Справа № 728/2884/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/261/26
Категорія - ст. 126-1 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі прокурора ОСОБА_6

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000283 від 10 жовтня 2025 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Бахмацького районного суду м. Чернігова від 01 грудня 2025 року,

щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Комишня Комишнянського району Полтавської області, з фаховою передвищою освітою, працюючого опалювачем в Батуринській міській раді, одруженого, який має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше судимого 27 січня 2025 року вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області за ст. 126-1 КК України до покарання у виді 200 годин громадських робіт, яке 28 травня 2025 року відбуте повністю; 20 березня 2025 року вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області за ч. 1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі, від відбування якого був звільнений на підставі ст.ст. 75, 76 КК України з випробуванням з встановленням іспитового строку на один рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_7 засуджений за ст. 126-1 КК України до одного року позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднане невідбуте покарання за попереднім вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 20 березня 2025 року і за сукупністю вироків остаточно призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць.

Як установив суд, ОСОБА_7 у період часу з 17.12.2024 по 27.09.2025, діючи на порушення вимог статті 28 Конституції України, згідно з якою кожен має право на повагу до його гідності, а також у порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», умисно, систематично, не маючи підґрунтя, вчиняв психологічне насильство стосовно своєї дружини ОСОБА_8 , з якою проживає в одному господарстві за адресою: АДРЕСА_1 , та з якою мають спільних дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що призвело до психологічних страждань, розладів здоров`я та погіршення якості життя дружини.

Так, 17.12.2024 о 21 год. 45 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_8 домашнє насильство у присутності дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що полягало у погрозі фізичною розправою, та висловлюванні нецензурною лайкою, чим могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої, за що в подальшому постановою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 15.01.2025 був притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 173-2 КУпАП, і на нього було накладено адміністративне стягнення у виді 60 годин громадських робіт.

Крім того, продовжуючи умисні дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства, 02.09.2025 о 19 год. 15 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем свого проживання за вищевказаною адресою, вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_8 домашнє насильство, що полягало у висловлюванні нецензурною лайкою, погрожуванні фізичною розправою, чіплявся за одяг та штовхав, чим могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої, за що в подальшому постановою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 24.09.2025 був притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 173-2 КУпАП з накладенням стягнення у виді штрафу у розмірі 1 020 гривень.

Однак, будучи неодноразово притягнутим до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо дружини, обвинувачений ОСОБА_7 , належних висновків не зробив та знову, 27.09.2025 о 19 год. 40 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем спільного проживання за вищевказаною адресою, умисно, у присутності дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинив стосовно дружини ОСОБА_8 , з якою спільно проживає, домашнє насильство, що полягало у словесних образах, погрозах розправою, висловлюванні на її адресу словами нецензурної лайки, приниженні, залякуванні, тим самим викликавши у неї побоювання за свою безпеку та життя, спричинивши емоційну невпевненість, нездатність захистити себе, завдавши шкоду психічному здоров`ю, що виразилося у формі пониження самооцінки, втрати позитивних емоцій, погіршення якості життя.

Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (CETS № 210) Стамбул, від 11 травня 2011 року (далі також Стамбульська конвенція), у пункті b статті 3 встановлює, що «домашнє насильство» означає всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в колі сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Отже, своїми умисними діями обвинувачений ОСОБА_7 згідно зі статтями 1, 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» вчинив домашнє насильство у формі психологічного насильства.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції скасувати, призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі суддів, з тих підстав необ`єктивності та невідповідності висновків суду позиціям сторін.

Звертає увагу на те, що під час допиту потерпілої в судовому засіданні остання повідомляла суду про те, що між подружжям час від часу виникають сварки, які утворюються обопільно, тобто, ініціатором були вони обоє. При цьому, ОСОБА_8 вказувала, що обвинувачений не застосував щодо неї фізичного насилля ні над нею, ні над доньками, а сварки виникали з побутових причин.

