Справа № 336/834/25
Пр. 1-кп/336/872/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2025 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретарки судового засідання ОСОБА_2 , в режимі відеоконференцзв`язку, розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003204 від 11.04.2024, яке надійшло до суду на підставі обвинувального акта, складеного відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Мартинівка канівського району Черкаської області, громадянина України, який отримав середню спеціальну освіту, розлученого, на утриманні дітей та інших осіб немає, інвалідності не має, військовослужбовця за мобілізацією, який перебував на посаді номера обслуги 3-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу 4-ї механізованої роти 2-го механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», адреса реєстрації та фактичного проживання до затримання: АДРЕСА_1 , раніше не судимого:

за ознаками скоєння кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст.408 КК України, -

за участі сторін кримінального провадження: з боку обвинувачення: прокурора ОСОБА_4 , з боку захисту: обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, проходячи її на посаді номера обслуги 3-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу 4-ї механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», в порушення вимог ст.65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», ст.9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 16 вересня 2023 року, діючи умисно, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилення від військової служби, не з?явився до місця служби, а саме до місця дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 поблизу населеного пункту Преображенка Преображенської селищної громади Пологівського району Запорізької області з лікувального закладу - КНП «Міська лікарня N1» Запорізької міської ради, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в якому знаходився на стаціонарному лікуванні з 10.08.2023 та, звідки був виписаний 15.08.2023, після чого свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця служби та військової частини не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв, незаконно перебував за межами місця служби.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 на початку судового розгляду свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, вважає, що не ухилявся від військової служби, адже не був здатен продовжувати її за станом здоров?я. Разом з цим, під час допиту визнав фактичні обставини вчинення правопорушення, свою вину у вчиненні правопорушення, пояснив, що розумів наслідки у вигляді можливої кримінальної відповідальності.

Так, ОСОБА_3 показав, що призваний за мобілізацією, має звання солдата, був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , посаду, вказану в обвинувальному акті, не спростовує. Так, у серпні 2023 року разом із підрозділом він був на бойових позиціях в районі н.п. Новомиколаївка Запорізької області, отримав поранення 07.08.2023, після чого протягом доби чекав на евакуацію, через пункт надання первісної медичної допомоги у лікарні у м.Оріхів, де був майже в непритомному стані та отримав першу медичну допомогу, доставлений на стаціонарне лікування до 9 міської лікарні, з якої переведений до 1 міської лікарні у м.Запоріжжі, де перебував до 15.08.2023. ОСОБА_3 пред?явив суду виписки, одна з яких в оригіналі, що також долучені прокурором до матеріалів кримінального провадження та досліджені судом. Військовий коректор у шпиталі, зі слів обвинуваченого, повідомила йому, що у лікарні немає необхідного обладнання для подальшого лікування ОСОБА_3 , відповідно, потрібно шукати профільний медичний заклад.

Так, 15.08.2023 після виписки з лікарні він не повернувся до військової частини, одразу попрямував до Черкаської області додому. У перші декілька днів після повернення він звернувся до лікаря за місцем проживання, яка пояснила, що без направлення від військової частини він не може продовжити лікування як військовослужбовець, натомість безвідносно до статусу військовослужбовця за медичною допомогою не звертався. ОСОБА_3 вважає, що за станом здоров?я був непрацездатним. Проте, за спливом трьох місяців він повернувся на місце основного працевлаштування. Крім того, на запитання суду він показав, що декілька разів контактував із командуванням військової частини, де проходив військову службу, вперше із замполітом. Вдруге він телефонував з нового мобільного номера, коли перебував вдома, адже мобільний телефон загубив під час поїздки. Для отримання направлення і продовження лікування ані до військомату, ані до військової частини обвинувачений не звертався, хоча замполіт на прізвище ОСОБА_6 повідомив йому, або він отримує направлення, або буде поданий як такий, що самовільно залишив військову частину, тобто, про наслідки був обізнаний.

Обвинувачений також пояснив, що про існування воєнного стану в Україні з 24.02.2024 обізнаний. Зміст Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України в цілому знає, військової освіти не отримував. Розуміє свої обов?язки, пов?язані із проходженням військової служби, надає критичну оцінку своїм діям, усвідомив, що потрібно було подолати свої емоції та повернутись до служби.

