ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №: 11-кп/818/ 2400 /25 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2025 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, українця, вдівця, з вищою освітою, офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого, який має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено йому покарання у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання обчислювати з моменту фактичного затримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто з 24.02.2024 року.

На підставі ст. 72 КК України ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання, строк його попереднього ув`язнення, з моменту фактичного затримання 24.02.2024 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до набрання вироком законної сили, вирішено залишити без змін.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення моральної та матеріальної шкоди задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 суму матеріальної шкоди у розмірі 6 410 (шість тисяч чотириста десять) грн 00 коп. та суму моральної шкоди у розмірі 2 600 000 (два мільйона шістсот тисяч) грн 00 коп .

В задоволенні іншої частини позовних вимог цивільного позову відмовлено.

Питання щодо судових витрат вирішено в порядку, передбаченому ст. 126 КПК України.

Долю речових доказів та питання щодо арешту майна, вирішено відповідно до вимог ст. 100, 174 КПК України.

Згідно вказаного вироку, ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що 17.02.2024 року приблизно о 05 год 39 хв, більш точний час органом досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , приїхав за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , де на той час знаходилась його дружина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відкривши ключами вхідні двері квартири, ОСОБА_7 зустрів останню, де між ними на ґрунті виниклих неприязних відносин та ревнощів під час спілкування, стався конфлікт, в ході якого у ОСОБА_7 раптово виник злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_12 , тобто умисне протиправне заподіяння смерті останній.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_11 , розуміючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті ОСОБА_11 і бажаючи їх настання, перебуваючи біля комори, де також знаходилась ОСОБА_11 , використовуючи малозначний привід у вигляді неприязного відношення та ревнощів, діючи умисно, протиправно, використовуючи фактор раптовості, ОСОБА_7 зненацька, наніс останній невстановленим в ході досудового розслідування предметом в область грудної клітини та живота, не менше чотирьох ударів. Від отриманих тілесних ушкоджень настала смерть ОСОБА_11 на місці вчинення злочину. Далі, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, перебуваючи у тому ж місці та у той же час, з метою приховання вчиненого вбивства, перетягнув тіло останньої у ванну кімнату та за допомогою ножа, який взяв на кухні, відрізав ОСОБА_11 посмертно голову та кисті обох рук, після чого склав тіло ОСОБА_12 до валізи, а кисті рук та голову у чорні пакети і приблизно через дві години залишив місце вчинення злочину.

