формі «поліції рф» і, за окремими свідченнями, зі зброєю.

Так, свідок ОСОБА_10 повідомив суду, що на початку повномасштабного вторгнення працював трактористом у товаристві в с. Мар`янівка Михайлівського району Запорізької області разом із батьком обвинуваченого. З його слів, згодом у це товариство прийшли працювати ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Свідок пояснив, що навесні 2022 року окупаційна влада створила «відділення поліції» у смт Михайлівка, після чого обидва брати Лисаньови, за його спостереженнями, добровільно пішли працювати до окупаційної поліції. Також він зазначив, що восени 2022 року, коли їхав до смт Михайлівка по ліки, на базарі побачив братів ОСОБА_13 одягненими у російську поліцейську форму. Вони привіталися з ним, що свідок сприйняв як підтвердження їхнього перебування на службі в окупаційній структурі.

Показання свідка ОСОБА_14 були зафіксовані технічними засобами відеофіксації та відтворені в судовому засіданні відповідно до положень ч. 1 ст. 615 КПК України.

Свідок показав, що разом із дружиною перебував в окупованому смт Михайлівка до 27.06.2023 року та знав братів ОСОБА_15 й ОСОБА_16 ще до початку повномасштабного вторгнення. За його словами, у 2022 році він бачив обвинуваченого в центрі смт Михайлівка одягненим у російську поліцейську форму, при цьому в кобурі у нього був пістолет.

Свідок ОСОБА_17 повідомила суду, що на момент повномасштабного вторгнення проживала в с. Тимошівка Запорізької області та була знайома з обвинуваченим як із мешканцем цього населеного пункту. Вона пояснила, що перебувала у с. Тимошівка до 25.05.2023 року, після чого виїхала на підконтрольну Україні територію. За її показаннями, 11.10.2022 року її було затримано та протягом доби утримували у приміщенні «поліції», створеної окупаційною владою і в цьому приміщенні вона бачила ОСОБА_7 , який був одягнений у форму «поліції рф».

Оцінивши докази, безпосередньо досліджені судом першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена.

Сукупний зміст показань свідків та письмових доказів, які узгоджуються між собою, підтверджує факт добровільного зайняття обвинуваченим посади (виконання функцій) у незаконно створеному правоохоронному органі на тимчасово окупованій території України, що утворює об`єктивні та суб`єктивні ознаки складу злочину, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Свої висновки суд першої інстанції виклав послідовно, логічно та належним чином умотивував в оскаржуваному вироку, і з цими висновками колегія суддів повністю погоджується.

Колегія суддів, перевіряючи доводи сторони захисту про те, що у зв`язку з неявкою обвинуваченого його позиція щодо пред`явленого обвинувачення не з`ясована, а стороною обвинувачення нібито не надано достатніх доказів винуватості ОСОБА_7 , виходить із того, що суд першої інстанції здійснив розгляд у порядку спеціального судового провадження (in absentia) за наявності передбачених законом умов та після перевірки дотримання прав обвинуваченого на захист і доступ до правосуддя.

Зокрема, вироком встановлено, що повідомлення про підозру та виклики здійснювалися з дотриманням вимог КПК України шляхом публікації на офіційному вебсайті Офісу Генерального прокурора та у загальнодержавних ЗМІ, обвинуваченого оголошено у розшук, а для надання безоплатної вторинної правничої допомоги призначено захисника адвоката ОСОБА_8 ; повістки про виклик у суд також публікувалися у загальнодержавних ЗМІ та на вебсайті суду.

За таких обставин твердження захисту про «нез`ясованість позиції» обвинуваченого саме по собі не дискредитує доказову базу, оскільки неявка особи у спеціальному провадженні не може нівелювати вже здобуті, перевірені та оцінені судом докази, а належність процесуальних гарантій судом першої інстанції прямо встановлена.

Щодо тверджень захисту про недостатність доказів та необхідність виправдання колегія суддів зазначає таке.

Суд першої інстанції визнав доведеним, що ОСОБА_7 наприкінці червня 2022 року, перебуваючи на тимчасово окупованій території смт Михайлівка, добровільно зайняв посаду «полицейский 1-го отделения отдельного взвода патрульно-постовой службы полиции» в незаконному правоохоронному органі окупаційної влади, утвореному на ТОТ.

Цей висновок суду ґрунтується не на припущеннях, а на сукупності взаємопов`язаних доказів різної природи, які узгоджуються між собою за змістом і часом та підтверджують як сам факт функціонування незаконного «Отдела полиции №3» на окупованій території, так і персональну причетність ОСОБА_7 до виконання у ньому службових обов`язків.

Так, письмовими та електронними доказами підтверджено організацію та діяльність незаконного правоохоронного органу, зокрема через огляд відкритих джерел у месенджері Telegram із фіксацією повідомлення про початок роботи «отдела полиции» у смт Михайлівка та зазначенням адреси дислокації (вул. Святопокровська, 8).

