ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 569/9419/17

провадження № 51-3745км24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 травня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004699 від 08 липня 2016 року, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Колодне Тячівського району Закарпатської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 23 червня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України, та призначено покарання: за ч. 2 ст. 342 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 345 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку, 08 липня 2016 року близько 16:00 в ході проведення працівниками поліції обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , до вхідних дверей квартири підійшов ОСОБА_7 та з метою перешкоджання його проведення та недопущення працівників поліції до квартири, діючи умисно, вчинив активну фізичну протидію, що виразилось у тому, що він дістав з-під сорочки короткоствольну вогнепальну зброю - пристрій (пістолет) моделі «ВІЙ» та повідомив, що буде стріляти, направивши ствол пістолету в бік оперуповноваженого УЗЕ в Рівненській області ДЗЕ НП України майора поліції ОСОБА_8 , чим створив небезпеку для життя працівника поліції.

Після чого ОСОБА_7 , діючи умисно, вчинив опір працівникові правоохоронного органу, що виразилось в тому, що він перешкоджав законному застосуванню фізичної сили оперуповноваженим ОСОБА_8 , який намагався забрати в нього пістолет, вступив в фізичну боротьбу із зазначеним працівником поліції, здійснюючи активну фізичну протидію останньому, та під час боротьби здійснив чотири постріли з пістолету в різні напрямки.

Крім того, 08 липня 2016 року близько 16:00, ОСОБА_7 , перебуваючи в коридорі загального користування біля вищезазначеної квартири, з метою перешкоджання працівникові поліції виконувати свої службові обов`язки, під час вчинення опору працівникові правоохоронного органу, вагою тіла натиснув на лівий колінний суглоб ОСОБА_8 , внаслідок чого останній отримав тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Рівненський апеляційний суд ухвалою від 23 квітня 2024 року апеляційні скарги прокурора та потерпілого задовольнив частково, апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення. Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 23 червня 2022 року щодо залишення цивільного позову потерпілого без розгляду - скасував і в цій частині направив справу на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства. У решті вирок залишив без змін.

Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду постановою від 15 січня 2025 рокукасаційну скаргу захисника ОСОБА_9 задовольнила частково.Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_7 скасувала і призначила новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 22 травня 2025 року апеляційні скарги прокурора та потерпілого задовольнив частково, апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення. Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 23 червня 2022 року щодо залишення цивільного позову потерпілого без розгляду - скасував і в цій частині направив справу на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства. У решті вирок залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати ухвалу апеляційного судуі призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що апеляційний суд:

? всупереч положень ст. 439 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК України) не виконав вказівки Верховного Суду та не відобразив у своєму рішенні, докази, які свідчать про наявність у ОСОБА_7 умислу на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, не конкретизував вид умислу, що був наявний в останнього, та які конкретно активні дії засудженого призвели до травми потерпілого. Крім того, не перевірив можливість заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 з необережності, а також не взяв до уваги докази, які вказують на відсутність у ОСОБА_7 умислу на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень;

? до виходу в нарадчу кімнату дійшов висновку про недоцільність допиту свідка ОСОБА_11 , пославшись на те, що в справі достатньо доказів для визнання ОСОБА_7 винуватим в інкримінованих йому діяннях, чим порушив вимоги статей 22, 23 КПК України та право обвинуваченого на захист. Звертає увагу, що свідок ОСОБА_11 є діючим адвокатом і усі її контактні дані є доступними у мережі Інтернет.

Письмові заперечення від інших учасників кримінального провадження на касаційну скаргу захисника до Верховного Суду не надходили.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор касаційну скаргу підтримала частково, уважала, що апеляційний суд не повною мірою виконав вказівки Верховного Суду.

Засуджений та його захисник касаційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Решту учасників справи було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак в судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про їхню особисту участь або повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Апеляційне провадження є важливою гарантією досягнення мети і виконання завдань кримінального провадження. Підтверджуючи законність судових рішень, ухвалених судами першої інстанції, вносячи в них зміни, а також скасовуючи незаконні судові рішення, суд апеляційної інстанції тим самим забезпечує охорону прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована відповідна правова процедура.

Належний апеляційний перегляд забезпечує реалізацію права кожного на справедливий суд; перевірку законності й обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції; виправлення помилок у застосуванні норм матеріального чи процесуального права; недопущення виконання незаконних і необґрунтованих судових рішень.

Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368 - 380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, крім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.

Так, згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду, зокрема викладеною в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду від 03 квітня 2023 року в справі № 537/984/20, суду апеляційної інстанції, необхідно здійснювати ретельну перевірку правильності встановлення обставин кримінального провадження за результатами оцінки місцевим судом доказів, наданих як стороною обвинувачення, так і стороною захисту.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України.

Апеляційний суд покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити й оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування судом норм матеріального і процесуального закону, безпомилковість вирішення тих питань, що підлягають з`ясуванню під час ухвалення судового рішення.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року в справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року в справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року в справі № 760/23459/17 та ін.).

Частиною 2 ст. 439 КПК України передбачено, що вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Разом з тим зміст доводів касаційної скарги захисника фактично зводиться до того, що в діях ОСОБА_7 буввідсутній умисел на заподіяння працівникові правоохоронного органу середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні, зокрема, кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та призначив йому відповідне покарання.

Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду постановою від 15 січня 2025 рокускасувала ухвалу Рівненського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року, оскільки дійшла висновку про те, що цей суд належним чином не перевірив доводів сторони захисту щодо відсутності у ОСОБА_7 умислу на вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, чітко не виклав фактичні обставини справи, які були визнані доведеними, та достатньо не обґрунтував своє рішення в частині наявності вини обвинуваченого у спричиненні потерпілому тілесних ушкоджень.

