ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6903/23
провадження № 1-в/753/16/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2026 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_3 ,

у судовому засіданні розглянувши подання Дарницького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направленням для відбування покарання призначеного судом ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

встановив:

До Дарницького районного суду м. Києва 08 січня 2026 року надійшло подання Дарницького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області (далі - подання відділу пробації) про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направленням для відбування покарання призначеного судом ОСОБА_4 . Подання відділу пробації мотивовано тим, що ОСОБА_4 не з`являється до органу пробації, через що є необхідність скасувати звільнення від відбування з покаранням з іспитовим строком та направити засудженого для реального відбування покарання.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти задоволення вказаного подання та вважав його передчасним, оскільки із урахуванням наданих суду матеріалів не можна стверджувати, що засуджений ОСОБА_4 ухиляється від покладених на нього вироком суду обов`язків.

Засуджений ОСОБА_4 та представник органу пробації у судове засідання не з`явились, водночас їх неявка у судове засідання з огляду на положення ч. 5 ст. 539 КПК України не перешкоджає його проведенню.

Суд, перевіривши подання та матеріали особової справи, заслухавши думку прокурора, дійшов таких висновків.

Процесуальним законом, а саме п. 8 ч. 1 ст. 537 КПК України, передбачено, що суд під час виконання вироку має право вирішити питання про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком.

Подання уповноваженого органу з питань пробації мотивоване тим, що засуджений ОСОБА_4 , будучи звільненим від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, порушував умови іспитового строку та не виконував покладені на нього судом обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Орган пробації у поданні зазначає, що в період іспитового строку засуджений неодноразово не з`являвся на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації, не повідомляв про причини неявки та зміну місця проживання, за вказаною адресою фактично не проживав. Попри вжиті органом пробації заходи реагування, у тому числі винесення письмового застереження про можливе скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням, належних висновків засуджений для себе не зробив.

Крім того, під час іспитового строку ОСОБА_4 вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, за що був засуджений вироком Дарницького районного суду м. Києва від 01.11.2024, а також ухилявся від виконання покарання та контролю з боку органу пробації, у тому числі у зв`язку із самовільним залишенням військової частини, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення.

У зв`язку з викладеним орган пробації вважає, що поведінка засудженого не відповідає меті звільнення від відбування покарання з випробуванням, а допущені ним порушення є систематичними та такими, що не мають поважних причин.

Тому, на підставі ч. 2 ст. 78 КК України, ст. 166 КВК України та п. 8 ч. 1 ст. 537 КПК України орган пробації порушує питання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням та направлення засудженого для відбування покарання, призначеного вироком суду.

Всебічно та повно дослідивши обставини подання, суд вважає за можливе відмовити у його задоволенні з огляду на таке.

Правилами частини 2 статті 78 КК України визначено, якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання.

Так, відповідальність осіб, звільнених від відбуття покарання з випробуванням регламентована у статті 166 КВК України, зокрема якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки, відділ з питань пробації вносить до суду подання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого для відбуття призначеного покарання. При цьому, невиконання обов`язків вважається таке, коли засуджений не виконав хоч один з обов`язків, які було покладено на нього судом.

Направлення засудженого впродовж іспитового строку для відбування призначеного покарання настає у двох випадках:

-коли засуджений в період проходження іспитового строку не виконує покладених на нього судом одного чи кількох обов`язків (при цьому суд у кожному випадку повинен з`ясувати причини їх невиконання);

-якщо засуджений протягом іспитового строку систематично (три і більше рази) вчиняв правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення, що дає суду підстави для висновку про небажання засудженого стати на шлях виправлення і необхідності направлення його для реального відбування покарання.

Безумовною підставою для скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням необхідно встановити умисел засудженого на ухилення від відбування покарання з випробуванням та контролю за його поведінкою, а також інші обставини, які свідчать про небажання засудженого стати на шлях виправлення, і лише після застосування до нього письмово попередження.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях притримується позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Проте, матеріалами подання не доведено факт умисного ухилення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання, умисного порушення ним умов призначеного випробування.