Крім того, обвинувачений пояснив, що у січні 2025 року до нього додому прибули співробітники поліції, про що йому повідомив брат, після чого він зателефонував за номером телефона слідчого, з яким в подальшому попрямував до ВСП.

Судом роз`яснено обвинуваченому під час підготовчого судового засідання положення ч.2 ст.31, ч.4 ст.315 КПК України щодо права заявити клопотання про розгляд даного провадження колегіально у складі трьох суддів, яке він реалізувати не виявив бажання, про що повідомив під час засідання особисто та подав відповідну письмову заяву, вх.№ від 17.02.2025.

Враховуючи думку учасників кримінального провадження, судом за згодою всіх учасників судового провадження досліджено надані стороною обвинувачення письмові докази, зокрема, матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, медичні виписки, здійснено допит обвинуваченого й свідків. Від допиту одного зі свідків 22.10.2025 сторона обвинувачення відмовилась, відмова прийнята судом.

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Рішення про припинення або скасування воєнного стану відповідно до ст.7 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» не приймалось.

Свідок ОСОБА_7 , допитаний судом, показав суду, що у 2023 році, орієнтовно з літа, займав посаду заступника командира 4 механізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 . На час події правопорушення підрозділ, в якому проходив військову службу ОСОБА_3 , тимчасово дислокувався у АДРЕСА_3 , а також здійснював бойові завдання на Запорізькому напрямку. Обвинуваченого свідок не бачив протягом 1,5-2 років, точного часу не пам?ятає. Обставин нез`явлення ОСОБА_3 до військової частини після лікування не пам?ятає.

Свідок також показав, що зміст статутів, що врегульовують порядок проходження військової служби у ЗСУ, норми законодавства, зокрема, щодо кримінальної відповідальності, періодично доводився до відома підрозділів військової частини, а саме керівництвом батальйону, всі норми роз`яснювались. Направлення для продовження лікування видається військовослужбовцю після проходження ВЛК, разом з цим, військовослужьовець в разі виписки із лікувального закладу має прибути до військової частини, якщо не продовжив лікування у стаціонарі. Свідок припускає, що бойова обстановка або зміна командування могла впливати на дату початку службового розслідування відносно ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_8 під час допиту показав, що є фельдшером медичної роти військової частини НОМЕР_1 , у серпні 2023 року перебував на посаді старшого бойового медика. Підрозділи військової частини в період серпня-вересня 2023 року дислокувались у с.Преображенка Пологівського району Запорізької області, бойові дії проводились на Запорізькому напрямку, а саме на бойових позиціях у с.Мала Токмачка, Роботине тощо. Обставин самовільного залишення ОСОБА_3 (нез`явлення) військової служби не пам?ятає, як і поранення, оскільки контактує в силу обов?язків із великою кількістю військовослужбовців, крім того, з вказаного часу до травня 2024 року у роті було більше 200 військовослужбовців, які самовільно залишили військову частину. Звернення за медичною допомогою зафіксовані в журналі звернень.

Судом встановлено, що за даними військового квитка серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 дійсно проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 26.01.2023.

Згідно з наказом (витяг досліджений судом) №89 від 02.04.2023, солдата ОСОБА_3 вирішено вважати таким, що посаду прийняв, приступив до виконання обов?язків за посадою номера обслуги 3-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу 4-ї механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 №253 від 09.09.2023, солдата ОСОБА_3 , вирішено вважати таким, що самовільно залишив військову частину, знято з усіх видів забезпечення, підстава рапорт №340 від 09.09.2023.

Витяги засвідчені начальником стройової частини відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 .

За даними виписок КНП «Міська лікарня №9» ЗМР, КНП «Міська лікарня №1» ЗМР, досліджених судом, ОСОБА_3 у зв?язку із отриманим пораненням перебував на стаціонарному лікуванні з 08.08.2023 по 10.08.2023 у відділенні травматології, та з 10.08.2023 по 15.08.2023 у терапевтичному відділенні (другого з зазначених КНП) відповідно. За даними виписок загальний стан хворого середнього ступеню.