Крім того, потерпіла звертала увагу суду на те, що під час досудового розслідування щодо неї не було проведено психологічної експертизи для визначення рівня завданої шкоди її психічному здоров`ю, а вона не оцінює таку шкоду як значну. Більш того, в судовому засіданні потерпіла наголосила на тому, що з обвинуваченим вони примирилися, що ОСОБА_7 попросив вибачення, як у неї, так і у дочки, потерпіла вибачила обвинуваченого. Також повідомила суду, що обвинувачений взагалі не виявляє агресії до неї, не вживає алкогольні напої, влаштувався на роботу та піклується про неї та дочок.

Вказує на те, що судом не був врахований той факт, що у нього не було жодного умислу наносити кривду дружині та дітям, оскільки це його сім`я. В той же час, він є учасником бойових дій, приймав участь у бойових діях, тому можливою причиною побутових сварок з дружиною міг бути психічний розлад, отриманий під час виконання бойових завдань, а поліція кваліфікувала це як умисне сімейне насилля.

Зазначивши про те, що злочин ним був вчинений у стані алкогольного сп`яніння, суд допустив порушення кримінального процесуального закону, адже це суперечить принципу ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки докази у кримінальному провадженні не досліджувались, окрім характеризуючих даних, тому посилання суду на фактичні обставини справи є неприйнятним і свідчить про упередженість суду і порушення вимог ст. 349 КПК України.

Висновок суду про те, що йому не може бути призначене покарання у виді громадських робіт, оскільки таке покарання вже призначалось йому судом та не довело своєї дієвості, а покарання у виді пробаційного нагляду також не можливе до призначення з тих підстав, що обов`язки, передбачені ч. 2 ст. 59-1 КК України, є тотожними обов`язкам, визначеним у ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, які вже були застосовані судом до нього під час ухвалення вироку за ч. 1 ст. 263 КК України, і також є недієвими та не забезпечили виправлення обвинуваченого, на думку апелянта, є помилковими та упередженими, оскільки КК України та КПК України не містять прямих заборон про застосування повторно покарання, яке було вже застосоване до людини і не містить вимог застосовувати посилене покарання тим більш, якщо цього не бажає потерпіла сторона.

Суд неправильно оцінив показання потерпілої, що в результаті призвело до невірного застосування положень ст. 126-1 КК України, при тому, що судом не було враховано відсутність факту навіть погрози насильства.

Звертає увагу, що він є основним годувальником сім`ї, від його фактично ніхто не отримав шкоди (експертиза відсутня), він має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, дружина не працює, тобто, суд прирік його сім`ю на голод і нице існування.

Заслухавши доповідача, прокурора, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вказувала на те, що судом були встановлені всі фактичні обставини справи, які обвинуваченим в суді не заперечувалися, як і обставина вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння, яка вказана в обвинувальному акті, а ОСОБА_7 погодився з цими обставинами, як і з роз`ясненнями суду про те, що не зможе оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Разом з тим, ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК України. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

У судовому засіданні в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та не заперечував проти розгляду провадження за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.

Твердження обвинуваченого про те, що судом докази у провадженні не досліджувались, а тому твердження суду про те, що кримінальне правопорушення ним було вчинене в стані алкогольного сп`яніння є безпідставним та суперечить встановленим у судовому засіданні обставинам, є безпідставними.

Так, аналіз змісту обвинувального акту свідчить про те, що під час досудового розслідування було встановлено, що 27 вересня 2025 року ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за місцем проживанням та у присутності своєї неповнолітньої дочки, вчинив домашнє насильство по відношенню до своєї дружини ОСОБА_8 ..

У цьому ж обвинувальному акті, який був вручений обвинуваченому та який був оголошений прокурором у судовому засіданні, вказано, що обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до ст. 67 КК України є вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, вчинення злочину повторно, вчинення кримінального правопорушення у присутності дитини, вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя.

У судовому засіданні, після оголошення короткого змісту обвинувального акту, ще до вирішення питання про порядок дослідження доказів, судом у обвинуваченого було з`ясовано питання, чи зрозуміла йому суть обвинувачення, на що останній відповів, що суть обвинувачення йому зрозуміла, визнав вину за пред`явленим обсягом обвинувачення, тобто погодився із встановленими під час досудового розслідування обставинами, викладеними в обвинувальному акті та у подальшому встановленими судом.

