УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 337/5584/23

провадження № 51 - 3952 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вивчивши матеріали касаційної скарги захисника ОСОБА_4

в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2025 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21 липня 2025 року,

установив:

За вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2025 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку м. Запоріжжя,

засуджено за ч. 2 ст. 307 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарання призначеного за цим вироком та вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2023 року остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 2 місяці

з конфіскацією майна.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 повторно, маючи не зняту та не погашену судимість за злочин, передбачений ч. 2 ст. 309 КК, діючи умисно,

в порушення вимог ст. 7 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», незаконно придбала та зберігала з метою збуту наркотичний засіб метадон і сильнодіючий лікарський засіб дифенгідрамін (димедрол), частину яких незаконно збула шляхом проведення «закладок»

у м. Запоріжжі 08 вересня 2023 року, після чого при затриманні у неї було виявлено та вилучено значну кількість згортків із зазначеними засобами.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 липня 2025 року вказаний вирок залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказує на недопустимість доказів, які, на його думку, були здобуті з порушенням статей 86, 87, 214, 223, 237 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), відсутність у

ОСОБА_5 умислу на збут цих засобів, неправильну правову кваліфікацію її дій судом за ч. 2 ст. 307 КК та неврахування пом`якшуючих обставин, що вплинуло на надмірну суворість призначеного покарання і порушення права засудженої на захист, у зв`язку з чим просить змінити вказані судові рішення і призначити їй покарання не пов`язане з позбавленням волі, з застосуванням положень статей 69, 75 КК.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії оскаржених судових рішень, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Посилання захисника у касаційній скарзі на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, недопустимість доказів, неправильну кваліфікацію дій засудженої та порушення її права на захист не містять конкретних доводів, які б свідчили про наявність підстав, передбачених

ст. 438 КПК, для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Зміст цих доводів фактично зводяться до незгоди захисника з оцінкою доказів і встановленими судами обох інстанцій обставинами, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених ст. 433 КПК. Водночас зі змісту вимог до суду касаційної інстанції вбачається, що захисник у скарзі фактично порушує питання про перегляд судових рішень у частині призначеного

покарання ОСОБА_5 та можливості застосування до неї положень статей 69, 75 КК.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій,

їх небезпечності та даним про особу винного.

За правилами ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Як убачається зі змісту вироку, призначаючи покарання у виді позбавлення волі суд першої інстанції урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, особу засудженої, яка має на утриманні неповнолітню доньку, непрацевлаштована, на обліку лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, будучи судимою за злочин пов`язаний із незаконним обігом наркотичних речовин, на шлях виправлення не стала і в період іспитового строку вчинила новий тяжкий злочин, а також відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Зваживши на всі ці обставини у сукупності місцевий суд визначив ОСОБА_5 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 307 КК, у виді позбавлення волі на строк шість років та обґрунтовано призначив їй додаткове покарання у виді конфіскації майна з огляду на доведений у суді корисливий мотив вчинення злочину.

При цьому місцевий суд не знайшов підстав для застосування до засудженої положень статей 69 та 75 КК.

При перегляді вироку за апеляційною скаргою сторони захисту суд апеляційної інстанції ретельно перевірив наведені в ній доводи та обґрунтовано погодився

з правильністю рішення місцевого суду, у тому числі в частині призначеного покарання.

Також предметом перевірки суду апеляційної інстанції були і доводи апеляційної скарги сторони захисту, які є аналогічними доводам касаційної скарги захисника, щодо недопустимості доказів та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, який у своєму рішенні зазначив відповідні мотиви з яких ці доводи відхилив.

У своєму рішенні апеляційний суд спростував твердження сторони захисту про наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, зокрема щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, вказавши на те, що остання під час судового розгляду фактично не визнала свою вину

у вчиненому та не сприяла органу досудового розслідування у розкритті злочину, що підтверджується дослідженими доказами, а саме відеозапису з нагрудної камери працівника правоохоронного органу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане

з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи

в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

З огляду на те, що судом у справі не було встановлено наявність пом`якшуючих покарання обставин, правові підстави для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 69 КК судом касаційної інстанції відсутні.

За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання

з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо особі призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, і дані про тяжкість вчиненого злочину, особу винного та інші обставини справи у сукупності дають обґрунтовані підстави суду дійти висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Зважаючи на те, що ОСОБА_5 за вчинений злочин було призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років підстав для застосування до неї Судом положень ст. 75 КК не вбачається.

При розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій було правильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а призначене засудженій покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК та є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належним чином обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містять переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя

від 16 квітня 2025 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21 липня 2025 року відносно засудженої ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю підстав для її задоволення.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3