ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 753/3005/23

провадження № 51-270 км 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

засудженого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0004351 від 09 листопада 2021 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Москви рф, мешканця АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2023 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

За обставин, детально наведених у вироку, ОСОБА_7 було визнано винуватим у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту наркотичних засобів у великих розмірах, особливо небезпечних наркотичних засобів, психотропних речовин, особливо небезпечних психотропних речовин у великих розмірах та незаконному збуті особливо небезпечного наркотичного засобу та повторний незаконний збут особливо небезпечного наркотичного засобу, незаконний збут особливо небезпечної психотропної речовини та психотропної речовини, вчинені повторно (ч. 2 ст. 307 КК України), з огляду на таке.

ОСОБА_7 діючи умисно, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, але не пізніше 18 листопада 2021 року, за невстановлених обставин, у невстановлений спосіб, незаконно придбав у невстановленої досудовим розслідуванням особи наркотичний засіб - кокаїн у великих розмірах, особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, психотропну речовину - амфетамін, особливо небезпечну речовину - МДМА у великих розмірах, які почав незаконно зберігати з метою збуту за місцем свого проживання на АДРЕСА_1 .

У подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 :

- 18 листопада 2021 року в денний час доби під час телефонної розмови із особою, яка надала згоду на участь у проведенні оперативної закупки наркотичних засобів ОСОБА_8 (далі - ОСОБА_8 ), попередньо обумовивши місце зустрічі за адресою: м. Київ, вул. Чавдар, 1, узгодив з останньою умови придбання у нього особливо небезпечного наркотичного засобу - канабісу. Далі того ж дня приблизно о 13:00 ОСОБА_7 під час зустрічі з ОСОБА_8 , отримавши від неї грошові кошти у сумі 600 грн, незаконно збув їй зазначений наркотичний засіб масою 2,20 г, який був запакований у 2 поліетиленові пакети, та які вона у період часу з 13:08 до 13:13 добровільно видала працівникам правоохоронного органу;

- 25 листопада 2021 року в денний час доби під час телефонної розмови з ОСОБА_8 , попередньо обумовивши місце зустрічі за вказаною адресою, узгодив з останньою умови придбання у нього особливо небезпечного наркотичного засобу - канабісу. Далі того ж дня та приблизно о 13:00 ОСОБА_7 під час зустрічі з ОСОБА_8 , отримавши від неї грошові кошти у сумі 500 грн, повторно незаконно збув їй зазначений наркотичний засіб масою 2,15 г, який був запакований у 2 поліетиленові пакети, та які вона у період часу з 13:15 до 13:20 добровільно видала працівникам правоохоронного органу;

- 28 листопада 2021 року в денний час доби під час телефонної розмови з ОСОБА_8 , попередньо обумовивши місце зустрічі за вказаною адресою, узгодив з останньою умови придбання у нього психотропної речовини - амфетаміну та особливо небезпечної психотропної речовини - МДМА. Далі того ж дня та приблизно о 01:00 ОСОБА_7 під час зустрічі з ОСОБА_8 , отримавши від неї грошові кошти у сумі 750 грн, повторно незаконно збув їй запаковані у поліетиленові пакети, психотропну речовину - амфетамін, масою 0,007 г та особливо небезпечну психотропну речовину - МДМА, масою 0,062 г.

Крім того, 28 листопада 2022 року в період часу з 15:27 до 18:04 під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 по АДРЕСА_2 , працівниками поліції було виявлено та вилучено:

- особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, масою 1117,6 г;

- наркотичний засіб - кокаїн, масою 1,48 г, що є великим розміром;

- особливо небезпечну психотропну речовину - МДМА, масою 2,176 г, що є великим розміром;

- особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, масою 117,6 г;

- наркотичний засіб - кокаїн, масою 1,48 г, що є великим розміром;

- особливо небезпечну психотропну речовину - МДМА, масою 2,176 г, що є великим розміром,

які ОСОБА_7 , діючи умисно, незаконно придбав та зберігав з метою збуту.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_9 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає таке:

1. Суди попередніх інстанцій, постановляючи рішення, не врахували практику суду касаційної інстанції щодо необхідності правильного відображення фактичних обставин кримінального правопорушення. Зокрема, у мотивувальній частині вироку місцевий суд, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 покарання, вказав, що обвинувачений для збуту наркотичних засобів використовував ваги та пусті пакети, проте в обвинувальному акті такі обставини відсутні, а тому, на думку захисника, суд першої інстанції:

- самостійно здійснив збір невідомих сторонам провадження доказів, що ставить під сумнів об`єктивність та упередженість суду;

- послався на докази, які не надавалися стороною обвинувачення та не оцінив їх на предмет допустимості та належності;

- вийшов за межі сформованого обвинувачення та обґрунтував своє рішення на припущеннях;

- неправильно встановив обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, пом`якшують чи обтяжують покарання;

- навів у вироку висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи.

2. Судом першої інстанції було невірно викладена позиція сторони обвинувачення в частині призначення ОСОБА_7 покарання, оскільки прокурор не наполягав на призначенні покарання в межах санкції ч. 2 ст. 307 КК України, а з огляду на активне сприяння обвинуваченого розкриттю злочину під час досудового розслідування, просив застосувати до обвинуваченого положення статей 69, 75 КК України.

3. Суди попередніх інстанцій не врахували та не надали оцінки доводам сторони захисту щодо відсутності в діях обвинуваченого корисливого мотиву, оскільки останній збував наркотичні засоби одній особу - своїй знайомій, при цьому не мав на меті отримання матеріальних благ.

4. Місцевий суд дійшов хибних висновків про те, що вилучені у обвинуваченого грошові кошти, були здобуті ним від продажу наркотичних засобів та психотропних речовин, оскільки:

- такі обставини не були відображені в обвинувальному акті, не встановлені матеріалами справи та судом не досліджувалися докази на їх підтвердження;

- органом досудового розслідування не було встановлено обставин щодо незаконності отримання ОСОБА_7 вилучених у нього грошових коштів.

5. Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні його апеляційної скарги, не надав оцінки та відповіді на доводи сторони захисту щодо допущення судом першої інстанції наведених вище порушень, чим не дотримався положень, передбачених частинами 1, 3 ст. 404, ст. 419 КПК України.

6. Призначене ОСОБА_7 судами попередніх інстанцій покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через суворість, оскільки:

- вказуючи на наявність в діях обвинуваченого щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, суди фактично визнали лише одну обставину, яка пом`якшує йому покарання, чим недотрималися положень п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України;

- безпідставно, всупереч положенням ст. 66 КК України, не визнали обставинами, які пом`якшують обвинуваченому покарання те, що він має на утриманні малолітню дитину та критично оцінив протиправність своєї поведінки;

- не урахували практику Верховного Суду щодо можливості застосування положень ст. 69 КК України у разі наявності пом`якшуючих покарання обставин, які знижують тяжкість злочину та положень ст. 75 КК України у разі відсутності збитків і претензій з боку потерпілого;

- проігнорували практику Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «Тейшейра де Кастро проти Португалії», а саме те, що епізод збуту наркотичних засобів, який вчинявся лише за участю негласного агента, не має суспільної небезпеки (у зв`язку з відсутністю шкоди та тяжких наслідків), а тому може бути обставиною, яка пом`якшує покарання.

Також захисник вказує на неможливість визнання обтяжуючими покарання обставинами рецедиву та повторності злочинів, якщо такі входять до ознак злочину та впливають на його кваліфікацію.

Водночас, фактично наводячи доводи щодо необхідності застосування до ОСОБА_7 положень статей 69, 75 КК України, захисник стверджує, що:

- призначене обвинуваченому основне покарання в мінімальних межах, які визначенні санкцією ч. 2 ст. 307 КК України не є м`яким, з огляду на обставини справи, його посткримінальну поведінку, визнання ним вини, надання зізнавальних показань та відсутність заперечень щодо здійснення судового розгляду в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України;

- ураховуючи особу обвинуваченого, відбування ним реального покарання у місцях позбавлення волі, не сприятиме виправленню ОСОБА_7 , який в силу його віку має бути призваний на військову службу.

На зазначену касаційну скаргу захисника заперечень від учасників касаційного провадження не надходило.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечувала стосовно доводів сторони захисту, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, а також наведені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 доводи, колегія суддів дійшла висновку, що ця скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.

Скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК України) та невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.

З урахуванням зазначеного Верховний Суд під час розгляду кримінального провадження позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та бере до уваги лише ті фактичні обставини, які було встановлено судами попередніх інстанцій.

Беручи до уваги наведене вище, колегія суддів доходить переконання, що доводи касаційної скарги захисника щодо допущення судами попередніх інстанцій неповноти судового розгляду та невідповідності їх висновків фактичним обставинам справи, з огляду на зміст положень, передбачених статтями 410, 411, 433, 438 КПК України, не можуть бути предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника про допущення судами попередніх інстанцій порушень, передбачених статтями 412 - 414 КПК України, то Верховний Суд зауважує таке.

Положеннями ч. 3 ст. 349 КПК України визначено, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Це означає, що суд, перш ніж ухвалити рішення про здійснення розгляду кримінального провадження на підставі зазначеної норми процесуального закону, повинен роз`яснити суть даної норми, при цьому не обмежитися цитуванням самої статті, а у доступній, чіткій та конкретизованій формі викласти її зміст, тим самим дати розгорнуте пояснення сторонам. Водночас, суд має упевнитися і в тому, що учасниками судового провадження суть такого роз`яснення сприйнята правильно та переконатися у добровільності їх позицій.

Визнання винуватості, згода з фактичними обставинами кримінального провадження та кваліфікацією дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, у якому обвинувачується, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження у такому порядку.

Із вироку суду першої інстанції видно, що:

- під час розгляду справи обвинувачений ОСОБА_7 , будучи допитаним у судовому засіданні відповідно до ч. 4 ст. 349 КПК України, повністю визнав себе винуватим у вчиненому кримінальному правопорушенні, щиро розкаявся підтвердив фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, та погодився на розгляд кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України;

- суд роз`яснив обвинуваченому наслідки порядку такого судового розгляду (зокрема і в частині дослідження доказів), а саме те, що він буде позбавлений права оскаржити встановлені обставини в апеляційному порядку, а також переконався у правильності його розуміння зазначених положень процесуального закону;

- сторона захисту не заперечувала щодо наведених у обвинувальному акті обставин кримінального провадження та просила суд призначити обвинуваченому покарання в виді позбавлення волі та застосувати до нього положення статей 69, 75 КК України.

Водночас, що стосується тверджень сторони захисту про те, що суд першої інстанції, розглядаючи справу у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, недотримався положень ст. 20 КПК України, то колегія суддів уважає їх необґрунтованими, з підстав того, що захисник не зазначає у чому саме полягало таке порушення, та яким чином суд першої інстанції, з огляду на наведену у вироку погоджувальну позицію сторони захисту щодо скороченого судового розгляду, застосовуючи положення ч. 3 ст. 349 КПК України, позбавив обвинуваченого права на захист.

При цьому Верховний Суд звертає увагу, що у касаційній скарзі захисник не наводить будь-яких доводів про безпідставність і незаконність проведення судом першої інстанції скороченого судового розгляду та порушення цим судом положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

З огляду на вказане та з урахуванням застосованої судом процедури судового розгляду, колегія суддів не бере до уваги посилання захисника на те, що суди попередніх інстанцій:

- обґрунтували свої рішення лише на підставі показань ОСОБА_7 щодо визнання вини, а тому місцевий суд не дотримався положень ст. 370 КПК України, а суд апеляційної інстанції - положень частин 1, 3 ст. 404 КПК України;

- не врахували та не надали оцінки доводам сторони захисту щодо відсутності в діях обвинуваченого корисливого мотиву, оскільки ОСОБА_7 збував наркотичні засоби одній особі (своїй знайомій) та не мав на меті отримання матеріальних благ,

оскільки такі доводи в цілому зводяться до незгоди сторони захисту з встановленими судом фактичними обставинами кримінального провадження, які в силу ч. 3 ст. 349 КПК України, на стадії скороченого судового розгляду в суді першої інстанції, ніким не оспорювалися.