Судом досліджено доповідь про самовільне залишення військової частини військовослужбовцем за мобілізацією ОСОБА_3 . Так, 09.09.2023 о 17-00 годині під час перевірки наявності особового складу в місці дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_4 капітаном ОСОБА_7 заступником командира 4 механізованої роти 2 механізованого батальйону вказаної військової частини виявлено відсутність солдата ОСОБА_3 , організовано пошуки власними силами, на телефонні дзвінки не відповідав, військовослужбовцям про місцезнаходження невідомо. Матеріальних збитків немає, зброя та засоби індивідуального захисту перебувають у підрозділі, військовий квиток НОМЕР_3 . Відповідно до наказу №1569 командира військової частини НОМЕР_1 від 09.09.2023 призначено судове розслідування за даним фактом. Витяг з наказу за підписом командира військової частини та засвідчений начальником штабу заступником командира військової частини НОМЕР_1 досліджений судом.

Фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, неповажність причин нез`явлення обвинуваченого до військової частини під час воєнного стану, підтверджені актом службового розслідування від 22.10.2023, рапортом від 09.09.2023, наказом про результати службового розслідування (витяг) №1632 від 22.10.2023. Разом з цим, за змістом обвинувального акта датою нез`явлення ОСОБА_3 до військової частини вказана 16.09.2023, що охоплюється часовим проміжком, зазначеним у акті службового розслідування. В цьому контексті суд не може вийти за рамки пред`явленого обвинувачення, проте, дана обставина не змінює висновків суду за результатами розгляду справи.

Відповідно до положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке затверджено Наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800, придатність чи непридатність особи до військової служби визначається медичною (військово-лікарською) комісією. Так, даних, що свідчили би про непридатність особи до військової служби на час вчинення кримінального правопорушення у матеріалах справи немає, відповідних доводів стороною захисту не висловлено, клопотань не заявлено.

За приписами ч.1 ст.84, ч.1 ст.86 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є, зокрема, показання, документи та висновки експертів. Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні: джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. Тобто, надаючи оцінку доказам, суд перевіряє дотримання передбаченого кримінальним процесуальним законом порядку їх отримання (постанова Верховного Суду від 06.06.2023 у справі №293/1947/20, провадження № 51-2110км23).

Так, оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані відповідно до чинного кримінального процесуального законодавства. Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості не викликають, підтверджують вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого правопорушення.

Отже, аналізуючи за своїм внутрішнім переконанням наведені докази, з урахуванням їх допустимості, належності, достатності, об`єктивності та достовірності, враховуючи встановлення всіх необхідних фактичних обставин вчинення злочину, суд дійшов висновку про доведеність вищевикладеного судом обвинувачення у повному обсязі.

Суд при розгляді кримінального провадження враховує висновки Верховного Суду, здійснені у Постанові від 30 січня 2024 року у справі №336/5209/22, пр.51-4750км23, відповідно до яких за своєю суттю та змістом кваліфікація кримінальних правопорушень завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Об`єктом цього кримінального правопорушення є встановлений законодавством України порядок проходження військової служби.

Суб`єктом злочину може бути лише військовослужбовець, тобто той, хто проходить військову службу.

Об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення полягає у: 1.самовільному залишенні військової частини або місця служби; 2. нез`явленні на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу.

У першій формі дезертирство є закінченим злочином з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк.

Суб`єктивна сторона дезертирства завжди характеризується прямим умислом. Крім того, обов`язковою ознакою цього складу кримінального правопорушення є мета: при дезертирстві військовослужбовець має намір ухилитися від військової служби не тимчасово, а назавжди.

Фактичний термін відсутності військовослужбовця в місці служби при дезертирстві може не перевищувати навіть і однієї доби, але це має значення лише для призначення покарання.

Від злочину, передбаченого ст. 407 КК України, злочин, передбачений ст. 408 КК України, відрізняється в основному за своєю суб`єктивною стороною. Обов`язковою ознакою дезертирства є мета: військовослужбовець має намір ухилятися від військової служби протягом не трьох діб, місяця, двох місяців тощо, тобто не тимчасово, а ухилитися від військової служби взагалі, назавжди. При цьому військовослужбовець може заявляти про свій намір ухилитися від військової служби взагалі або ухилятися від неї протягом невизначеного часу (наприклад, доки його не затримають).

Для наявності складу дезертирства немає значення, в який момент у особи виник намір ухилитися від служби - безпосередньо в момент самовільного залишення частини або вже в період незаконного перебування за її межами. Коли військовослужбовець після самовільного залишення частини приймає рішення ухилитися від військової служби, його дії слід кваліфікувати як дезертирство, оскільки будь-яке за способом самовільне залишення частини може виступати і способом дезертирства, а отже, поглинається останнім і не утворює множинності злочинів.

