Справа № 135/1632/25
Провадження №11-кп/801/226/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 10.12.2025 року у кримінальному провадженні, відомості по якому внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000203 від 13.10.2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігів Чернігівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, неодруженого, з повною загальною середньою освітою, непрацюючого, раніше судимого:

- 11.10.2024 Деснянським районним судом м. Чернігова за ч. 1 ст. 122, ст. 69, ст. 59-1 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік;

- 22.07.2025 Новозаводським районним судом м. Чернігова за ч. 3 ст. 389, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 1 місяць.

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.390 КК України

за участю сторін кримінального провадження

прокурора: ОСОБА_7

обвинуваченого: ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просив змінити вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 10.12.2025 року в частині призначення покарання, застосувати ст. 69 КК України, змінити покарання у виді позбавлення волі на покарання виді обмеження волі із залишенням для подальшого відбування покарання у виправному центрі.

Вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 10.12.2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України за сукупністю вироків, до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22.07.2025, та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік 3 (три) місяці.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з дня його затримання на виконання вироку Ладижинського міського суду Вінницької області від 10.12.2025.

Згідно вироку суду обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_6 , засуджений вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22.07.2025 за ч. 3 ст. 389, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 1 місяць. Для відбування призначеного даним вироком покарання ОСОБА_8 04.09.2025 прибув до державної установи «Бердичівський виправний центр (№ 108)», що знаходиться за адресою: м. Бердичів Житомирської області, вул. Низгірецька, 2. Цього ж дня ОСОБА_6 був ознайомлений під підпис з вимогами ст. 390 Кримінального кодексу України, статей 10, 59 Кримінально-виконавчого кодексу України, Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 2823/5 від 28.08.2018 та нормативно-правовими актами, що регламентують порядок та умови відбування покарань засудженими до обмеження волі, попереджено про дотримання режиму утримання, встановлених правил проживання та правил поведінки в громадських місцях, а також про кримінальну відповідальність за порушення та невиконання зазначених вище норм.

10.10.2025 засуджений ОСОБА_6 подав на ім`я начальника державної установи «Бердичівський виправний центр (№ 108)» заяву щодо надання дозволу на залучення його до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором на посаду підсобного робітника (поза штатом) контрагентського об`єкту філії «Птахокомплекс» ТОВ «Вінницька птахофабрика».

На виконання укладеного між державною установою «Бердичівський виправний центр (№ 108)» та філією «Птахокомплекс» ТОВ «Вінницька птахофабрика» договору № 387 на використання праці засуджених для виконання робіт і послуг на виробничих об`єктах організаціях та підприємствах усіх форм власності від 25.12.2024 та на підставі заяви ОСОБА_6 , державною установою «Бердичівський виправний центр (№ 108)» із засудженим до обмеження волі ОСОБА_6 було укладено строковий трудовий договір № 354 від 10.10.2025, що набув чинності з 11.10.2025 на підставі наказу начальника державної установи «Бердичівський виправний центр (№ 108)» № 241 від 10.10.2025 «Про залучення засуджених до суспільно корисної праці». Також, відповідно до цього наказу засуджений ОСОБА_6 призначений на посаду підсобного робітника (поза штатом) та під підпис 10.10.2025 ознайомлений з посадовою інструкцією підсобного робітника.

На час виконання робіт на контрагентському об`єкті ОСОБА_6 разом з іншими засудженими проживав у гуртожитку «Дубрава» ТОВ «Вінницька птахофабрика», за адресою: вул. Промислова, 22, м. Ладижин Гайсинського району Вінницької області.

Так, засуджений ОСОБА_6 будучи ознайомленим із правилами відбування покарання, на шлях виправлення не став та 13.10.2025 близько 14 години, маючи умисел на самовільне залишення місця обмеження волі, самовільно, без належного дозволу та за відсутності законних підстав, здійснив самовільне залишення місця обмеження волі з контрагентського об`єкту ТОВ «Вінницька птахофабрика», а саме, знаходячись в приміщенні комунального підприємства «Ладижинська міська лікарня» Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області, за адресою: м. Ладижин Гайсинського району Вінницької області, вул. Ентузіастів, 24, у зв`язку з проходженням медичного огляду з метою працевлаштування, перебуваючи під наглядом молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки державної установи «Бердичівський виправний центр (№108)» ОСОБА_9 , без дозволу, самовільно вийшов із приміщення указаного медичного закладу та направився в сторону автовокзалу міста Ладижин Гайсинського району Вінницької області, тобто вчинив самовільне залишення місця обмеження волі.

