КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/787/2026 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засіданняОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16.10.2025 року задоволено клопотанняпрокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001078 від 20.03.2025 року та накладено арешт на майно, вилучене 04.09.2025 року в ході проведення обшуку в автомобілі марки BMW X7, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

- посвідчення НОМЕР_4 помічника консула Румунії від 04.11.2024 року, видане на ОСОБА_6 ;

- посвідчення волонтера «ГО ВБСУ АТО» серії НОМЕР_2 , дійсне до 24 вересня 2025 року, видане ОСОБА_6 .

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16.10.2025 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Мотивуючи апеляційні вимоги апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16.10.2025 року є незаконною та необґрунтованою, а відтак підлягає скасуванню.

Вказує, що повідомлення про підозру є необґрунтованим з огляду на відсутність доказів винуватості чи причетності ОСОБА_6 до кримінальних правопорушень, які інкримінуються останньому, а, отже, накладення арешту на майно, яке було вилучене 04.09.2025 в ході проведення обшуку в автомобілі марки BMW Х7, як захід забезпечення кримінального провадження є безпідставним та таким, що порушує права та інтереси ОСОБА_6 .

Наголошує апелянт, що вилучене в ході проведення обшуку в автомобілі марки BMW Х7 майно ОСОБА_6 , не може відповідати критеріям визначеним у ст. 98 КПК України, оскільки зазначені посвідчення не були знаряддям вчинення кримінальних правопорушень, не зберегли на собі їхні сліди і не містять інших відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Посилається представник і на те, що арешт, накладений оскаржуваною ухвалою на посвідчення, видані ОСОБА_6 є безпідставним, непропорційним та таким, що порушує конституційні права останнього на володіння своїм майном, гарантовані ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини основоположних свобод.

В судове засідання прокурор, представник чи власник майна не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату та час призначеного судового розгляду. Разом з тим, від представника ОСОБА_7 надійшло клопотання, в якому остання просила проводити розгляд апеляційної скарги без її участі та без участі власника майна.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана бути зацікавленою провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності прокурора та представника, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, що слідчими СВ Печерського УП ГУ НП у місті Києві за процесуального керівництва Печерською окружною прокуратурою міста Києва проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001078 від 20.03.2025 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 191, ч. 3 ст. 212, ч. 3 ст. 209, ч. 4 ст. 189 КК України.

Органом досудового розслідування зазначено, що протиправна діяльність групи осіб, яку організував ОСОБА_9 , невстановлені особи з числа колишніх керівників податкових органів України, та до діяльності якої останні залучили ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , а також інших невстановлених в ході досудового розслідування осіб, полягала у виведенні у тіньовий сектор економіки грошових коштів, які державні і комунальні установи, підприємства та організації перераховували на банківські рахунки суб`єктів господарської діяльності реального сектору економіки, за виконання договорів за завищеними цінами, які укладалися за результатами проведених публічних закупівель, шляхом їх перерахування на банківські рахунки суб`єктів господарської діяльності з ознаками «фіктивності» за удаваними правочинами, які перебували під контролем зазначених вище осіб, з метою подальшої легалізації (відмивання) майна одержаного злочинним шляхом.

Крім того, вказані особи налагодили діяльність протиправного механізму направленого на систематичне, умисне ухилення від сплати податків, шляхом невнесення до податкових декларацій низки підконтрольних суб`єктів господарської діяльності, зокрема, ТОВ «ІМПОРТ СТАРТ ПЛЮС» () відомостей про суми отриманих грошових коштів від продажу ввезеного (імпортованого) на митну територію України товару на користь контрагентів-покупців, що призвело до ненадходження до Державного бюджету коштів у вигляді податку на додану вартість на загальну суму 21 193 032 грн., зазначені грошові кошти в подальшому перераховувалися на банківські рахунки підконтрольних вказаним вище особам суб`єктам господарської діяльності з ознаками «фіктивності» за удаваними правочинами з метою подальшої легалізації (відмивання) майна одержаного злочинним шляхом.

