Справа № 136/960/25
Провадження №11-кп/801/96/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000054 від 04.03.2025 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні керівника Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 08.10.2025, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лукашівка Липовецької ТГ Вінницького району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, не одруженого, із середньою технічною освітою, який займається фермерським господарством, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 155, ч. 1 ст. 301-1 КК України, та призначено покарання, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, у виді 2 (двох) років позбавлення волі із позбавленням права займати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з навчанням, вихованням та дозвіллям дітей строком на 2 (два) роки, на підставі ст. 75 КК України, звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком 2 (два) роки, із покладеними обов`язками передбаченими ст. 76 КК України.

Вирішено питання із заходом забезпечення кримінального провадження, процесуальними витратами та долею речових доказів.

В С Т А Н О В И В:

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 08.10.2025 обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 155, ч. 1 ст. 301-1 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_8 в кінці серпня 2023 року, точної дати та часу судом не встановлено, познайомився із неповнолітньою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителькою м. Вінниці, яка постійно приїжджала на вихідні та канікули до с. Лукашівка, Липовецької ТГ Вінницького району Вінницької області, в якому він мешкає.

У подальшому, ОСОБА_8 достовірно знаючи та усвідомлюючи, що ОСОБА_11 являється неповнолітньою особою, оскільки він перебував в дружніх стосунках з її батьком та матір`ю, та знав, що вона не досягла шістнадцятирічного віку, тобто на момент їх першої зустрічі їй було повних чотирнадцять років, після чого між ними виник взаємний потяг, любов, взаєморозуміння та сексуальність.

ОСОБА_8 усвідомлюючи, що ОСОБА_11 являється неповнолітньою особою та не досягла шістнадцятирічного віку, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на вчинення злочину проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, нормального фізичного, психічного та соціального розвитку, усвідомлюючи протиправність своїх дій та передбачаючи і свідомо бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, нехтуючи нормами моралі, встановленими в суспільстві, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, діючи умисно, розуміючи, що його дії здатні спричинити моральну та фізичну шкоду розвитку неповнолітньої та сформувати у неї аморальні погляди, переконавшись у відсутності сторонніх осіб, діючи всупереч загально прийнятим моральним принципам, користуючись своїми віковими, фізичними перевагами та відсутністю фізичного супротиву з боку потерпілої, систематично вчиняв щодо неї дії сексуального характеру за наступних обставин.

Так, біля 22.00 год. в кінці серпня 2023 року, точного часу та дати органом досудового розслідування не встановлено, під час спільного спілкування та розпиття алкогольних напоїв, ОСОБА_8 запросив неповнолітню ОСОБА_11 до порожнього житлового будинку свого дядька ОСОБА_12 , що розташований по АДРЕСА_2 , де в подальшому запропонував неповнолітній задовольнити свої природні сексуальні потреби, шляхом вчинення дій сексуального характеру за її добровільною згодою та в подальшому вступив із нею в статеві зносини, шляхом вагінального проникнення в тіло потерпілої, за допомогою геніталій.

Таким чином, тобто з серпня 2023 року по 03.11.2024 року ОСОБА_8 будучи обізнаним про вік потерпілої ОСОБА_11 , за її добровільної згоди продовжував вчиняти щодо неї дії сексуального характеру, як установлено більше п`яти разів, шляхом вагінального та орального проникнення в тіло потерпілої за допомогою геніталій та рук, таким чином задовольняючи свою статеву пристрасть.

Такі умисні дії ОСОБА_8 судом першої інстанції правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 155 КК України, а саме: вчинення повнолітньою особою дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним та оральним проникненням в тіло особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, з використанням геніталій та інших частин тіла.

Крім того ОСОБА_8 перебуваючи за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , маючи умисел на придбання та зберігання відеофайлів порнографічного характеру, що містять дитячу порнографію, без мети їх збуту чи розповсюдження, 03.11.2024 у не встановлений органом досудового розслідування спосіб, місці та час, завантажив у внутрішнє сховище свого власного мобільного телефону марки «Infinix» моделі «Note 30і» IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2 : НОМЕР_2 три відеозаписи під назвами «VID3144.mp4» тривалістю 00:22 хв., «VID3021.mp4» тривалістю 01:17 хв. та «VID2914.mp4» тривалістю 00:58 хв., на яких відповідно до висновку експерта № СЕ-19/102-25/5785-МЗ від 17.03.2025 містяться відеозаписи, що містять дитячу порнографію і тим самим незаконно придбав їх.