Продовжуючи свої злочині дії, в той же день у невстановлений в ході досудового розслідування час, але не пізніше 12 год 41 хв., ОСОБА_7 перевіз валізу з тілом ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_3 , де намагався приховати сліди злочину шляхом скидання тіла ОСОБА_13 до льоху за вищевказаною адресою та підпалу тіла останньої, приховавши в свою чергу голову ОСОБА_12 в лісосмузі за адресою: АДРЕСА_4 , координати: 5004631,3622486, а кисті рук у невстановленому під час досудового розслідування місці.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_11 згідно висновку експерта судово-медичної експертизи трупа № 10-12/551,560-Дм/24 наступні тілесні ушкодження, а саме: проникаюче колоте поранення грудної клітки справа, що бере початок свій з рани № 1 (нумерація відповідно до дослідницької частини), розташованої на передній поверхні грудної клітини справа, поміж середньо-ключичній та передне-пахвовій лініям в 3-ому міжреберному проміжку, ушкоджуючи шкіру, підшкірно жирову клітковину та м?язи, міжреберні м?язи в 3-му міжреберному проміжку, пристінкову плевру, проникаючи вправу плевральну порожнину, далі з ушкодженням вісцеральної плеври та паренхіми верхньої частки правої легені, де сліпо закінчується, рановий канал спрямований дещо верху вниз, справа наліво дещо спереду назад, довжина ранового каналу становить близько 8,5 см; проникаюче колоте поранення грудної клітки справа, що бере початок свій з рани № 2 (нумерація відповідно до дослідницької частини), розташованої на передній поверхні грудної клітини справа, в проекції 6-го ребра по прихребтовій лінії, ушкоджуючи шкіру, підшкірно жирову клітковину та м?язи, міжреберні м?язи в 6-му міжреберному проміжку, пристінкову плевру, проникаючи в праву плевральну порожнину, далі наскрізним ушкодження правого купола діафрагми проникаючи в черевну порожнину, далі з ушкодженням вісцеральної плеври та паренхіми лівої частки печінки, де сліпо закінчується, рановий канал спрямований спереду назад, дещо справа наліво та зверху вниз, спереду назад, довжина ранового каналу становить близько 6,5 см; проникаюче колоте поранення живота, що бере початок свій з рани № 3 (нумерація відповідно до дослідницької частини), розташованої на животі в проекції мечоподібного відростку, на 1 см вниз та дещо вліво від умовно середньої лінії ушкоджуючи шкіру, підшкірно жирову клітковину та м?язи, проникаючи в черевну порожнину, де сліпо закінчується, рановий канал спрямований спереду назад, дещо справа наліво та зверху вниз, довжина ранового каналу становить близько 1,5 см; проникаюче колоте поранення грудної клітки зліва, що бере початок свій з рани № 4 (нумерація відповідно до дослідницької частини), розташованої на передній поверхні грудної клітини зліва, в проекції 6-го ребра по прихребтовій лінії, ушкоджуючи шкіру, підшкірно жирову клітковину та м?язи, міжреберні м?язи в 6-му міжреберному проміжку, пристінкову плевру, проникаючи в ліву плевральну порожнину, далі наскрізним ушкодження навколосерцевої сумки, далі з наскрізним ушкодженням правого шлуночка, де сліпо закінчується, рановий канал спрямований спереду назад, дещо зліва направо, знизу вгору, довжина ранового каналу близько 8,5 см, які за ступенем тяжкості, згідно п. 4.8., 2.1.1.а, 2.1.2., 2.1.3.й.к.о. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 р., проникаючи колоті поранення грудної клітки та живота (рани №№ 1-4), виявлені при експертизі трупа ОСОБА_12 , носять ознаки ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Причиною смерті ОСОБА_12 стало проникаюче колоте поранення грудної клітки зліва (рана № 4), з ушкодженням серця, що призвело до гемотампонади навколосерцевої сумки (навколосерцева сорочка напружена, де мається 150 г рихлих темно-червоних згортків крові та рідка кров близько 200 мл), яка стала безпосередньою причиною смерті ОСОБА_12 . Між вищеописаним проникаючим колотим поранення грудної клітки зліва та настанням смерті потерпілої вбачається прямий причинний зв`язок.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковані судом за ч.1 ст.115 КК України, як умисне вбивство, тобто, умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На зазначений вирок суду першої інстанції захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_8 подано апеляційну скаргу, в якій захисник просить змінити вирок суду першої інстанції та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`яке покарання на підставі п.п1,5 ч.1 ст.66 КК України, а також зменшити розмір моральної шкоди на користь потерпілої, до 1000 000 (одного мільйона) гривень.

Захисник переконаний, що судом не були ретельно вивчені суб`єктивна сторона злочину та обставини, які передували скоєнню вказаного злочину, оскільки у вироку відсутнє визначення мотиви скоєння злочину. Як зазначає захисник, судом зазначено в мотивувальній частині вироку, що мотивів, які б спонукали ОСОБА_7 вчинити вбивство за обтяжуючих обставин, що передбачені диспозиціями ч.2 ст.115 КК України, судом не встановлено та дії обвинуваченого судом кваліфіковані як просте умисне вбивство за ч.1 ст.115 КК України, що захиснику є не зрозумілим, оскільки на погляд сторони захисту, суд правильно оцінив висловлені потерпілою припущення щодо мотивів вбивства з метою створення підстав для виїзду ОСОБА_7 за кордон як батьку неповнолітнього сина, оскільки такі твердження базуються лише на припущеннях потерпілої, яка не змогла довести свої аргументи в суді. При цьому, як стверджує захисник, судом проігноровані показання свідків про встановлені ОСОБА_7 фактичного візуального контролю за життям дружини, що, на думку захисника, може лише підтверджувати версію про ревнощі як мотив злочину, а намагання відстежувати життя своєї дружини є підтвердженням такої мотивації дій обвинуваченого.