Під час роз`яснення наслідків розгляду кримінального провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, головуючим детально були роз`яснені суть та специфіка такого розгляду, а також обмеження учасників кримінального провадження під час апеляційного оскарження судового рішення у разі незгоди з цим рішенням. На запитання головуючого про те, чи зрозуміла ОСОБА_7 суть пред`явленого обвинувачення, чи добровільна його позиція, чи зрозуміло, що ті обставини, які не будуть досліджуватись у судовому порядку, він не зможе оскаржити в апеляційному порядку, обвинувачений відповідав, що всі роз`яснення суду йому зрозумілі.

Тобто, обвинувачений погодився з тими обставинами, які викладені в обвинувальному акті та не бажав їх перевірки в судовому порядку, в тому числі, погодився з тією обставиною, що один епізод домашнього насильства був ним вчинений в стані алкогольного сп`яніння, яка була визнана обтяжуючою його вину обставиною відповідно до вимог ст. 67 КК України, а тому суд вірно визнав обставини вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а саме всіх трьох його епізодів, такими, що були встановлені під час судового розгляду.

Звертаючи увагу на те, що судом не були прийняті до уваги показання потерпілої ОСОБА_8 , обвинувачений сам проігнорував частину наданих потерпілою показань, виокремивши лише зручні для себе окремі показання.

Окрім того, що потерпіла зазначала про те, що між нею та обвинуваченим періодично виникали сварки, ОСОБА_8 зауважила, що сварки виникали саме на фоні вживання обвинуваченим алкогольних напоїв. При цьому, потерпіла в судовому засіданні підтвердила фактичні обставини подій 17 грудня 2024 року, 02 вересня 2025 року та 27 вересня 2025 року саме в тому порядку та за тих обставин, як вони викладені в обвинувальному акті.

При цьому, потерпіла зауважила, що саме після подій вересня 2025 року обвинувачений перестав виявляти агресію по відношенню до неї, не вживає алкогольні напої та піклується про неї і дочок, влаштувався на роботу. Поряд із цими показаннями, ОСОБА_8 зазначила, що фактично навчилася визначати, коли ОСОБА_7 не можна чіпати, а саме, у момент коли обвинувачений перебуває у стані алкогольного сп`яніння, тому у цей час вона намагається уникати з ним контактів, зокрема, йде з дому.

Тобто, показаннями самої потерпілої спростовуються твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він перестав вживати алкогольні напої, адже потерпіла просто навчилася підлаштовуватися під стан свого чоловіка та намагається уникати конфліктів.

Більш того, той факт, що після вчинення трьох епізодів домашнього насильства по відношенню до своєї дружини, які відбувались в присутності неповнолітньої дочки, а один епізод під час перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння, обвинувачений примирився з дружиною та перестав вживати алкогольні напої жодним чином не виправдовують дій винного, а тим більше, не може свідчити про необгрунтованість обвинувачення та встановлених під час досудового розслідування та судового розгляду обставин вчинення кримінального правопорушення, як цього намагається домогтися ОСОБА_7 .

Думка потерпілої щодо міри покарання, яку необхідно призначити винному у вчиненні кримінального правопорушення, завжди приймається судом до уваги, але не є вирішальною, тим більше, коли суперечить вимогам кримінального закону.

Щодо твердження обвинуваченого про відсутність висновку судової психологічної експертизи, якою б було визначено рівень завданої потерпілій шкоди, колегія суддів вважає звернути увагу на наступне.

Психологічна експертиза у кримінальних провадженнях за ст. 126-1 КК України (домашнє насильство) не є обов`язковою, оскільки кваліфікація дій винного ґрунтується на підтвердженні систематичності дій та настанні наслідків, як-от психологічні страждання чи зниження якості життя, а не лише на рівні заподіяної шкоди.

Хоча експертиза може допомогти встановити глибину психологічних страждань, але її відсутність не спростовує правильність кваліфікації дій винного, якщо систематичність доведена іншими матеріалами справи.