У подальшому, ОСОБА_8 реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на зберігання зазначених відео-файлів, маючи умисел на зберігання дитячої порнографії, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, всупереч моральним засадам, спонукаючи негідні інстинкти, ігноруючи принципи моральності, духовного і культурного життя суспільства та принципи статевої моралі в суспільстві, всупереч ст.ст. 1, 21 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року, ст.ст. 1, 2, 6, 7 Закону України «Про захист суспільної моралі», ст.ст. 2, 7, 8, 23, 19, 34, 36, 40 Конвенції про права дитини, яка ухвалена Резолюцією Генеральної асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 і набула чинності 02.09.1990 року, ст. 9 Конвенції про кіберзлочинність від 07.09.2005 року, яка набула чинності 01.07.2006 року, ст. 20 Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства від 25.10.2007 року, яка набула чинності 01.12.2012 року, ст.ст. 1, 2, 3 Факультативного протоколу до Конвенції про права дитини щодо торгівлі дітьми, умисно, незаконно зберігав для особистого перегляду без мети збуту чи розповсюдження до тих пір, поки його мобільний телефон не був вилучений працівниками поліції 4 березня 2025 року в ході проведення його особистого обшуку.

Такі умисні дії ОСОБА_8 судом першої інстанції правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 301-1 КК України, а саме: умисне придбання та зберігання дитячої порнографії, без мети збуту чи розповсюдження.

На вказане судове рішення керівник Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 08.10.2025 в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та не застосування закону, який підлягає застосуванню, у частині вирішення долі речового доказу.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвалюючи рішення про призначення покарання, суд першої інстанції не в повному обсязі дотримався вимог ст. 65 КК України, оскільки не надав належної оцінки ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, їх характеру, способу та тривалості злочинної поведінки, а також високому рівню суспільної небезпеки злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканності неповнолітніх, які завдають істотної шкоди нормальному фізичному, психічному та моральному розвитку дитини і викликають значний суспільний резонанс.

Звертається особлива увага на те, що суд, звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, не врахувавши при цьому особливий характер посягання, спрямованого на статеву недоторканність неповнолітньої особи, а також тривалість і повторюваність протиправної поведінки засудженого.

В апеляційній скарзі також зазначено, що суд першої інстанції, покладаючи в основу рішення про застосування ст. 75 КК України такі обставини, як відсутність попередніх судимостей, позитивні характеристики засудженого, відсутність обліку у лікарів психіатра та нарколога, а також позицію потерпілої, фактично надав їм переважного значення, не забезпечивши належного балансу між цими даними та реальною суспільною небезпекою вчинених кримінальних правопорушень, унаслідок чого призначене покарання є явно несправедливим через м`якість.

Крім того, апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно вирішено питання щодо долі речових доказів, оскільки мобільний телефон марки «Infinix» моделі «Note 30і» IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2 : НОМЕР_2 , із сім-картами, які використовувалися ОСОБА_8 для вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 301-1 КК України, безпідставно конфісковано в дохід держави на підставі ст. 100 КПК України, тоді як за правовою природою таке майно підлягало спеціальній конфіскації відповідно до вимог ст. ст. 96-1, 96-2 КК України.

З огляду на наведене в апеляційній скарзі прокурора зроблено висновок, що неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність призвело як до невідповідності призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого, так і до неправильного вирішення питання щодо речових доказів, що відповідно до вимог ст. ст. 409, 413, 414 КПК України є підставою для скасування вироку в цій частині з ухваленням нового судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовільнити, думку представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника адвоката ОСОБА_9 , які заперечували щодо вимог апеляційної скарги прокурора, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовільнити частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене відповідно до вимог матеріального права з дотриманням норм кримінального процесуального закону.

Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Мотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні підстави та мотиви його ухвалення.

Даним вимогам вирок суду першої інстанції, у частині призначення покарання, відповідає.

Доводи прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, внаслідок м`якості, є непереконливими, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання, суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

За змістом ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Водночас, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини справи.

Призначене ОСОБА_8 покарання за вчинені ним кримінальні правопорушення зазначеним вище вимогам відповідає, воно є пропорційним характеру скоєних дій, їх небезпечності, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, призначаючи ОСОБА_8 покарання та звільняючи від його відбування з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, місцевий суд, разом зі ступенем тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, врахував також дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_8 покарання, місцевий суд узяв до уваги всі обставини справи в їх сукупності, тяжкість вчинених злочинів, особу обвинуваченого ОСОБА_8 , а саме те, що він повністю визнає вину, щиро розкаюється у вчиненому, відшкодував моральну та матеріальну шкоду потерпілій, примирився із потерпілою, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебував, раніше не судимий, думку потерпілої, яка просила не позбавляти обвинуваченого ОСОБА_8 волі. Також судом враховано відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність ряду обставин, що його пом`якшують.