На думку захисника, мотиви скоєного злочину неодмінно впливають на призначення міри покарання, оскільки характеризують особу, яка скоїла злочин та визначають ступінь суспільної небезпеки такої особи, а тому вважає, що твердження суду щодо відсутності в діях обвинуваченого дійсного щирого каяття не ґрунтується на будь-яких об`єктивних даних та є незрозумілим, з огляду на зафіксовані в судовому процесі, обставини.

Як зазначає захисник, обвинувачений фактично одразу став співпрацювати зі слідством, надав свідчення, які лягли в основу обвинувального акту. Протягом всього досудового слідства, що зафіксовано у відповідних процесуальних документах, які були досліджені в судових засіданнях, обвинувачений надавав показання, які допомогли слідству розкрити злочин, в судовому засіданні ОСОБА_7 визнав свою провину, попросив вибачення у потерпілої та рідних загиблої, в судових засідання неодноразово вказував на те, що щиро розкаюється в скоєному злочині, визнає свою провину в повному обсязі та готовий відшкодувати моральні збитки, спричинені його злочином, але заперечував проти заявленої суми моральної шкоди, оскільки виплата такої суми поставить його сина в скрутне матеріальне становище, так як він є неповнолітнім. Крім того, вважає, що судом необґрунтовано не визнано пом`якшувальну покарання обставину, передбачену п.5 ч.1 ст.66 КК України, так як суд сам зазначив, що ствердження про те, що обвинуваченого до злочину призвели ревнощі, знайшли своє підтвердження у досліджених судом доказах, які підтверджували напружені відносини між подружжям.

Визначений судом розмір моральної шкоди в сумі 2 600 000 грн. захисник вважає необґрунтованим, оскільки експертом у висновку було зазначено три варіанти розміру моральної шкоди, які виходять із припущень, пов`язаних з тими обставинами, які були експерту невідомі. Тобто, експерт залишив у висновку три варіанти розміру моральної шкоди в грошовому еквіваленті, які відрізняються в рази, тому, використання будь-якого з них, на думку захисника, має бути обґрунтовано судом.

На переконання захисника, страждання матері щодо насильницької смерті доньки мають негрошове втілення, яке неможливо описати в грошовому еквіваленті, але завдання кримінального процесу, на думку захисника, полягає у визначенні саме грошового еквіваленту тих страждань, які відчуває особа за таких обставин. На думку захисника, вирок суду містить лише міркування вибору суду між запропонованими експертом сумами, проте, висновок експерта не є обов`язковим для особи, яка здійснює провадження, а незгода з висновком повинна бути вмотивована. Тому вважає висновок суду щодо стягнення саме такої суми необґрунтованим, посилаючись на постанову Верховного Суду від 23.10.2024 по справі №293/174/23, та висновок Великої Палати ВС від 15.12.2020 року у справі №752/17832/14-н, згідно яких, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності , справедливості та співмірності, а відшкодування шкоди повинно бути спрямоване на досягнення сатисфакції і не може бути джерелом збагачення позивача. Тому вважає, що сума відшкодування моральної шкоду необґрунтована та перевищує суми відшкодування моральної шкоди в аналогічних справах.

Враховуючи вищевикладене, просить задовільнити його апеляційні вимоги.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисник підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив задовольнити її вимоги в повному обсязі, зазначивши, що обвинувачений дійсно відчуває щире каяття з приводу скоєного ним злочину, а його поведінка одразу після скоєння злочину не свідчить про відсутність щирого каяття на даний час, у зв`язку з чим вважає, що належить застосувати п.5 ч.1 ст.66 КК України та призначити більш м`яке покарання обвинуваченому.

