У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000044, за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_5 на вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 січня 2025 року відносно

ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Високопіллі Херсонської області, зареєстрована та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 125 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 ,

обвинувачена - ОСОБА_5 ,

захисник - ОСОБА_7 ,

потерпіла - ОСОБА_8 ,

представник

потерпілої - ОСОБА_9 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 січня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та їй призначено покарання у виді штрафу в розмірі 60 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 1 020 грн.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачена ОСОБА_5 просить вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 січня 2025 року скасувати і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Під час розгляду апеляційної скарги дослідити письмові докази, переглянути диски із записом з відеокамери в приміщенні «Професорського медичного центру», з записом проведення слідчого експерименту, допитати потерпілу ОСОБА_8 , обвинувачену ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 .

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обвинувачена ОСОБА_5 зазначає, що під час досудового розслідування їй не було належним чином роз`яснено право на захист, а також не забезпечено участь захисника з моменту пред`явлення підозри. Допуск захисника до участі у справі відбувся лише на стадії судових дебатів, що не могло усунути порушення, допущені в ході досудового провадження. Відсутність юридичної освіти позбавила її можливості самостійно реалізувати своє право на захист, що, на її переконання, вплинуло на зміст вироку.

В основу вироку судом покладено докази, які, на думку обвинуваченої, отримані з істотним порушенням прав людини та є недопустимими у розумінні ст. 86, 87 КПК України. Обвинувачена вважає, що порушення права на захист під час досудового розслідування є підставою для визнання всіх зібраних доказів неналежними та недопустимими.

Обвинувачена вказує, що суд ухвалив обвинувальний вирок за відсутності належних, допустимих та достовірних доказів, які б давали підстави для висновку про її вину поза розумним сумнівом. Суд не усунув суперечності в доказах, не обґрунтував, чому взяв до уваги одні докази та відхилив інші, що суперечить ст. 94 КПК України. Вирок, на думку апелянта, побудований на припущеннях, що є неприпустимим відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України.

Апелянт зазначає, що суд не врахував провокуючу поведінку потерпілої, яка, за показами свідків, першою застосувала фізичну силу та виштовхувала обвинувачену з приміщення, що могло призвести до падіння останньої. За цих обставин дії обвинуваченої могли бути обумовлені оборонною реакцією, а не умислом на спричинення тілесних ушкоджень.

З огляду на вищезазначене, дії обвинуваченої могли бути вчинені в стані уявної оборони, передбаченої ст. 37 КК України, оскільки обстановка давала підстави вважати, що мало місце реальне суспільно небезпечне посягання.

Апелянт звертає увагу на те, що судом не надано належної оцінки висновку експерта, який не був категоричним у питанні механізму утворення тілесних ушкоджень. Висновок містить лише припущення щодо можливих обставин їх виникнення, що унеможливлює покладення його в основу обвинувального вироку. На думку обвинуваченої, суд не встановив послідовність отримання тілесних ушкоджень та не розмежував, які саме з них могли виникнути внаслідок падіння, а які - унаслідок активної фази конфлікту. Обвинувальний акт не містить чіткої хронології подій, а стороною обвинувачення під час судового розгляду не доведено ці обставини належними доказами.

Обвинувачена посилається на норми ст. 17 КПК України та практику ЄСПЛ, згідно з якими обов`язок доказування вини покладається на сторону обвинувачення. Оскільки сторона обвинувачення не довела вину поза розумним сумнівом, відповідно до ст. 373 КПК України, мав бути ухвалений виправдувальний вирок.

Апелянт вважає, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, що свідчить про порушення норм кримінального процесуального закону та є підставою для скасування вироку та ухвалення виправдувального рішення, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 та ч. 7 ст. 284 КПК України.

Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпіла ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_5 відмовити.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

15.04.2024 р. о 19.13 год. ОСОБА_5 , знаходячись біля вхідних дверей закладу «Професорський центр», розташованого за адресою: Миколаївська область, Вознесенський район, м. Південноукраїнськ, просп. Соборності, буд. 6, де вона, на ґрунті довготривалого конфлікту, вчинила сварку з донькою ОСОБА_8 , в ході якої у неї виник умисел на спричинення останній тілесних ушкоджень, реалізуючи який, ОСОБА_5 , діючи умисно, в той же час, в тому ж місці, прикладаючи значну фізичну силу, нанесла ОСОБА_8 один удар долонею правої руки в область лівої частини голови, чим спричинила тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, яка виразилась у формі струсу головного мозку, що відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В тому самому місці, того ж самого дня, в період часу з 19.13 год. по 19.14 год., ОСОБА_5 , під час продовження конфлікту, продовжуючи реалізацію свого умислу, прикладаючи значну фізичну силу, нігтями обох рук нанесла ОСОБА_8 подряпини на шиї та лівій молочній залозі, а також завдала не менше двох ударів руками в область лівого плеча, чим спричинила тілесні ушкодження у вигляді саден на шиї, лівій молочній залозі та двох синців на лівому плечі, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Обираючи вид і міру покарання обвинуваченій, суд першої інстанції врахував особу обвинуваченої, яка за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності.