У касаційній скарзі захисник стверджує, що місцевий суд невірно виклав позицію сторони обвинувачення в частині призначення ОСОБА_7 покарання, оскільки, всупереч змісту вироку, прокурор не наполягав на призначенні покарання в межах санкції ч. 2 ст. 307 КК України, а, звертаючи увагу суду на вчинення ОСОБА_7 дій щодо співпраці з органом досудового розслідування, просив застосувати до обвинуваченого положення статей 69, 75 КК України.

Водночас, посилаючись на зазначені обставини, захисник не наводить обґрунтувань про те, яким чином вказане може свідчити про допущення місцевим судом істотних порушень КПК України, з огляду на те, що під час ухвалення вироку суд надав оцінку доводам як сторони обвинувачення, так і сторони захисту щодо застосування положень, передбачених статтями 69, 75 КК України.

Як видно з вироку, пояснення прокурора за своєю суттю та змістом (як в частині посилань на співпрацю ОСОБА_7 з органом досудового розслідування, так і щодо необхідності застосування до нього положень статей 69, 75 КК України) не містять суттєвих розбіжностей з тими, на яких наполягає сторона захисту.

Разом з цим, посилаючись на те, що місцевий суд стисло виклав пояснення прокурора в частині способу та форми співпраці обвинуваченого з органом досудового розслідування, захисник не вказує, яку саме норму матеріального чи процесуального права у такому випадку порушив суд, та яким чином це порушення могло вплинути на законність й обґрунтованість вироку, з огляду на те, що положеннями кримінального процесуального закону не визначено безальтернативного обов`язку суду щодо дослівного викладення пояснень учасників кримінального провадження.

Стосовно доводів захисника щодо помилковості висновків місцевого суду про те, що вилучені у обвинуваченого грошові кошти, були здобуті ним від продажу наркотичних засобів та психотропних речовин, з підстав їх хибності, оскільки:

- такі обставини не були відображені в обвинувальному акті, не встановлені матеріалами справи та судом не досліджувалися докази на їх підтвердження;

- органом досудового розслідування не було встановлено обставин щодо незаконності отримання ОСОБА_7 вилучених у нього грошових коштів,

то Верховний Суд зауважує таке.

Відповідно до приписів ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються мотиви призначення покарання, а також мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд (абзаци 6, 8 п. 2 ч. 3 цієї статті). У резолютивній частині вироку зазначаються рішення щодо речових доказів і документів та спеціальної конфіскації (абз 8 п. 2 ч. 4 цієї статті).

Санкцією ч. 2 ст. 307 КК України (за якою було засуджено ОСОБА_7 ) передбачено основне покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років та додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Згідно з ч. 1 ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.

Частиною 2 цієї статті визначено, що конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

При цьому норми кримінального законодавства України не містять приписів щодо можливості конфіскації лише того майна, яке було безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, ба більше, вказані положення КК України та санкція інкримінованого засудженому злочину, встановлюють обов`язковість конфіскації майна винної особи в цілому, яке належить їй на праві власності.

Як видно з вироку, місцевий суд на підставі наведених в обвинувальному акті фактичних обставин та визнавальних показань обвинуваченого ОСОБА_7 , в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, установив, що останній вчинив тяжкий корисливий злочин, передбачений ч. 2 ст. 307 КК України. Разом з тим, призначивши обвинуваченому основне покарання у виді позбавлення волі та додаткове покарання у виді конфіскації всього належного йому на праві власності майна (як того вимагає санкція), керуючись положеннями ст. 100 КПК України, вирішив долю речових доказів у кримінальному провадженні, зокрема ухвалив рішення щодо конфіскації у дохід держави грошових коштів, які були вилучені під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , а саме 55 232 грн, 3150 доларів США, 100 євро, 17 000 російських рублів.

Тобто суд першої інстанції з огляду на зміст санкції ч. 2 ст. 307 КК України, ст. 59 КК України та положень статей 100, 374 КПК України вирішив долю речових доказів у кримінальному провадженні та конфіскував належні обвинуваченому грошові кошти, внаслідок чого колегія суддів не убачає підстав для висновку про те, що за таких обставин було допущено порушення, які перешкодили або могли перешкодити цьому суду ухвалити законне й обґрунтоване рішення, а тому касаційна скарга захисника в цій частині задоволенню не підлягає.