Суд враховує територіальну віддаленість місця проживання обвинуваченого, а саме у Черкаській області, адже обвинувачений, стверджуючи по погане самопочуття, одразу після виписки з лікувального закладу попрямував додому, де, приблизно через три місяці, як видно з показів ОСОБА_3 , повернувся на місце працевлаштування, наміру продовжити військову службу не мав.

Також суд враховує, що обвинувачений загалом обізнаний із положеннями Дисциплінарного Статуту та Статуту внутрішньої служби Збройни Сил України, відповідно, і з військовими обов`язками, а також відповідальністю за самовільне залишення військової частини або нез`явлення до неї після тимчасової відсутності без поважних підстав.

Крім того, суд бере до уваги, що обвинувачений не вживав дій для повернення до військової частини, а також для отримання направлення для продовження лікування, в разі наявності відповідної потреби, про механізм продовження лікування за направленням був обізнаний.

Так, дослідивши визначений обсяг доказів та надавши їм належну оцінку, вислухавши покази обвинуваченого, свідків, суд вважає, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) при вище викладених обставинах повністю доведена, а дії ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч.4 ст.408 КК України, як нез?явлення до місця служби з лікувального закладу з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує такі обставини.

За змістом ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Конституційний Суд України у рішенні від 02.11.2004 №15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Так, у рішенні ЄСПЛ у справі «Scoppola v. Italy (№2) (Заява №10249/03)» від 17.09.2009, констатовано, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66-67 КК України), визначенні «інші обставини справи» або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України, тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта (постанова Верховного Суду від 30.03.2023 у справі №373/870/22, провадження № 51-4235 км 22).

Так, діяння, передбачене ч.4 ст.408 КК України згідно зі ст.12 КК України віднесено до особливо тяжких злочинів.

Відповідно до ст.66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, визнається щире каяття.

За приписами ч.2 ст.66-2 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті. Так, суд бере до уваги безпосередню участь ОСОБА_3 у відсічі збройної агресії рф з часу його мобілізації (відповідно до даних військового квитка) по 07.08.2023.

Обставин, які обтяжують покарання особи відповідно до ст.67 КК України судом не встановлено.

Також суд враховує й відомості про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання (до затримання), раніше не судимий, міцних соціальних зв`язків не має, на утриманні дітей та інших осіб не має, під наглядом лікаря-психіатра та нарколога не перебуває.

Відповідно до службової характеристики обвинуваченого за час проходження служби на посаді номер обслуги 3 механізованого відділення 2 механізованого взводу 4 механізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 зарекомендував себе як пересічний військовослужбовець без видатних морально-вольових і ділових якостей. Свої службові обов?язки виконує задовільно. Вирізняється безініціативністю, пасивністю, зацікавлення у військовій службі та самовдосконаленню в ній не виявляє. Стриманий, спокійний, дотримується правил військової ввічливості. Особиста дисциплінованість задовільна. Поважає честь і гідність військовослужбовців підрозділу, слухається наказів командирів. Працьовитий, але обмежено здатний до командної роботи. Трапляються дріб`язкові конфлікти з побратимами. На критику та зауваження реагує байдуже, нездатний критично оцінювати свою службову діяльність і робити належні висновки. Фізично розвинутий задовільно. Зовнішній вигляд охайний. Займаній посаді повністю не відповідає.

Згідно з ч.2 ст.4, ч.1 ст.5 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

За приписами ч.3 ст.65, ч.1 ст.69 КК України (у редакції на час вчинення кримінального правопорушення) підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст.69 цього Кодексу. За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 408 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. Тобто, вчинення злочину, передбаченого ст.408 КК України є одним із виключень для застосування норми ст.69 КК України при призначенні покарання.

Альтернативного виду покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, ніж позбавлення волі, чинним законом не встановлено.

Тому за результатами розгляду справи, беручи до уваги тяжкість та фактичні обставини вчиненого правопорушення, вищенаведені чинники, форму вини та мотиви вчиненого, суд вважає за необхідне призначити покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі відповідно до санкції ч.4 ст.408 КК України, на строк п`ять років, що відповідає загальним засадам призначення покарання.

