Єдиний унікальний номер: 378/1395/25
Провадження № 1-кп/378/55/25
УХВАЛА

06 листопада 2025 року Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря: ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілих

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 : ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника потерпілих ОСОБА_8 про арешт майна забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні № 0000714 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

УСТАНОВИВ:

В провадженні Ставищенського районного суду перебуває вказане кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.

До суду 28.10.2025 представником потерпілих ОСОБА_8 через систему «Електронний суд» подано заяву про арешт майна в порядку забезпечення цивільного позову ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , в якому просить накласти арешт рухоме майно ТОВ «ТП АВТО», в межах заявлених позовних вимог у розмірі 5 400 000 грн., а саме: на танспортні засоби SCANIA R410, державний номерний знак НОМЕР_1 ; VOLVO FH, державний номерний знак НОМЕР_2 ; VOLVO FH, державний номерний знак НОМЕР_3 ; MERCEDES-BENZ ACTROS 1345 LS, державний номерний знак НОМЕР_4 ; VOLVO FH42TB, державний номерний знак НОМЕР_5 ; VOLVO FH, державний номерний знак НОМЕР_6 ; VOLVO FH, державний номерний знак НОМЕР_7 ; SKODA KAROQ, державний номерний знак НОМЕР_8 ; VOLVO FH42Т, державний номерний знак НОМЕР_9 ; VOLVO FH, державний номерний знак НОМЕР_10 (т. 1 а. с. 226 227).

В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 та представник потерпілих ОСОБА_8 підтримали вказану заяву.

Прокурор, обвинувачений, його захисник ОСОБА_5 не заперечували проти задоволення зазначеної заяви.

Розглянувши заяву представника потерпілих про забезпечення цивільного позову, вислухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали обвинувального акту, суд приходить до наступного.

Ухвалою Ставищенського районного суду від 23.10.2025 в підготовчому судовому засіданні прийнято до розгляду разом з кримінальним провадженням цивільний позов ОСОБА_7 до ТОВ «ТП АВТО» про стягнення моральної шкоди у зв`язку з смертю дочки та онука в сумі 3 600 000 гривень, та ОСОБА_6 до до ТОВ «ТП АВТО» про стягнення моральної шкоди у зв`язку з смертю батька в сумі 1 800 000 грн.

В обґрунтування клопотання про накладення арешту на рухоме майно ТОВ «ТП «АВТО» представник потерпілих посилається на те, що потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_6 заявлено цивільний позов до вказаного товариства про стягнення моральної шкоди на загальну суму 5 400 000 грн., як до юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого ОСОБА_10 Відповідно до витягу з ЄДР, який міститься в матеріалах провадження, ТОВ «ТП АВТО» мас статутний капітал у розмірі 3 000 000 грн., що значно менше ніж заявлені позовні вимоги. Поряд з цим, відповідач є власником 20 транспортних засобів.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

При цьому, відповідно до положень ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, а саме з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно ч. 8 ст. 170 КПК України, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові.

У відповідності до пунктів 4 та 5 частини 2 статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна суд повинен враховувати розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Проте, у клопотанні представником потерпілих не наведено та не доведено наявності будь-яких ризиків із передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України, які б свідчили, що належне ТОВ «ТП АВТО» майно може бути ними приховано, пошкоджено, зіпсовано, знищено, перетворено або ж відчужено.

Не додано до клопотання про накладення арешту також будь-яких документів, які б підтверджували право власності, факт належної реєстрації за ТОВ «ТП АВТО» права власності на заявлені транспортні засоби, на які, на думку представника потерпілих, слід накласти арешт.

Також, подана до суду заява про накладення арешту на рухоме майно не містить відомостей щодо вартості майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову (н-д, висновки оцінювача), що позбавляє суд можливості визначити розумність та співрозмірність такого виду забезпечення позову з заявленими в позовній заяві вимогами.

Суд зазначає, що при розгляді поданої до суду заяви (клопотання), враховує етап судового розгляду, на якому подано дану заяву, а тому досліджує тільки зміст обвинувального акта, зміст поданої заяви та доданих до неї матеріалів, зміст позовної заяви та додану за клопотанням прокурора при розгляді даного клопотання ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 26.08.2025 про арешт майна.

Вказаною ухвалою слідчого судді від 26.08.2025 під час досудового розслідування накладено арешт на автомобіль «Volvo FHАЗС», реєстраційний номер НОМЕР_5 у зчіпці з напівпричепом «Kogel», реєстраційний номер НОМЕР_11 , які згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_12 та серії НОМЕР_13 на праві власності належать ТОВ «ТП АВТО» та зареєстровані за адресою Закарпатська область, Берегівський район, с. Кам`янська, віл. Українська, 25 для забезпечення їх збереження як речових доказів у даному кримінальному провадженні, із забороною вчиняти дії, щодо користування, володіння та розпорядження ним.

На момент розгляду клопотання суд вважає, що факт завдання шкоди цивільним позивачам підтверджений, як змістом обвинувального акта, щодо зазначених в обвинувальному акті обставин, так і процесуальним статусом потерпілих в межах даного кримінального провадження.

Разом з тим, наявність пред`явленого у кримінальному провадженні самого по собі цивільного позову про відшкодування шкоди, завданої злочином, не є та не може бути автоматичною підставою для задоволення клопотання про арешт майна цивільного відповідача , як особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями обвинуваченого.

На даній стадії судового процесу, суд не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення наявності підстав чи їх відсутності для стягнення моральної шкоди, у заявленому розмірі з ТОВ «ТП АВТО», як до юридичної особи, яка, відповідно до доводів представника потерпілих, за законом несе цивільну відповідальність за таку шкоду. Суд лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є арешт майна з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

При цьому суд бере до уваги, що на час розгляду заяви про арешт рухомого майна цивільний відповідач ТОВ «ТП АВТО» не підтвердив факту, що обвинувачений по даному кримінальному провадженню на час події, визначеної в обвинувальному акті, використовував належний вказаному цивільному відповідачеві транспортний засіб під час виконання своїх трудових обов`язків, і до позову не додано докази на підтвердження вказаної обставини. Тому у суду на даній стадії відсутні достатні підстави вважати, що ТОВ «ТП АВТО» включене до кола осіб, визначених ч. 1 ст. 170 КПК України, на майно яких може бути накладено арешт з метою забезпечення позову, з огляду на положення ст. ст. 1172, 1187 ЦК України.

За приписами ч. 1 ст. 173 КПК України, якщо особа, що подала клопотання про арешт майна, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України, суд відмовляє у задоволенні такого клопотання.

Накладання арешту на 10 (десять) транспортних засобів відповідача, вочевидь може призвести до виникнення перешкод у здійсненні ТОВ «ТП АВТО» господарської діяльності та призвести до порушення справедливого балансу між інтересами власника майна, гарантованими йому законом і завданнями кримінального провадження.

Враховуючи вищевикладене, підстав для арешту майна ТОВ «ТП АВТО» суд не вбачає на даній стадії розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 17, 27, 128, 170, 372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника потерпілих ОСОБА_8 про забезпечення цивільного позову про накладання арешту на майно цивільного відповідача - ТОВ «ТП АВТО»- відмовити.

Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою статті 392 КПК України, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених КПК України. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Суддя ОСОБА_1