Окремо зафіксовано результати огляду електронних масивів і листувань, у тому числі отриманих у межах НСРД, де містяться: а) фотографії службового документа «Ведомость ознакомления…», у якому під пунктом №13 прямо зазначено ОСОБА_7 як «полицейский…», а навпроти - його підпис; електронна таблиця щодо охорони порядку під час «референдуму», де ОСОБА_7 включений як «сотрудник УВД» із закріпленням за конкретною адресою; документ «реестр зарплатные карты…», що містить анкетні/паспортні дані співробітників «Отдел полиции №3», де окремим пунктом наведено дані щодо « ОСОБА_18 ».

Сукупність цих відомостей не є «загальними» чи «абстрактними», оскільки містить персоніфіковані ідентифікаційні маркери, що логічно й доказово вказують на добровільне входження обвинуваченого до структури незаконного правоохоронного органу та фактичне виконання ним функцій поліцейського.

Важливе значення мають і докази, здобуті шляхом процесуальних впізнань та показань свідків.

У вироку наведено дані чотирьох протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, за результатами яких свідки впізнали ОСОБА_7 як особу, що працює в «народній міліції/поліції» смт Михайлівка та з`являлася у поліцейській формі (у тому числі зі зброєю).

Отже, доводи захисту про «недостатність доказів» фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, однак не містять переконливих посилань на істотні суперечності, недопустимість чи недостовірність конкретних доказів у їх сукупності.

Навпаки, вироком прямо констатовано, що зібрані стороною обвинувачення докази в сукупності доводять винуватість ОСОБА_7 , а твердження про відсутність складу кримінального правопорушення є безпідставними та спростовуються як письмовими доказами, так і показаннями свідків, які підтверджують добровільність зайняття посади та відсутність примусу.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що доводи сторони захисту не спростовують встановлених судом першої інстанції фактичних обставин та повноти мотивування вироку й не дають підстав для висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Разом з тим колегія суддів вважає, що доводи прокурора в частині призначеного покарання, зокрема щодо необхідності застосування додаткового покарання у виді позбавлення військового (спеціального) звання, є слушними та такими, що ґрунтуються на вимогах закону і принципі справедливої індивідуалізації покарання.

За змістом ст. 54 КК України позбавлення військового чи спеціального звання є видом додаткового покарання, який може застосовуватися у випадках, коли характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого, а також дані про особу засудженого свідчать про несумісність наявного звання з його поведінкою та необхідність додаткової кримінально-правової реакції.

Саме така ситуація, на переконання колегії суддів, має місце у цьому кримінальному провадженні.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_7 мав статус військовослужбовця Національної гвардії України та військове звання «старший сержант», що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.08.2021 року за №202, складав Військову присягу народові України і, відповідно, був зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, охороняти державний суверенітет і територіальну цілісність держави.

Вчинення колабораційної діяльності особою, яка має військове звання та пов`язана з військовим формуванням України, об`єктивно характеризується підвищеною суспільною небезпекою, оскільки підриває довіру до інститутів держави й військової служби, а також формує вкрай небезпечний зразок поведінки для інших осіб, що мають військові чи спеціальні звання.

У цьому контексті колегія суддів погоджується з оцінкою прокурора, що превентивне значення вироку у таких справах має бути реальним, а не формальним, та забезпечувати належну відповідь держави на посягання проти основ національної безпеки, вчинені в умовах збройної агресії та окупації.

Колегія суддів також враховує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 7 ст. 111-1 КК України, є тяжким злочином проти основ національної безпеки, який за своїм змістом полягає у свідомому і добровільному залученні до діяльності окупаційних органів.

За таких обставин застосування ст. 54 КК України у виді позбавлення військового звання «старший сержант» є співмірним тяжкості вчиненого, відповідає принципу справедливості, цілям загальної і спеціальної превенції та забезпечує належну індивідуалізацію покарання.

Натомість незастосування місцевим судом цього додаткового покарання за наявності встановлених даних про особу засудженого та характер злочину призвело до м`якості призначеної кримінально-правової реакції, знизило превентивний потенціал вироку та не відобразило належним чином підвищену суспільну небезпеку діяння.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції - скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2025 року, яким ОСОБА_7 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України скасувати в частині призначеного кримінального покарання.

Визнати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 13 (тринадцять) років з позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, пов`язаних з наданням публічних послуг, виконання організаційно - розпорядчих та адміфністративно - господарських функцій, строком на 15 (п`ятнадцять) років, з конфіскацією всього належного майна.

На підставі ст. 54 КК України позбавити ОСОБА_7 військового звання «старший сержант»,

В решті вирок залишити без змін.

Вирок суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4