Встановив відсутність обставин, які пом`якшують покарання та наявність обставин, які обтяжують покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних відносинах.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченої та її захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, потерпілої та її представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Разом з цим, оцінка доказів полягає у тому, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження оцінює кожний доказ окремо та в сукупності. Крім того, оцінка доказів передбачає аналіз його змісту або відомостей, які містяться у ньому шляхом зіставлення зі змістом інших доказів на предмет, чи узгоджуються вони між собою чи ні.

За клопотанням учасників судового провадження, суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що передбачено ч. 3 ст. 404 КПК України.

Апеляційний суд наголошує, що сама по собі незгода обвинуваченої з висновками, зробленими судом першої інстанції на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів, в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України.

Враховуючи позицію сторони захисту щодо порушень, допущених місцевим судом при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції вважає за необхідне проаналізувати ці доводи в контексті складу інкримінованого обвинуваченій кримінального правопорушення.

Так, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Незважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченою ОСОБА_5 , яка в ході судового розгляду стверджувала про відсутність умислу на завдання тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 , її вина в скоєному кримінальному правопорушенні підтверджується доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.

Так, судом першої інстанції допитано потерпілу ОСОБА_8 , яка в судовому засіданні пояснила, що 15.04.2025 р. вона прийшла на роботу та зачинила двері. Вона бачила, що на сходах стоїть ОСОБА_5 , а коли прийшла ОСОБА_11 , вона відчинила двері, тоді ОСОБА_5 смикнула двері і вона вискочила на ґанок, а потім повернулася до тамбуру, в цей час вона стояла обличчям до вхідних дверей, а ОСОБА_5 підбігла і вчепилася у дверний отвір та ручку і в них сталася бійка. Вона хотіла закрити двері, а ОСОБА_5 спробувала відчепити її від дверей, при цьому, обвинувачена стрибала та шкрябала себе, та пошкрябала її, також ОСОБА_5 ображала її, а ОСОБА_11 намагалась заспокоїти їх. Обвинувачена ОСОБА_5 бажала відкрити двері, а вона бажала закрити, далі обвинувачена замахнулась на неї та вдарила у скроневу зону, потім ще раз замахнулась і вдарила її біля вуха та вчепилась в футболку в районі лівої молочної залози і шарпала за футболку, в подальшому ОСОБА_11 розтягнула їх, але потім ОСОБА_5 повторно намагалась вчепитись в одяг та пошкрябала її, від чого в неї були червоні полоси - сліди від нігтів.