У касаційній скарзі захисник вказує, що суд апеляційної інстанції, перевіряючи вирок в порядку апеляційної процедури, в порушення положень частин 1, 3 ст. 404, ст. 419 КПК України, серед іншого, не надав відповіді на доводи сторони захисту щодо безпідставних висновків місцевого суду в частині наявності в діях обвинуваченого корисливої мети злочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 цього Кодексу.

За таких обставин наведені вище посилання у касаційній скарзі захисника щодо допущених апеляційним судом порушень, на переконання Верховного Суду, є безпідставними, оскільки вказані обставини (наявність в діях обвинуваченого корисливого мотиву) були враховані судом першої інстанції, у тому числі з огляду на положення, передбачені ч. 3 ст. 349 КПК України, а суд апеляційної інстанції, з огляду на положення ч. 2 ст. 394 КПК України щодо особливостей апеляційного оскарження окремих судових рішень, в цілому мав право не перевіряти доводи апеляційної скарги в цій частині.

Крім того, що стосується тверджень адвоката ОСОБА_10 про те, що в апеляційній скарзі він вказував, що під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинуваченого було позбавлено права на захист та справедливий розгляд безстороннім судом, а також не дотримано принципів рівності та змагальності сторін, то колегія суддів уважає їх непереконливими, оскільки захисник не наводить обґрунтованих мотивів своєї позиції та не зазначає:

- яким саме чином місцевий суд допустив ці порушення, у чому вони полягали та як обмежили обвинуваченого у реалізації його прав під час судового розгляду;

- які порушення, з огляду на таку його позицію та оскарження рішень судів попередніх інстанцій, було допущено під час апеляційного розгляду;

- яку саме норму матеріального чи процесуального права порушили суди першої та апеляційної інстанцій;

- як ці порушення перешкодили судам попередніх інстанцій ухвалити законні й обґрунтовані рішення.

Ураховуючи раніше вказані висновки, які були встановлені за результатом касаційного розгляду щодо дотримання місцевим судом положень ч. 3 ст. 349 КПК України, Верховний Суд не убачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_6 в частині наведених вище доводів.

Водночас, що стосується посилань сторони захисту на допущення судами попередніх інстанцій порушень під час призначення ОСОБА_7 покарання та неврахування наявністі підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України, то колегія суддів зауважує таке.

Положеннями частин 1, 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як видно з вироку, місцевий суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років та додаткове покарання у виді конфіскації всього належного на праві власності майна, послався на:

- ступінь тяжкості скоєного злочину, а саме те, що обвинувачений вчинив тяжке кримінальне правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів;

- дані про особу обвинуваченого, який має молодий вік (29 років), раніше не судимий, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, розлучений, має малолітню доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- наявність обставини яка пом`якшує обвинуваченому покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину (оскільки обвинувачений ще під час досудового розслідування визнав свою винуватість, розкаявся у вчиненому, повідомив обставини вчиненого, які підтвердив і під час судового розгляду);

- відсутність обставин, які обтяжують обвинуваченому покарання.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись з оскаржуваними судовими рішеннями, стверджує про неможливість визнання обтяжуючими покарання обставинами рецедиву та повторності злочинів, якщо такі входять до ознак злочину та впливають на його кваліфікацію.

Однак, на переконання Верховного Суду, така позиція сторони захисту є безпідставною, оскільки, як було зазначено вище, передбачених положеннями п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України обставин (вчинення злочину особою повторно та рецидив злочинів) чи будь-яких інших обставин визначених вказаною нормою кримінального закону, судами попередніх інстанцій установлено не було.

Водночас, що стосується доводів захисника про те, що суди попередніх інстанцій, посилаючись на наявність в діях обвинуваченого щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, фактично визнали лише одну обставину, яка пом`якшує йому покарання, чим недотрималися положень п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, то колегія суддів уважає їх слушними.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КПК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, з-поміж іншого, визнаються з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

При цьому Суд зауважує, що наведені обставини, які можуть бути визнані судом такими, що пом`якшують винній особі покарання, за своєю суттю є самостійними та за наявності відповідних обставин мають ураховуватися судом незалежно один від одного.