Систематичність вчинення домашнього насильства в апеляційній скарзі обвинуваченим ОСОБА_7 не оспорюється.

У той же час, глибина психологічних страждань та рівень шкоди, завданої психічному здоров`ю ОСОБА_8 на кваліфікацію дій обвинуваченого не впливає, а тим більше не є підставою для скасування вироку суду, як про це йдеться в апеляційній скарзі.

Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_7 визнав вину за пред`явленим обвинуваченням, вказавши про те, що обставини подій пам`ятає погано, оскільки після звільнення з військової служби, коли вживає алкогольні напої, то може втрачати над собою контроль та може не стримати свою агресію. Тобто, обвинувачений не заперечував того факту, що злочин ним був вчинений в стані алкогольного сп`яніння.

За таких обставин, судом першої інстанції, відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства, були встановлені час, місце та спосіб вчинення обвинуваченим інкримінованого кримінального правопорушення, які ОСОБА_7 в судовому засіданні не оспорювались, він погодився з тими обставинами, які були викладені в обвинувальному акті, та не заперечував проти судового розгляду у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, навіть після роз`яснень суду про те, що у разі незгоди з вироком суду, він буде позбавлений права на його оскарження, окрім, як в частині призначеного покарання.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні домашнього насильства, тобто умисного систематичного вчинення психологічного насильства щодо подружжя, що призводить до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої ОСОБА_8 , відповідають встановленим під час досудового розслідування та судового розгляду обставинам.

Підстав для призначення нового судового розгляду колегія суддів не вбачає, як не вбачає і порушень кримінального процесуального законодавства під час судового розгляду у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, як про це стверджує обвинувачений.

Відповідно до положень ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

У п. «b» ст. 3 Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі Стамбульська конвенція) визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Домашнє насильство майже ніколи не становить собою окремий епізод, а зазвичай охоплює кумулятивне та взаємопов`язане фізичне, психологічне, сексуальне, емоційне, вербальне та фінансове насильство щодо близького члена сім`ї чи партнера, наслідки якого виходять за межі обставин окремого епізоду. Повторення послідовних епізодів насильства в особистих стосунках становить собою особливий контекст і динаміку домашнього насильства. Воно становить собою триваюче правопорушення, що характеризується продовжуваним зразком поведінки, в якому кожен окремий інцидент є цеглиною більш загального зразку поведінки.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого про необгрунтованість висновків суду та його упередженість у висновках щодо неможливості призначення більш м`якого покарання ніж позбавлення волі.

З мотивувальної частини вироку убачається, що при призначенні ОСОБА_7 покарання суд врахував специфіку вчиненого ним кримінального правопорушення, а також тяжкість наслідків того психологічного насильства, якого зазнала потерпіла від винного, систематичність дій винного по вчиненню психологічного насильств щодо особи, з якою він спільно проживає своєї дружини.

Більш того, твердження обвинуваченого про примирення з потерпілою та факт вибачення перед неповнолітньою дочкою,яка була свідком психологічного насильства по відношенню до матері, жодним чином не зменшують ступінь суспільної небезпеки ОСОБА_7 та тяжкість вчиненого ним злочину, адже наслідки психологічного насильства над дружиною не підлягають виправленню одним лише вибаченням.

Крім того, незважаючи на примирення між обвинуваченим та потерпілою, факт якого потерпілою не заперечувався в судовому засіданні, остання в суді першої інстанції зауважила про те, що конфліктні ситуацію з чоловіком не припинилась, а просто вона навчилась їх уникати. При цьому, колегія суддів звертає увагу на спосіб уникнення цих конфліктів ОСОБА_8 йде з дому, щоб не спровокувати чоловіка на конфлікт. Однак, в цей час в будинку можуть перебувати три неповнолітні дитини подружжя, а сам обвинувачений в суді вказував про те, що перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння не контролює своєї агресії, ні самих конфліктів, ні їх наслідків не пам`ятає.

Тобто, обвинувачений не перестав бути небезпечним для своєї родини, як він намагається переконати у цьому суд апеляційної інстанції.