13.10.2025 близько 15 год 45 хв працівниками сектору кримінальної поліції відділення поліції № 3 Гайсинського районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_6 було виявлено та зупинено на автовокзалі м. Ладижин, за адресою: м. Ладижин Гайсинського району Вінницької області, вул. Процишина, 10.

Отже, ОСОБА_6 будучи особою, яка відбуває покарання у виді обмеження волі, самовільно залишив місця обмеження волі, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 390 КК України.

Вимоги апеляційної скарги обвинуваченого мотивовано тим, що відповідно до ст. 69 КК України, за наявності кількох пом`якшуючих обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення, суд має право призначити більш м`який вид покарання, ніж передбачено санкцією статті.

Обвинувачений вказує, що наявна сукупність саме таких виняткових обставин як повне та беззастережне визнання вини; щире каяття у вчиненому; відсутність будь-яких шкідливих наслідків; короткочасний характер самовільного залишення місця обмеження волі; відсутність наміру ухилятися від відбування покарання; позитивна поведінка під час відбування покарання у виправному центрі; фактичне перебування під контролем адміністрації та залучення до праці.

Окремо просить суд врахувати виняткову обставину, пов`язану зі смертю його матері, як стала для нього психологічним потрясінням.

Зазначені обставини істотно вплинули на його поведінку в той період та мають бути враховані судом як такі, що істотно знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого.

ОСОБА_6 вказує на те, що санкція ч.1 ст. 390 КК України передбачає альтернативні види покарання, том суд апеляційної інстанції має право змінити позбавлення волі на обмеження волі.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_7 , який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого, обвинуваченого ОСОБА_6 , який просив задоволити апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 390 КК України в апеляційній скарзі обвинуваченого не оспорюється.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через суворість.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7від 24.10.2003року «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є нетяжким злочином, особу винного, який неодружений, неповнолітніх дітей або непрацездатних осіб на своєму утриманні не має, раніше неодноразово судимий, відповідно до наданої характеристики за місцем відбуття покарання характеризується посередньо, потребує посиленого нагляду та систематичного здійснення профілактичних заходів, встановлений порядок відбування покарання не порушував, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, був працевлаштованим на контрагентському об`єкті за межами виправного центру, не заохочувався, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ймовірної небезпеки для суспільства оцінюються як середні, обставину, яка згідно ст. 66 КК України пом`якшує покарання щире каяття, обставини, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання рецидив кримінальних правопорушень та вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, та визначив покарання, із застосуванням ст. 71 КК України у виді позбавлення волі.

Проаналізувавши обставини, які мають значення при призначенні покарання, перевіривши дотримання судом першої інстанції вимог ст. 50, ст. 65 КК України, суд апеляційної інстанції з урахуванням особи обвинуваченого, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення вважає, що визначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При цьому суд апеляційної інстанції керується правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що з урахуванням пом`якшуючих обставин та даних про його особу відносно ньогоможливо призначення покарання із застосуванням положення ст.69 КК України у виді обмеження волі, колегія суддів вважає необґрунтованим з огляду на наступне.

Статтею 69 КК України передбачено призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

З урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначає, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

В апеляційній скарзі обвинувачений викладаючи свої доводи, посилається на обставини, які були належним чином досліджені та враховані судом першої інстанції при прийнятті рішення відносно нього.

Крім того, доводи щодо призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України не містять нових відомостей, які полягають у переоцінці обставин, що були відомі суду першої інстанції під час винесення вироку.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відсутність будь-яких шкідливих наслідків; короткочасний характер самовільного залишення місця обмеження волі; відсутність наміру ухилятися від відбування покарання; позитивна поведінка під час відбування покарання у виправному центрі; фактичне перебування під контролем адміністрації та залучення до праці не можуть бути визначальними та такими, що безумовно свідчать про наявність підстав для застосування ст. 69 КК України.

Суд апеляційної інстанції, проаналізувавши питання щодо можливості призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 із застосуванням ст.69 КК України, в сукупності з іншими доказами дійшов висновку, що сукупність всіх обставин кримінального провадження разом з особою обвинуваченого не вказують на можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без реального відбування покарання, а тому підстави для застосування ст.69 КК України відсутні.

При цьому, слід зазначити, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є не обов`язком, а правом суду і вирішується в кожному конкретному випадку виходячи з обставин справи та даних про особу обвинуваченого.

Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , як на цьому наполягає обвинувачений, оскільки при призначенні покарання суд першої інстанції достатньо врахував низку обставин, які мають значення для визначення виду і розміру покарання.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Вирок суду відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Підстави, визначені ст. 409 КПК України для зміни судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 409,419 КПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 10.12.2025 року щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст. 390 КК України залишити без змін.

Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення до Верховного Суду, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3