Зазначене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к щодо розмежування поняття щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину.

Таким чином, колегія суддів уважає, що щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину (які були встановлені судами попередніх інстанцій у цьому кримінальному провадженні), свідчать про наявність не однієї, а двох обставин, які пом`якшують засудженому ОСОБА_7 покарання.

Крім того, як видно з вироку, під час вирішення питання призначення обвинуваченому розміру покарання у виді позбавлення волі, спростовуючи доводи сторони захисту та прокурора щодо необхідності застосування до ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України, місцевий суд (з висновками якого погодився і апеляційний суд) зауважив, що встановлена обставина, яка пом`якшує обвинуваченому покарання, а також критична оцінка протиправності своєї поведінки не можуть настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, щоб бути підставою для призначення покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 307 КК України.

При цьому, мотивуючи свою позицію суд першої інстанції послався на кількість та різноманіття видів наркотичних засобів та психотропних речовин, які були об`єктом скоєння злочину, кількість епізодів їх збуту, а також на те, що в обвинуваченого було вилучено електронні ваги та пусті полімерні пакети, які він використовував для своєї злочинної діяльності у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

У касаційній скарзі захисник стверджує, що вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 покарання, місцевий суд вийшов за межі сформованого обвинувачення та послався на докази, які не надавалися стороною обвинувачення, оскільки вказав, що обвинувачений для збуту наркотичних засобів використовував ваги та пусті пакети, проігнорувавши те, що в обвинувальному акті такі обставини відсутні.

Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла переконання щодо обґрунтованості наведених доводів сторони захисту, з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Як було зазначено вище, судовий розгляд цього кримінального провадження у суді першої інстанції здійснювався у скороченому порядку, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, та судом, на підтвердження викладених в обвинувальному акті обставин вчинення злочину, в силу ч. 4 ст. 349 КПК України, було допитано лише обвинуваченого, а інші докази вини останнього не досліджувалися.

Разом з тим згідно зі змісту пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, факт вилучення у нього електронних ваг та пустих полімерних пакетів останньому не інкримінувався та будь-які докази, зі змісту яких можливо було встановити такі обставини судом не досліджувалися, а тому місцевий суд (вирок якого в цій частині був залишений без зміни судом апеляційної інстанції) безпідставно врахував цю обставину під час вирішення питання призначення обвинуваченому покарання.

Ураховуючи зазначене вище, колегія суддів уважає, що призначене ОСОБА_7 місцевим судом та залишене без зміни апеляційним судом основне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, хоча і є мінімальним, з огляду на санкцію ч. 2 ст. 307 КК України, проте воно призначене без належного врахування положень, передбачених ст. 69 КК України, з огляду на таке.

Положеннями ч. 1 ст. 69 КК України визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Системне тлумачення цієї норми кримінального закону свідчить про те, що підставами для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є дві групи чинників, котрі характеризують як вчинений злочин, так і особу винного та мають враховуватися в їх сукупності, а саме:

- наявність кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину;

- дані, які певним чином характеризують особу винного.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та з огляду на раніше викладені висновки Суду в цій частині, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , судами попередніх інстанцій було визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Водночас колегія суддів зауважує, що відповідно до позиції сторони обвинувачення, яка була висловлена в суді першої інстанції, а саме те, що ОСОБА_7 :

- став на шлях виправлення;

- з`являвся на кожний виклик слідчого, прокурора, суду;

- співпрацював з органами досудового розслідування;

- надав інформацію про інших осіб, які збували наркотичні засоби (відносно яких внесені відомості до ЄРДР),

наведені обставини, які пом`якшують обвинуваченому покарання, в цілому, є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.

Беручи до уваги наведене, а також ураховуючи:

- відсутність, передбачених ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання;

- особу засудженого, зокрема й те, що він має молодий вік (29 років), раніше не судимий, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має малолітню доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , критично оцінив протиправність своєї поведінки, визнав вину, надавав визнавальні показання,

Верховний Суд доходить переконання про слушність доводів касаційної скарги захисника та наявність обґрунтованих підстав для застосування до засудженого ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України й призначення йому основного покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, оскільки саме таке покарання, на думку Суду, в силу ст. 50 КК України, буде достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним та іншими особами кримінальних правопорушень.