Неповнолітній свідок ОСОБА_12 , який є сином обвинуваченої, в суді пояснив, що він майже нічого не бачив, приблизно о 17.30 год. він з матір`ю та ОСОБА_13 приїхав, щоб поспілкуватись з сестрою ОСОБА_8 , вони з обвинуваченою ОСОБА_5 дочекались подругу сестри ОСОБА_11 і обвинувачена намагалась увійти з ОСОБА_11 всередину, схопила двері, а ОСОБА_8 зачиняла двері. Вони щось говорили один одному, та конфлікт, який виник внаслідок того, що вони не могли поспілкуватися з ОСОБА_8 , продовжувався. Обвинувачена була вище на сходах, а він нижче і не сильно дивився, оскільки не хотів це бачити. Крім того, він не бачив, щоб наносились тілесні ушкодження, оскільки не дивився і не дуже обізнаний в чому полягає конфлікт між матір`ю та сестрою.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що 9 чи 16 квітня 2024 року, ввечері, вона прийшла до потерпілої ОСОБА_8 , де біля приміщення стояли брат потерпілої та її матір ОСОБА_5 . Двері до приміщення були закриті, тому вона зателефонувала потерпілій, яка відчинила двері і вона почала заходити, за нею почала заходити обвинувачена ОСОБА_5 , вона стояла між обвинуваченою та потерпілою і пропонувала їм розмовляти. Обвинувачена схопила за футболку потерпілу, махала руками в районі обличчя, подряпала шию, біля вуха чи скроні. ОСОБА_5 хаотично махала руками в області обличчя і лівого плеча потерпілої, здається двічі хапала за футболку, але один раз точно, весь цей час вона намагалася розборонити їх. Обвинувачена зачепила потерпілу ОСОБА_8 і остання крикнула: «викликай поліцію» та виштовхувала обвинувачену, щоб закрити двері, всі тілесні ушкодження, які вона бачила у потерпілої, були зліва. Далі, одразу після конфлікту, вона повезла потерпілу до поліції, а потім до лікарні. Обвинувачена ОСОБА_5 розмахувала руками, ребром долоні замахувалась на потерпілу, можливо і зачепила її. Крім того, ОСОБА_11 зазначила, що слідчий експеримент, проведений з нею, відповідає подіям.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що він перебуває у дружніх відносинах з обвинуваченою ОСОБА_5 , та бачив, як біля медичного центру, що розташований біля «Дакі» по пр. Соборності у м. Південноукраїнську, ОСОБА_5 чекала ОСОБА_14 на сходах, щоб поговорити. Вона дочекалась, коли заходила ОСОБА_11 , це все він спостерігав із автомобіля, що був припаркований біля «Дакі». В якийсь момент обвинувачена була під кутом 45 градусів і він вийшов з авто та побіг до потерпілої з обвинуваченою та став поміж ними. Обвинувачена ніби увійшла до приміщення, а потім випадала. ОСОБА_11 та ОСОБА_15 перебували в тамбурі, а ОСОБА_5 за дверима на сходах. Про що була розмова він не чув, конфлікт тривав приблизно 10 хв.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги наведені показання потерпілої та свідків, та обґрунтував ними своє рішення, оскільки ці показання у повній мірі узгоджуються між собою та з іншими належними та допустимими доказами, а саме:

- протоколом проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 від 22.04.2024 р., під час якого, було відтворено події, що відбувались 15.04.2024 р. близько 19.12 год. із фіксацією механізму та способу спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, а саме, удар ребром долоні правої руки в область лівого ока, хапаннями за шию та сіпання, а в подальшому, подряпин шиї, намаганням схопити за футболку в області грудної клітини та смиканням та хапанням обома пальцями рук за шию;

- протоколом огляду речі від 18.04.2024 р., а саме диску для лазерних систем зчитування з наявним у ньому файлом камери спостереження від 15.04.2024 р., яка розташована в приміщенні закладу «Професорський центр» за адресою: пр. Соборності, 6, м. Южноукраїнськ, Вознесенський район, Миколаївська область, з якого вбачається, що о 19.12 год. до вхідних дверей зазначеного закладу заходить ОСОБА_11 , а потім до вхідних дверей підходить ОСОБА_5 , далі ОСОБА_8 намагається зачинити двері закладу, а ОСОБА_5 починає смикати двері. Далі о 19.13 год. ОСОБА_5 наносить один удар ОСОБА_8 долонею правої руки в область обличчя з лівої сторони та хапає обома руками ОСОБА_8 за шию, а ОСОБА_11 намагається їх розборонити. В подальшому ОСОБА_5 хапає ОСОБА_8 обома руками та починає неодноразово смикати. О 19.14 год. до місця події підходить ОСОБА_13

- висновком судово-медичного експерта № 110 від 23 квітня 2024 року, відповідно до якого, у ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді садна на шиї, садна на лівій молочній залозі, два синці на лівому плечі, закритої черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я.

Відтак, апеляційний суд вважає, що показання потерпілої та зазначених свідків, які були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань згідно до вимог ст. 384 КК України, послідовні, логічно пов`язані між собою, узгоджуються з висновком судово-медичного експерта, письмовими доказами, записом з камери відеоспостереження та вірно покладені судом першої інстанції в основу обвинувального вироку відносно ОСОБА_5 .

Більш того, показання вказаних свідків повністю підтверджуються іншими, долученими до матеріалів кримінального провадження і безпосередньо дослідженими під час судового розгляду доказами, та доповнюють один одного.

Будь-яких підстав не довіряти зазначеним вище і наведеним у вироку доказам, апеляційний суд не вбачає, оскільки вони не викликають сумнівів у їх достовірності та допустимості і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Отже, наведене в сукупності повністю спростовує доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_5 щодо відсутності належних, допустимих та достовірних доказів, які б давали підстави для висновку про її вину поза розумним сумнівом.