За наслідками нового розгляду кримінального провадження суд апеляційної інстанції дійшов переконання про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні, у тому числі і злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, проте вказаних вище вимог КПК України не дотримався.

Частина 2 ст. 345 КК України передбачає кримінальну відповідальність, зокрема за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Тож суб`єктивна сторона вказаного злочину характеризується умисною формою вини.

Так, за приписами п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначається, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Як уже було зазначено вище, суди визнали доведеним, зокрема, те, що 08 липня 2016 року близько 16:00, ОСОБА_7 , перебуваючи в коридорі загального користування біля вищезазначеної квартири, продовжуючи злочинні дії, не виконуючи законних вимог працівника поліції щодо припинення протиправних дій, діючи умисно, незаконно, з метою перешкоджання працівникові поліції виконувати свої службові обов`язки, під час вчинення опору працівникові правоохоронного органу, вагою тіла натиснув на лівий колінний суглоб ОСОБА_8 , внаслідок чого останній отримав тілесне ушкодження, яке відноситься до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Однак, не дивлячись на вказівки Верховного Суду, висловлені в постанові від 15 січня 2025 року в цій справі, суд апеляційної інстанції, залишаючи незмінним формулювання обвинувачення, визнане місцевим судом доведеним, так і не конкретизував, які саме дії відповідно до кримінального закону України ОСОБА_7 інкримінуються, які б вказували на умисел останнього щодо заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

До того ж у зазначеному рішенні Верховного Суду наголошувалося на необхідності належного обґрунтування висновків суду апеляційної інстанції в частині того, які активні дії засудженого, які фактичні обставини, які досліджені у ході судового розгляду докази свідчать про наявність у нього умислу на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень та чи знаходяться наявні у потерпілого тілесні ушкодження середньої тяжкості у причинно-наслідковому зв`язку саме з конкретними діями ОСОБА_7 .

Однак, з оскаржуваного рішення апеляційного суду залишилося незрозумілим, внаслідок яких конкретних активних дій ОСОБА_7 потерпілий ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження - чи то внаслідок падіння самого ОСОБА_8 на своє коліно у процесі застосування фізичної сили до ОСОБА_7 під вагою тіла останнього, чи то внаслідок вигину лівого коліна потерпілого через різкий рух ОСОБА_7 корпусом в його сторону (як вказано у мотивувальній частині цього рішення), чи то через натискання ОСОБА_7 вагою свого тіла на лівий колінний суглоб потерпілого (як зазначено у формулюванні обвинувачення, визнаного судами доведеним). У той же час апеляційний суд, зазначивши усі ці три взаємовиключні механізми отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, таким чином допустив суттєві суперечності.

Більше того, без належної оцінки суду апеляційної інстанції знову залишилася і форма вини засудженого, оскільки цей суд вкотре не конкретизував того, з яким видом умислу (прямим чи непрямим) діяв ОСОБА_7 , заподіюючи працівникові правоохоронного органу тілесні ушкодження, а також не розглянув можливості завдання потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості з необережності у вигляді кримінальної протиправної недбалості або ж кримінальної протиправної самовпевненості.

Крім того, апеляційний суд, мотивуючи своє рішення у частині суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, зауважив, що активні дії ОСОБА_7 (натискання на колінний суглоб потерпілого, різкий рух корпусом чи то падіння потерпілого на своє коліно під вагою тіла обвинуваченого) є продовженням його опору працівникові поліції. За таких обставин залишається не конкретизованим - обвинувачений, здійснивши такі дії, направляв свій умисел на опір поліцейському (що охоплюється диспозицією ст. 342 КК України, оскільки опір може полягати, зокрема, і в спробах вирватися від затримання) чи на заподіяння йому тілесних ушкоджень (що охоплюється диспозицією ст. 345 КК України).

Отже, відсутність чіткого аналізу фактичних обставин скоєного ОСОБА_7 діяннята співвідношення їх з дослідженими доказами свідчить про передчасність висновків судів про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, а тому ухала апеляційного суду не може вважатися такою, що відповідає вимогам процесуального закону.

Водночас Верховний Суд звертає увагу, що правова кваліфікація вчиненого кримінального правопорушення повинна узгоджуватися з фактичними обставинами кримінального провадження, які мають бути повно і чітко викладені в обвинувальному акті та у вироку.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 15 січня 2025 року в цій справі, колегія суддів касаційного суду вказувала також і на те, що у вироку місцевого суду не були відображенні показання певних свідків та не надана їм правова оцінка, як це передбачають вимоги ст. 94 КПК України.

Як убачається з матеріалів справи, 23 лютого 2021 року місцевим судом у судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_12 , 01 липня 2021 року - свідок ОСОБА_13 та 06 липня 2021 року - свідок ОСОБА_11 , зміст та оцінка показань яких знов не знайшли свого відображення в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Водночас суд апеляційної інстанції не виконав ці вказівки Верховного Суду, на зазначені порушення суду першої інстанції уваги не звернув та не усунув їх.

За таких обставин, на думку колегії суддів, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, що суперечить положенням статей 370, 419 КПК України, а висновки суду апеляційної інстанції про правильність застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність є передчасними.

З огляду на наявність вищезазначених істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли стати причиною неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів не вбачає підстав для надання оцінки іншим доводам, викладеним у касаційній скарзі, і вважає, що зазначені недоліки повинен виправити суд апеляційної інстанції при новому розгляді кримінального провадження.

Отже касаційна скарга сторони захисту підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суду слід урахувати наведене, повно, всебічно та належним чином установити всі обставини, що мають істотне значення для застосування закону України про кримінальну відповідальність, та залежно від установлених обставин та досліджених доказів ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 439, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 травня 2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3