Суд встановив, що 04 травня 2023 року вироком Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, від відбування якого його звільнено з випробуванням із встановленням іспитового строку 3 роки. На ОСОБА_4 також покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, серед яких періодично з`являтися для реєстрації до органу пробації та повідомляти про зміну місця проживання і роботи.

Після набрання вироком законної сили 28 серпня 2023 року ОСОБА_4 було поставлено на облік в органі пробації та визначено дні явки перша середа кожного місяця (т. 1, арк. 13 особової справи).

Як убачається з листка реєстрації, протягом приблизно одного року засуджений добросовісно з`являвся до органу пробації.

Водночас у період з 04 вересня 2024 року по 03 грудня 2025 року, а також станом на час звернення органу пробації до суду, на реєстрацію він більше не з`являвся (т. 1, арк. 14 особової справи).

Разом із тим і встановлено, що відповідно до листа начальника ДУ «Київський слідчий ізолятор» ОСОБА_4 з 30 вересня 2024 року та станом на 12 листопада 2024 року утримувався під вартою в зазначеній установі, що відповідно унеможливлювало його явку до органу пробації в цей період.

Також судом встановлено, що вироком Дарницького районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року ОСОБА_4 було засуджено до реального покарання у виді позбавлення волі, а іншим вироком цього ж суду від 01 листопада 2024 року, та на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового складання покарань, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Окремо суд звертає увагу, що у зв`язку з вчиненням ОСОБА_4 нового кримінального правопорушення в період іспитового строку, при ухваленні вироку від 01 листопада 2024 року судом помилково не застосовано положення ст. 71 КК України. Однак, питання правових наслідків порушення ОСОБА_4 умов випробувального терміну у межах первісного вироку залишилось поза оцінкою сторони обвинувачення.

Далі з матеріалів особової справи також вбачається, що 21 квітня 2025 року ОСОБА_4 було умовно-достроково звільнено з ДУ «Райківська виправна колонія № 73» на підставі ст. 81-1 КК України для проходження військової служби.

Водночас, відповідно до листа командира військової частини НОМЕР_1 від 30 вересня 2025 року, ОСОБА_4 з 15 травня 2025 року вважається таким, що самовільно залишив військову частину, а місце його перебування на теперішній час не відоме.

Таким чином, із наведених матеріалів суд може констатувати, що з моменту засудження у травні 2023 року і до вересня 2024 року ОСОБА_4 належним чином виконував покладені на нього обов`язки та з`являвся на реєстрацію до органу пробації.

Подальша його неявка в період перебування під вартою не може розцінюватися як ухилення від виконання обов`язків з об`єктивних причин.

Дійсно, після звільнення для проходження військової служби ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину, однак оцінка цих обставин та надання їм правової кваліфікації належить до компетенції органів досудового розслідування, а не суду в межах розгляду подання органу пробації.

Отже, суд позбавлений можливості на цьому етапі вирішувати питання, пов`язані з наданням дозволу на затримання засудженого ОСОБА_4 , позаяк з урахуванням матеріалів справи не вбачається можливим однозначно стверджувати про порушення ним покладених на нього обов`язків, зважаючи на належне їх виконання впродовж значного періоду до взяття його під варту та наявність обставин, що унеможливлювали виконання таких обов`язків надалі.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази, які б поза розумним сумнівом підтверджували небажання засудженого стати на шлях виправлення та вказували на наявність підстав направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком у цьому випадку.

Суд звертає увагу на те, що завданнями кримінального судочинства є зокрема те, що до кожного учасника кримінального провадження повинна бути застосована належна правова процедура. Суд не покликаний бути бездумно каральним органом під час кримінального судочинства. Навпаки, суд зобов`язаний здійснювати контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Належне дослідження усіх обставин справи у свої сукупності призводить до диференціації висновків суду у кожній конкретній справі, під час застосування норм закону.

Враховуючи наведене, суд вважає, що подання органу пробації не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України, суд, -

постановив:

У задоволенні подання Дарницького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направленням для відбування покарання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд міста Києва протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1