Справа №:755/302/24
Провадження №: 1-кс/755/4636/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" грудня 2025 р. слідча суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання власника майна ОСОБА_3 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0004326 від 31.12.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України,

в с т а н о в и л а :

власник майна ОСОБА_3 звернувся до слідчої судді із клопотанням в порядку ст. 174 КПК України, у якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2024 (справа № 752/302/24) на транспортний засіб «Audi Q8», 2019 року випуску, сірого кольору, VIN: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , шляхом позбавлення права розпорядження та відчуження.

Клопотання мотивоване тим, слідчими СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0004326, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.12.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні забезпечується прокурорами Дніпровської окружної прокуратури міста Києва.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_3 є потерпілим. Встановлено, що переданий ним за усною домовленістю ОСОБА_4 автомобіль марки «Audi Q8», 2019 року випуску, VIN НОМЕР_1 , вартістю 65 000 доларів США, був незаконно реалізований останнім третім особам без будь-яких правових підстав.

У зв`язку з цим транспортний засіб був визнаний речовим доказом та, ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2024, на нього накладено арешт шляхом заборони розпорядження та відчуження.

Згодом під час досудового розслідування встановлено, що автомобіль був перереєстрований на ОСОБА_5 , на якого видано новий державний номерний знак НОМЕР_2 . Після накладення арешту новий власник звернувся до ОСОБА_3 та повернув йому транспортний засіб. Наразі автомобіль фактично знаходиться у володінні ОСОБА_3 , що підтверджує відсутність ризиків втрати чи приховування речового доказу.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, на виконання якого сплачено грошові кошти. Однак, через арешт автомобіля потерпілий позбавлений можливості укласти основний договір купівлі-продажу та здійснити його державну реєстрацію, що суттєво обмежує його майнові права та порушує завдання кримінального процесу.

Застосований захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна наразі не відповідає вимогам ст. 131, 132 та 170 КПК України, оскільки: потреби досудового розслідування у накладенні арешту на автомобіль фактично відпали, адже транспортний засіб знаходиться у володінні потерпілого, не може бути прихований, пошкоджений чи знищений; ризик незаконного відчуження відсутній, оскільки автомобіль повернутий та перебуває під фактичним контролем ОСОБА_3 ; орган досудового розслідування не планує проведення будь-яких слідчих дій з використанням цього транспортного засобу, що підтверджується відсутністю відповідних процесуальних рішень та відмовою прокуратури в поданні клопотання про продовження чи необхідність арешту; подальше утримання арешту суперечить принципу пропорційності втручання у право власності, оскільки не переслідує процесуальної мети та завдає потерпілому істотних майнових обмежень; відповідно до практики Верховного Суду, арешт майна не може застосовуватись формально та повинен бути скасований, якщо відсутні актуальні підстави для його продовження.

Крім того, Дніпровська окружна прокуратура повідомила, що не вбачає необхідності у зверненні до суду з клопотанням про скасування арешту, що свідчить про відсутність у сторони обвинувачення інтересу до подальшого обмеження прав потерпілого та фактичне визнання відсутності потреб у застосуванні цього заходу забезпечення.

За таких обставин подальше існування арешту не виконує жодної процесуальної функції, перешкоджає потерпілому реалізувати право власності на транспортний засіб та суперечить принципам справедливості, змагальності та пропорційності кримінального провадження. У зв`язку з цим ОСОБА_3 обґрунтовано просить скасувати арешт на автомобіль марки «Audi Q8», 2019 року випуску, VIN НОМЕР_1 , як такий, що втратив актуальність та не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

У судове засідання власник майна ОСОБА_3 не з`явився, викликався належним чином, причини неявки не повідомив.

Прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 подав до суду заяву, у якій просить розглядати клопотання без його участі, щодо скасування арешту на вищевказаний транспортний засіб не заперечував.

Вивчивши клопотання, додані до нього документи, заслухавши думку учасників кримінального провадження, слідча суддя дійшла такого висновку.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2024 частково задоволено клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_7 та накладено арешт на майно, а саме: транспортний засіб «Audi Q8», 2019 року випуску, сірого кольору, VIN: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , шляхом позбавлення права розпорядження та відчуження.

31 грудня 2023 року слідчим СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві винесено постанову про визнання речовим доказом транспортного засобу марки Audi Q8», 2019 року випуску, об`єм двигуна 2995 см3, сірого кольору, VIN: НОМЕР_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як підставу для накладення арешту слідчий суддя зазначив про необхідність забезпечення збереження речових доказів у кримінальному проваджені.

Згідно ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 КПК України слідчий суддя під час кримінального провадження не може одночасно виконувати функції державного обвинувачення, захисту і судового розгляду.

Так, функції з доведення обґрунтованості поданого клопотання, наявності підстав для його задоволення процесуальним законом покладено виключно на ініціатора такого клопотання, в даному випадку - власника майна, разом з тим сторона обвинувачення у випадку не згоди з даним клопотанням зобов`язана належним чином її теж обґрунтувати. Відтак слідча суддя розглядає клопотання на підставі тих доказів, які слідчій судді і представлені. При цьому, жоден учасник не був позбавлений можливості надати їх безпосередньо в судовому засіданні.

Арешт майна є триваючим втручанням у право власності, - а іноді і в право на особисте та сімейне життя, - тому рішення, навіть правильне, яке встановлює арешт майна, може з часом втратити свою обґрунтованість в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували. А тому може потребувати зміни в режимі арешту майна і навіть його скасування.

Відповідно до п. 7 ч. 12 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження, за п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, є неможливим, якщо потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

У судовому засіданні встановлено, що у даному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру, крім того, минуло достатньо часу для проведення усіх запланованих процесуальних дій з вказаними об`єктами в межах розумних строків встановлених КПК України.

Разом з тим, слідчою суддею враховано, що вказаний автомобіль фактично знаходиться у володінні ОСОБА_3 , що підтверджує відсутність ризиків втрати чи приховування речового доказу.

Також прокурор Дніпровської окружної прокуратури ОСОБА_6 не заперечував щодо скасування арешту на вищезазначений транспортний засіб.

Тому ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2024, у межах даного кримінального провадження, та якою накладено арешт на майно, у цій ситуації, з часом втратила свою актуальність в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.

Аналогічні гарантії захисту права власності містяться у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, згідно якого ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Статтею 174 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

На підставі викладеного та враховуючи відсутність на даний час необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, слідча суддя приходить до висновку, що доводи клопотання про скасування арешту є обґрунтованими.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 22, 98, 170-174 КПК України, слідча суддя,

п о с т а н о в и л а:

скасувати накладений ухвалою слідчої судді Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2024 (справа № 752/302/24), арешт на транспортний засіб «Audi Q8», 2019 року випуску, сірого кольору, VIN: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , шляхом позбавлення права розпорядження та відчуження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідча суддя ОСОБА_8