Визначене покарання є необхідним й достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень, тобто, відповідає меті, передбаченій ст.50 КК України, із дотриманням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання, на переконання суду, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Суд наголошує, що на території України триває воєнний стан, а обвинувачений, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, зобов`язаний був непорушно дотримуватися Конституції України і законів України, військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свої навички і майстерність, а також твердо знати й зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, дотримуватися правил забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, внутрішнього порядку, у службовий час постійно перебувати у розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без відповідного дозволу командира (начальника).

Проте, будучи військовослужбовцем, обвинувачений тривалий час був відсутній у військовій частині та не вживав жодних дій для повернення на службу, натомість, місце перебування ОСОБА_3 встановлено за обставин, які не залежали від його волі. Зазначене, на переконання суду, свідчить про негативне ставлення до служби та виконання військових обов`язків, й, більш того, в умовах повномасштабного вторгнення країни-агресора подає іншим військовослужбовцям вкрай негативний приклад нехтування вимогами військової дисципліни, порушення Статутів, що в цілому підриває боєздатність Збройних Сил України. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Відповідно, з врахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та мети покарання, підстав для висновку суду про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання та прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75, 76 КК України судом не встановлено.

Таким чином, звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, за обставин цього кримінального провадження, триваючого характеру злочину, не зможе забезпечити реалізацію приписів статей 50, 65 КК України, адже призначення покарання зі звільненням із випробуванням здатне демотивувати та суттєво знизити рівень військової дисципліни, що є неприпустимим наслідком правозастосування норм кримінального права.

Редакція ч.5 ст.72 КК України в актуальній на час постановлення вироку суду редакції передбачає, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у ч.1 цієї статті. Тому період попереднього ув`язнення обвинуваченого по дату ухвалення вироку суду включно необхідно зарахувати обвинуваченому у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Так, відповідно до ухвали слідчого судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя у справі №333/8403/24, пр. 1-кс/333/164/2025 від 23.01.2025, яка набрала законної сили, до ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з моменту фактичного затримання 22.01.2025 із визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, яка обвинуваченим або іншим заставодавцем не внесена. До справи також долучена і досліджена судом копія протокола затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 22.01.2025, складеного у м.Сміла.

Розглядаючи клопотання прокурора щодо запобіжного заходу, оскільки в матеріалах кримінального провадження не міститься даних, які б свідчили про відсутність або зміну ризиків, що виправдовують обрання відносно обвинуваченого найбільш суворого запобіжного заходу, на думку суду, такий запобіжний захід до набрання вироком законної сили є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а строк відбування покарання необхідно рахувати із дня фактичного затримання, тобто, з 22.01.2025.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування й судового розгляду, що підлягають вирішенню судом, не застосовувались.

Процесуальні витрати та речові докази у даному провадженні відсутні.

Відповідно до ч.15 ст.615 КПК України, враховуючи умови дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку суд вважає за доцільне обмежитися проголошенням його резолютивної частини у судовому засіданні у режимі відеоконференції (з урахуванням того, що доставка обвинуваченого 24.10.2025 не є можливою) з обов`язковим врученням (надісланням) учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст. 2, 7, 17, 84-86, 89, 91-95, 98-99, 131, 349, 367-371, 373-374, 376, 392, 394, 395, 615 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_3 винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст.408 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

До набрання даним вироком законної сили запобіжний захід, застосований до ОСОБА_3 , у вигляді тримання під вартою, - залишити без змін.

Початок строку відбування ОСОБА_3 призначеного покарання обчислювати від дня його фактичного затримання з 22.01.2025, зарахувавши період попереднього ув`язнення обвинуваченого з 22.01.2025 по дату ухвалення вироку суду включно у строк призначеного судом покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для особи, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Роз`яснити, що обвинувачений, захисник мають право подати клопотання про помилування, ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Обвинуваченому роз`яснити право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити прокурору та іншим учасникам справи в разі їх присутності під час проголошення вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення за допомогою засобів електронного листування та засобів поштового зв`язку надіслати для вручення обвинуваченому через адміністрацію ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Відповідно до ч.15 ст.615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку проголосити його резолютивну частину з обов`язковим врученням (надісланням) учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Суддя ОСОБА_1