Щодо доводів обвинуваченої з приводу порушення її права на захист, апеляційний суд відзначає.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 26.04.2024 р. ОСОБА_5 вручено письмове повідомлення про підозру за ч. ч. 1, 2 ст. 125 КК України. Під час вручення підозри дізнавач роз`яснив процесуальні права та обов`язки, у тому числі право на захисника та вручив пам`ятку про права та обов`язки, крім того ОСОБА_5 , власноруч, своїм підписом засвідчила факт ознайомлення зі своїми правами. Крім того, у судовому засіданні учасникам знову було роз`яснено процесуальні права, що засвідчено журналом судового засідання, де ОСОБА_5 підтвердила, що права та обов`язки їй зрозумілі. Отже, відмова від залучення захисника до дебатів має характер усвідомленого вибору обвинуваченої, і не є наслідком порушень з боку органу досудового розслідування чи суду.

Доводи сторони захисту щодо неналежної оцінки судом висновку експерта, апеляційний суд вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що судом першої інстанції, під час судового розгляду, було досліджено висновок судово-медичного експерта № 110 від 23 квітня 2024 року, відповідно до якого, у ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді садна на шиї, садна на лівій молочній залозі, два синці на лівому плечі, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. З даного висновку також вбачається, що мала місце закрита черепно-мозкова травма яка виразилася у формі струсу головного мозку, що відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я, а ушкодження у вигляді саден та синців виникли від травматичної дії тупих предметів за механізмом удар, удар-ковзання, та могли утворитися від дряпаючої дії нігтів пальців рук, синці - від ударів кулаками (не менше двох), а струс головного мозку міг бути отриманий від удару (ударів), кулаком, ребром долоні, взутою ногою в скроневу область голови. Механізм отримання тілесних ушкоджень при падінні із вертикального положення тіла та удар об тверду поверхню з виступаючим предметом на ній, експерт вважає малоймовірним.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що вказаний висновок дає чітке розуміння щодо класифікації тілесних ушкоджень, причин їх виникнення та механізму їх нанесення та був врахований судом першої інстанції під час судового розгляду.

При цьому, вказуючи у поданій апеляційній скарзі на неналежну оцінку висновку експерта, який, на думку апелянта, не був категоричним у питанні механізму утворення тілесних ушкоджень та вказуючи на наявність у висновку лише припущень щодо можливих обставин їх виникнення, а також не встановлену послідовність отримання тілесних ушкоджень та не розмежування, які саме з них могли виникнути внаслідок падіння, а які - унаслідок активної фази конфлікту, обвинувачена не зазначає, яким чином механізм утворення тілесних ушкоджень та послідовність їх отримання вплинули на правильність висновку суду про її винуватість, з огляду на те, що вказаний висновок цілком узгоджується з іншими доказами у кримінальному провадженні.

З приводу доводів обвинуваченої про те, що вона діяла у стані уявної оборони, а тому в її діях відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення, апеляційний суд доходить наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 Конституції України, кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

За положеннями ст. 37 КК України, уявною обороною визнаються дії, пов`язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання. Уявна оборона виключає кримінальну відповідальність за заподіяну шкоду лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі достатні підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення. Якщо особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення, але при цьому перевищила межі захисту, що дозволяються в умовах відповідного реального посягання, вона підлягає кримінальній відповідальності як за перевищення меж необхідної оборони. Якщо в обстановці, що склалася, особа не усвідомлювала, але могла усвідомлювати відсутність реального суспільно небезпечного посягання, вона підлягає кримінальній відповідальності за заподіяння шкоди через необережність.

Виходячи з наведеного, право на уявну оборону виникає за обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання.

Проте, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу, навіть уявного, та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому, розправитися, такі дії за своїми ознаками не становлять уявної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Втім, належним чином перевіривши твердження ОСОБА_5 з приводу нанесення тілесних ушкоджень з метою самозахисту, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відзначив, що наведені твердження є безпідставними, оскільки згідно пояснень потерпілої та обвинуваченої, між ними триває конфлікт, який обвинувачена ОСОБА_5 , самостійно прибувши до місця роботи потерпілої, намагалась вирішити за допомогою протиправних дій.

З урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин кримінального провадження, ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального проступку, конкретних обставин його вчинення, даних про особу обвинуваченої, апеляційний суд доходить висновку, що покарання, призначене судом першої інстанції, відповідає вимогам ст. ст. 50, 65-67 КК України, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку не виявлено, оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_5 не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 січня 2025 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_5 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3