Разом з тим, що стосується позиції сторони захисту про необхідність звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то колегія суддів уважає їх непереконливими, виходячи з такого.

Положеннями ч. 1 ст. 75 КК України передбачено, що у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що за наявності вказаних вище підстав, вирішуючи питання щодо застосування положень ст. 75 КК України, суд ураховує: тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи.

Водночас урахування одних і тих же обставин як таких, що дають підстави для одночасного застосування до засудженого положень ст. 69 КК України і призначення йому покарання нижчого від найнижчої межі санкції статті, так і положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, є недостатнім для одночасного застосування зазначених норм кримінального закону.

Аналогічна позиція міститься у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2023 року (у справі № 755/5274/22), 08 лютого 2024 року (у справі № 305/2022/21), 24 квітня 2025 року (у справі № 638/506/19).

Отже одночасне застосування двох різних інститутів, пов`язаних із пом`якшенням покарання та звільненням особи від його відбування за вчинення тяжкого та особливо тяжкого злочину, має мати для цього достатні та самостійні підстави, яких колегія суддів у цьому кримінальному провадженні не вбачає.

Так, зауважуючи у касаційній скарзі про наявність підстав для застосування до засудженого положень ст. 75 КК України, захисник фактично обґрунтовує свою позицію тим, що відбування ОСОБА_7 реального покарання у місцях позбавлення волі, не сприятиме виправленню останнього, який в силу його віку має бути призваний на військову службу.

Проте ця позиція сторони захисту, на думку Суду, не свідчить про необхідність звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки у разі наявності у ОСОБА_7 бажання стати на захист Вітчизни та бути мобілізованим до лав Збройних Сил України, він може скористатися своїм правом, передбаченим положеннями ст. 81-1 КК України на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби.

Що ж стосується посилання захисника на відсутність збитків завданих ОСОБА_7 внаслідок вчинення інкримінованого йому злочину, то така обставина, на переконання Суду, з огляду на специфіку вчиненого засудженим злочину, не може бути безумовною та єдиною підставою для застосування до нього положень ст. 75 КК України.

Разом з тим колегія суддів зауважує, що:

- будь-яких інших даних, які могли б свідчили про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства (крім обставин, що пом`якшують засудженому покарання, які в силу ст. 65 КК України ураховується судом лише під час призначення покарання) касаційна скарга захисника не містить;

- наведені у рішеннях судів попередніх інстанцій дані про особу ОСОБА_7 , а також те, що він має на утриманні малолітню дитину, критично оцінив протиправність своєї поведінки, визнав вину, надав зізнавальні показання, уже були ураховані Судом під час застосування до нього положень ст. 69 КК України.

Таким чином, керуючись положеннями ст. 75 КК України та ураховуючи:

- тяжкість вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів;

- фактичну відсутність позитивних даних про особу засудженого, які б могли свідчити про можливість виправлення засудженого без відбування реального покарання;

- інші обставини справи, зокрема й суспільну небезпеку вчиненого засудженим злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та непоправну шкоду здоров?ю, що завдає вживання даних небезпечних речовин, які негативно впливають на психічне та фізіологічне здоров?я людини, навіть після одноразового вживання. При цьому поширення наркоманії та зростання злочинності, пов?язаної із незаконним обігом наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів, є серйозним соціальним чинником, який негативно впливає на життя, здоров?я та благополуччя людей і становить реальну загрозу здоров?ю населення та генофонду нації,

колегія суддів доходить переконання про відсутність підстав для застосування до засудженого ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, а тому касаційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

За таких обставин, з огляду на висновки Суду про невідповідність призначеного судами попередніх інстанцій засудженому основного покарання ступеню тяжкості скоєного злочину та його особі, а також з урахуванням змісту касаційних вимог сторони захисту, колегія суддів уважає, що касаційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції, відповідно до положень, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 436, п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК України - зміні, в частині призначеного ОСОБА_7 основного покарання, із вказаних вище підстав.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , задовольнити частково.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року в частині призначеного засудженому ОСОБА_7 основного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_7 основне покарання за ч. 2 ст. 307 КК України із застосування положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3