Обвинувачений підтримав апеляційну скаргу захисника та просив її задовольнити. Зазначив, що визнає себе винним та має щире каяття з приводу вчиненого, оскільки вчинив злочин під впливом емоцій, про що зараз дуже шкодує, оскільки до вказаного жахливого вчинку його привели ревнощі до дружини, яку він дуже кохав. Зазначив, що коли усвідомив, що накоїв та невідворотність скоєного ним злочину, допомагав слідству та надавав правдиві показання. Також обвинувачений просив вибачення у потерпілої, зазначаючи при цьому, що дійсно відчуває щире каяття з приводу вчиненого ним злочину. При цьому зазначив, що сума моральної шкоди є надто високою, що може позбавити його можливості належним чином піклуватися про свого сина.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав вирок законним та обґрунтованим, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого. Вважав, що в даному випадку зі сторони обвинуваченого не вбачається дійсного щирого каяття, з огляду на обставини справи та його поведінку одразу після вчинення злочину, а сума моральної шкоди, визначена судом є співмірною та обґрунтованою, враховуючи, що потерпілою було заявлено на початковому етапі цивільний позов з вимогою про стягнення моральної шкоди в сумі 6 млн. гривень.

Представник потерпілої ОСОБА_10 заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, вважав, що в даному випадку відсутні обставини, передбачені п.5 ч.1 ст.66 КК України, а поведінка обвинуваченого одразу після скоєння злочину, свідчить про відсутність щирого каяття.

Потерпіла ОСОБА_9 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення. Зазначила, що обвинувачений не просив у неї вибачення, а зачитував свою промову про вибачення з аркуша, не дивлячись в очі, що на її думку свідчить про відсутність дійсного щирого каяття, оскільки він не тільки вбив її доньку, а й відрізав їй голову та руки, які досі не знайшли і вони була вимушена поховати доньку без рук. Вважає, що обвинувачений не відчуває розкаяння та щирого каяття.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, потерпілої та її представника, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали кримінального провадження і доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, встановила, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, дослідив обставини вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення, дав належну правову оцінку, правильно кваліфікував його дії та обґрунтовано дійшов висновку про його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, призначивши ОСОБА_7 покарання, яке відповідає вимогам ст. 65 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, судом першої інстанції було враховано ступінь тяжкості скоєного ним злочину, його суспільну небезпечність, а також відомості щодо особи обвинуваченого.

При цьому, вирішуючи питання про наявність у обвинуваченого прямого умислу на вбивство ОСОБА_11 , суд виходив із сукупності всіх встановлених судом обставин вчиненого діяння, врахувавши час, місце та обстановку вчинення злочину, спосіб нанесення ушкоджень, а саме - нанесення ушкоджень у життєво важливі органи, їх кількість, характер і локалізацію поранень, дійшовши висновку, що дії обвинуваченого слід кваліфікувати саме за ч.1 ст.115 КК України, як просте умисне вбивство, незалежно від того, за чиєю ініціативою виникла сварка та вважав, що мотивів, які б спонукали ОСОБА_7 вчинити вбивство за обтяжуючих обставин, що передбачені диспозиціями норм ч.2 ст.115 КК України, судом встановлено не було, а дії обвинуваченого, які він вчинив після вчинення вбивства, зокрема, розчленування тіла після настання смерті та приховання трупу шляхом його підпалу, суд розцінив, як намагання обвинуваченого приховати сліди злочину.

Пом`якшуючих обставин, що дають підстави для кваліфікації вбивства зі складом іншого злочину, зокрема, вбивства в стані сильного душевного хвилювання або при перевищенні меж необхідної оборони, судом встановлено не було. Суд вважав, що в даному випадку вбивство на ґрунті особистих недовірливих стосунків чоловіка до своєї дружини, з мотиву ревнощів, за відсутності кваліфікуючих ознак, визначених ч.2 ст.115 КК України, слід кваліфікувати саме як просте умисне вбивство, незалежно від того, за чиєю ініціативою виникла сварка.