Врахувавши ряд обтяжуючих обставин, таких як вчинення злочину повторно, вчинення кримінального правопорушення у присутності дитини, а також вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння, колегія суддів звертає увагу на той факт, що перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння ОСОБА_7 схильний до насильства та стає агресивним по відношенню до оточуючих, тому обов`язком суду є вжиття заходів для того, щоб убезпечити не тільки його родину, а й суспільство від неправомірних дій обвинуваченого.

Незалежно від проявів насильства воно бере свій початок з уявлень кривдника про допустимість таких дій щодо іншої особи.

Тому навіть за умов притягнення кривдника до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення домашнього насильства, іноді цього може бути недостатньо для виправлення такої особи й недопущення вчинення ним в майбутньому домашнього насильства.

Вірним є твердження суду про те, що покарання у виді громадських робіт не може бути призначене ОСОБА_7 , адже останній засуджувався до такого виду покарання за вчинення домашнього насильства, відбув визначений судом строк виправних робіт, але не усвідомив наслідків своїх дій, покарання не досягло своєї мети, адже обвинувачений продовжив вчинення домашнього насильства по відношенню до своєї дружини.

Покарання у виді пробаційного нагляду передбачає виконання певного кола обов`язків, визначених ст. 59-1 КК України, які кореспондуються з такими ж обов`язками, визначеним ст. 76 КК України, окрім певних пунктів. Однак, обов`язок виконання визначених судом обов`язків не буде дієвим по відношенню до ОСОБА_7 , який будучи засудженим вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 20 березня 2025 року за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, від якого був звільнений на підставі ст. ст. 75 КК України, з визначенням іспитового строку один рік та покладенням ряду обов`язків, які має виконувати під час відбування покарання з випробуванням, окрім того, що від покарання був звільнений, якщо не вчинить нового злочину, не виконав покладених на нього вироком суду обов`язків, притягувався до адміністративної відповідальності та вчинив нове кримінальне правопорушення.

Стверджуючи про те, що призначений судом вид та строк покарання поставить його родину у скрутне матеріальне становище, обвинувачений поза увагою те, що його дружина, перебуваючи у соціальній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує забезпечення від держави, після досягнення дитиною трирічного віку має можливість влаштувати її дошкільного освітнього закладу та влаштуватися на роботу.

Таким чином, вірним є висновок суду про неможливість застосування до обвинуваченого жодного з передбачених санкцією ст. 126-1 КК України альтернативних видів покарань, які не будуть дієвими саме по відношенню до ОСОБА_7 , який своєю поведінкою довів їх недієвість, адже жодний з призначених раніше видів покарань не досяг мети, передбаченої ч. 2 ст. 50 КК України.

При призначенні покарання місцевим судом враховано не тільки конкретні обставини кримінального правопорушення, а й відомості про особу обвинуваченого, поведінку винного після вчинення злочину, а саме те, що ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненому, примирився з потерпілою, попросив вибачення у своєї неповнолітньої дочки, яка була свідком вчинення злочину, за місцем проживання формально посередньо, притягувався до адміністративної відповідальності.

Крім того, ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину, а також за вчинення іншого тяжкого кримінального правопорушення, пов`язаного із незаконним поводженням зі зброєю, на шлях виправлення не став, належних висновків не зробив, знову вчинив злочин, в період відбуття покарання за попереднім вироком у виді іспитового строку, що безумовно свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.

На підставі вказаних обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень є призначення покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ст.126-1 КК України, яке слід відбувати реально.

З урахуванням того, що кримінальне правопорушення у даному провадженні ОСОБА_7 вчинив в період іспитового строку за попереднім вироком, суд першої інстанції правильно призначив обвинуваченому остаточне покарання на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, яке є більшим на один місяць від покарання призначеного за попереднім вироком у виді трьох років позбавлення волі, яке він не відбував, будучи звільненим від покарання з випробуванням.

Призначене покарання за сукупністю вироків повинно бути більшим від покарання призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком, що виконано судом на вимогу ч. 4 ст. 71 КК України.

Коли рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та відповідає вимогам кримінального та кримінального процесуального законів, підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Бахмацького районного суду м. Чернігова від 01 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14