Апеляційний суд не погоджується з доводами прокурора про відсутність пом`якшуючих покарання обставин: щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, адже ОСОБА_8 надавав послідовні та правдиві пояснення, які узгоджуються з іншими доказами у справі та не спростовані в судовому засіданні, не чинив перешкод в проведенні процесуальних дій на всіх стадіях кримінального провадження, відшкодував завдану потерпілим шкоду, визнав вину та розкаявся у вчиненому.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі у межах санкцій статтей, за якими обвинувачується останній, зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком, на підставі ст. 75 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання можливе без ізоляції від суспільства.

Відтак, доводи прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання не заслуговують на увагу і спростовуються наведеним, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги в цій частині.

Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення в частині призначення покарання, колегією суддів не вбачається.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора в частині вирішення долі речових доказів, колегія суддів приходить до висновку про їх обґрунтованість та наявність підстав для задоволення скарги в цій частині.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та встановлено судом першої інстанції, мобільний телефон марки «Infinix» моделі «Note 30і» IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2 : НОМЕР_2 , синього кольору та сім-картами використовувався ОСОБА_8 безпосередньо для вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 301-1 КК України, а саме для незаконного придбання та зберігання відеофайлів порнографічного характеру, що містять дитячу порнографію.

Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальній конфіскації підлягають гроші, цінності та інше майно, якщо вони призначалися або використовувалися для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, його фінансування чи матеріального забезпечення, а також якщо вони були знаряддям вчинення кримінального правопорушення. Згідно з ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави відповідного майна у випадках, визначених цим Кодексом.

При цьому, як правильно зазначено в апеляційній скарзі прокурора, спеціальна конфіскація є іншим заходом кримінально-правового характеру, передбаченим розділом XIV Загальної частини КК України, та застосовується незалежно від призначення основного покарання, у тому числі у разі ухвалення обвинувального вироку.

Водночас суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо долі зазначеного майна, дійшов помилкового висновку про можливість його конфіскації в порядку ст. 100 КПК України, хоча за встановленими судом обставинами це майно відповідало ознакам предмета спеціальної конфіскації, визначеним ст. ст. 96-1, 96-2 КК України.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду, у випадках, коли майно використовувалося як засіб або знаряддя вчинення кримінального правопорушення, вирішення питання щодо його долі має здійснюватися шляхом застосування спеціальної конфіскації, а не в порядку ст. 100 КПК України.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 16.09.2024 у справі № 183/4229/23, у якій зроблено висновок, що кошти та інше майно, які використовувалися для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення або були засобом його вчинення, підлягають спеціальній конфіскації на підставі ст. 96-1 КК України, а не вирішенню їх долі відповідно до ст. 100 КПК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, не застосувавши норми ст. ст. 96-1, 96-2 КК України, які підлягали застосуванню, та помилково вирішив питання щодо долі речового доказу в порядку ст. 100 КПК України.

За таких обставин вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 08.10.2025 у частині вирішення долі речових доказів підлягає зміні, із виключенням із його резолютивної частини вказівки про конфіскацію мобільного телефону та сім-карт на підставі ст. 100 КПК України та застосуванням спеціальної конфіскації цього майна в дохід держави відповідно до ст. ст. 96-1, 96-2 КК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 420 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні керівника Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 08.10.2025 стосовно ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 155, ч. 1 ст. 301-1 КК України змінити.

Виключити з резолютивної частини вироку місцевого суду вказівку на те, що «мобільний телефон марки «Infinix Note 301» синього кольору ІМЕІ: НОМЕР_3 ; ІМЕІ: НОМЕР_4 , з двома сім картами з номерами НОМЕР_5 та НОМЕР_6 , конфіскувати в дохід держави».

Доповнити вирок вказівкою «мобільний телефон марки «Infinix Note 301» синього кольору ІМЕІ: НОМЕР_3 ; ІМЕІ: НОМЕР_4 , з двома сім картами з номерами НОМЕР_5 та НОМЕР_6 , конфіскувати в дохід держави, на підставі ст. ст. 96-1, 96-2 КК України» .

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та

може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4