З поміж іншого, ОСОБА_9 , за попередньою змовою з ОСОБА_6 , під приводом повернення грошових коштів вимагали та отримали від ОСОБА_17 , грошові кошти, які останній перерахував на вказані ними банківські рахунки, при цьому утримуючи ОСОБА_17 , проти його волі тим самим фактично позбавили його волі.

В ході досудового розслідування зазначено, що ОСОБА_6 , являється співорганізатором вказаного злочинного механізму, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 та користується транспортним засобом BMW X7, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

З огляду на викладене з метою врятування майна та збереження речових доказів, а саме: речей, які можуть бути доказами вчинення кримінального правопорушення, в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України, у період часу з 14 год. 41 хв. по 15 год. 42 хв. 04.09.2025 проведено обшук в транспортному засобі BMW X7, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в ході проведення якого виявлено та вилучено, а саме: посвідчення № НОМЕР_3 помічника консула Румунії від 04.11.2024 видане на ОСОБА_6 , посвідчення волонтера «ГО ВБСУ АТО» серії НОМЕР_2 дійсне до 24 вересня 2025 року видане ОСОБА_6 .

04.09.2025 року ОСОБА_6 затримано у порядку ст. 208 КПК України.

05.09.2025 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 189 КК України.

Постановою старшого слідчого Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_18 від 05.09.2025 року у вказаному кримінальному провадженні вищезазначені речі вилучені під час проведення обшуку визнано речовими доказами.

16.09.2025 року прокурор Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001078 від 20.03.2025 року, вилучене 04.09.2025 року в ході проведення обшуку в автомобілі марки BMW X7, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

- посвідчення НОМЕР_4 помічника консула Румунії від 04.11.2024 року, видане на ОСОБА_6 ;

- посвідчення волонтера «ГО ВБСУ АТО» серії НОМЕР_2 , дійсне до 24 вересня 2025 року, видане ОСОБА_6 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16.10.2025 року вказане клопотання прокурора задоволено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказане майно, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на вищевказане майно, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна і приходить до висновку, що вказаних доводів цілком достатньо для підтвердження наявності підстав накладення арешту на майно.

Прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження висновку про відповідність майна ознакам речових доказів.

Як вбачається зі змісту клопотання, прокурор зазначив обставини вчинення кримінальних правопорушень та надав достатню на його думку кількість доказів, що підтверджують необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, всупереч доводам представника.

Вказана позиція сторони обвинувачення логічно узгоджується з фактичними обставинами кримінальних проваджень та попередньою кваліфікацією вчинених кримінально-протиправних діянь.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчать матеріали, надані до суду апеляційної інстанції, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси фізичної особи з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено їх відповідність ознакам ст. 98 КПК України. Вказане в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного посилання апелянта на те, що стороною обвинувачення не було доведено необхідність накладення арешту, є безпідставним, оскільки слідчим надано достатні на даній стадії кримінального провадження докази вважати, що вищезазначене майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 170 КПК України. Вказане свідчить про правомірність висновку слідчого судді про необхідність накладення такого виду обтяження як арешт майна.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Крім того, колегією суддів під час апеляційного розгляду було перевірено, що обшук проведений 04.09.2025 року в транспортному засобі BMW X7, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в ході проведення якого виявлено та вилучено, а саме: посвідчення № НОМЕР_3 помічника консула Румунії від 04.11.2024 видане на ОСОБА_6 , посвідчення волонтера «ГО ВБСУ АТО» серії НОМЕР_2 дійсне до 24 вересня 2025 року видане ОСОБА_6 , в подальшому було легалізовано ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11.09.2025 року.

При цьому, колегія суддів звертає увагу представника, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001078 від 20.03.2025 року та накладено арешт на майно, вилучене 04.09.2025 року в ході проведення обшуку в автомобілі марки BMW X7, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

- посвідчення НОМЕР_4 помічника консула Румунії від 04.11.2024 року, видане на ОСОБА_6 ;

- посвідчення волонтера «ГО ВБСУ АТО» серії НОМЕР_2 , дійсне до 24 вересня 2025 року, видане ОСОБА_6 , - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , -залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4