Номер провадження: 11-сс/813/1416/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 02.07.2025 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001819 від 22.04.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 02.07.2025 задоволено клопотання слідчого та накладено арешт із забороною розпорядження, відчуження та користування на речі та предмети вилучені 01.07.2025 року в ході обшуку у автомобілі NISSAN LEAF, д.н.з. НОМЕР_1 , а саме:

-автомобіль NISSAN LEAF, д.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу: НОМЕР_2 та ключ запалювання від даного автомобіля.

Рішення мотивоване тим, що існують достатні підстави вважати, що вилучені в ході обшуку предмети та речі можуть зберігати на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, а також для проведення транспортно-товарознавчої експертизи, виникла необхідність у накладені арешту.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального закону.

Доводи обґрунтовує тим, що власник транспортного засобу не був належним чином повідомлений про розгляд змагальності та права на захист. На адресу суду не надходили заяви від власника клопотання щодо накладення арешту на його автомобіль, що є порушенням принципу змагальності.

Зазначає, що накладення арешту на автомобіль є необґрунтованим та не має необхідності, оскільки транспортний засіб пошкоджується через перебування під відкритим небом, що призводить до втрати його експлуатаційних властивостей.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та визнати накладання арешту на майно незаконним та необґрунтованим.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст., для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР розташованої у м. Миколаєві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0001819 від 22.04.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідуванням розпочато кримінальне провадження за фактом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, а саме відповідно до заяви ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій останній повідомив, що після смерті його рідного брата ОСОБА_9 , працівник поліції ОСОБА_10 незаконно заволодів транспортним засобом NISSAN LEAF, 2016 року випуску, білого кольору, який він отримав у спадщину від ОСОБА_9 та на даний час належить ОСОБА_8 , внаслідок чого останньому завдано майнову шкоду.

За даним фактом відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України 22.04.2025 року були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001819.

Згідно до матеріалів Одеського управління ДВБ НПУ отриманих на виконання доручення слідчого, встановлено особу, яка причетна до вчинення кримінального правопорушення, а саме Інспектор відділу реагування патрульної поліції Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, в рамках зазначеного кримінального провадження 01.07.2025 року в період часу з 10:17 по 10:47 на підставі ухвали слідчого судді Пересипського районного суду міста Одеси проведено санкціонований обшук в транспортному засобі NISSAN LEAF, 2016 року випуску, білого кольору, в ході якого виявлено та вилучено:

-автомобіль NISSAN LEAF, д.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу: НОМЕР_2 та ключ запалювання від даного автомобіля, які будуть поміщені на зберігання до Спеціального майданчику №6 ГУНП в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Аеропортівська, 27/1.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що таке твердження слідчого судді є обґрунтованим, оскільки транспортний засіб, на який накладено арешт у цьому кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, відповідає критерію речових доказів та може мати юридичне значення для встановлення обставин такого кримінального правопорушення.

Посилання представника про те, що власник транспортного засобу ОСОБА_8 не був належним чином сповіщений про дату та час судового засідання спростовується наявною в матеріалах провадження заявою від власника майна ОСОБА_8 про те, що останній просить розглянути клопотання про накладання арешту без його участі та у задоволенні клопотання прокурора відмовити (т. 1 а.с. 30).

Водночас, апеляційний суд дійшов висновку про те, що слідчий суддя не виконав вимоги кримінального процесуального закону, а саме не врахував положення п.5), 6) ч. 2 ст. 173 КПК України, якими регламентовано те, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Зважаючи на обставини кримінального правопорушення, а також на матеріали кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 170 КПК України, можливо запобігти задовольнивши клопотання слідчого частково, шляхом накладення арешту із заборонною відчуженням такого майна.

На переконання апеляційного суду, на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права та інтереси власника майна, якого така особа зазнає внаслідок застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, з метою забезпечення повного, всебічного розслідування кримінального провадження, зокрема, для проведення низки слідчих дій та експертних досліджень.

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку, що слідчий суддя, задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна, не дослідив всі обставини кримінального провадження та дійшов необґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на транспортний засіб із забороною користування.

Таким чином, слідчий суддя не діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосовано не на засадах розумності та співмірності, відтак, доводи апеляційної скарги представника власника майна стосовно необґрунтованості ухвали слідчого судді знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційну скаргу представника власника майна належить задовольнити частково, оскаржену ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу.

Керуючись статтями 3, 9, 132, 170, 171, 173, 174, 370-372, 376, 404, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 02.07.2025 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001819 від 22.04.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого в ОВС Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР розташованої у м. Миколаєві ОСОБА_12 , яке погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_13 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001819 від 22.04.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України задовольнити частково.

Накласти арешт із забороною розпорядження та відчуження на речі та предмети вилучені 01.07.2025 року в ході обшуку у автомобілі NISSAN LEAF, д.н.з. НОМЕР_1 , а саме:

-автомобіль NISSAN LEAF, д.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу: НОМЕР_2 .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4