При цьому, суд врахував характер вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину, який обумовлений складними неприязними особистими стосунками подружжя, які загострились та невирішеними питаннями щодо виховання дитини та місця її проживання, ревнощами з боку обвинуваченого, його емоційною реакцією на ставлення і почуття до нього загиблої, мотив вчинення злочину, який виник під час сварки з дружиною, його поведінку після вчинення злочину. Думку потерпілої щодо можливих інших мотивів вчинення ОСОБА_7 злочину суд до уваги не прийняв, оскільки обставини, які б давали підстави для такого висновку, судом встановлені не були, оскільки не знайшли свого підтвердження достатніми та узгодженими між собою доказами.

А тому, в даному випадку, колегія суддів вважає доводи захисника обвинуваченого з приводу відсутності у вироку суду визначення мотиву скоєння ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину, безпідставними, з огляду на вищевикладене.

При визначенні обвинуваченому ОСОБА_7 виду та розміру покарання суд врахував, що обвинувачений вчинив особливо тяжкий злочин та у період часу, якому відповідає правопорушення, перебував поза хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки, у зв`язку з чим, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, виходячи з висновку судово-психіатричного експерта від 08.04.2024 року № 236.

Також судом було враховано, що обвинувачений раніше не судимий, перебував у шлюбі з загиблою ОСОБА_11 , офіційно не працевлаштований, має спільну з загиблою малолітню дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «МПНД № 3 ХМР не звертався, на диспансерному (профілактичному) обліку в КНП ХОР «ОКНЛ» не перебуває, за місцем мешкання характеризується задовільно.

Оцінюючи сукупність усіх обставин справи, особи обвинуваченого та наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, суд дійшов висновку, що щире каяття обвинуваченого не можна визнати обставиною, яка пом`якшує покарання, оскільки, на думку суду, воно не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи і не є тотожним з визнанням обвинуваченим своєї вини у вчиненні вбивства.

Такого висновку суд дійшов, виходячи з того, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину, в даному випадку для близьких осіб, з якими обвинувачений та загибла перебували в родинних відносинах, їх спільної дитини. Суд вважав, що щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній (негативній) оцінці особою своєї протиправної поведінки і розумінні суспільної небезпечності своїх дій, виявлятися в бажанні виправити ситуацію, яка склалася, демонстрації готовності змінити свою поведінку та нести кримінальну відповідальність за вчинене, проте, дії та поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 під час судового розгляду, на думку суду, таким критеріям не відповідають, оскільки в матеріалах справи відсутні такі дані, а в судовому засіданні не встановлено підтвердження того, що обвинувачений дійсно шкодує про свій вчинок та змінив своє ставлення до скоєного.

Також суд не погодився з доводами сторони захисту щодо врахування судом обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , передбаченої п.5 ч.1 ст.66 КК України, а саме вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, які виникли в житті обвинуваченого, оскільки судом таких обставин встановлено не було.

При цьому, суд виходив з того, що вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, може бути підставою для пом`якшення покарання, проте, такі обставини можуть бути пов`язані з різними дуже несприятливими умовами матеріального, сімейного, особистого, виробничого або суспільного життя і діяльності обвинуваченого. Збігом таких обставин може бути: безробітний стан і неможливість знайти роботу, тяжка хвороба дитини, родини чи батьків, велике психологічне навантаження, смерть близької людини, перебування людини у стані душевного переживання, тощо. Натомість, під час судового розгляду судом не було встановлено обставин та їх збіг такого ступеню, внаслідок яких обвинувачений міг би вчинити інкриміноване йому кримінальне правопорушення, враховуючи, що обвинувачений влаштувався на роботу, на час вчинення злочину мав помешкання та проживав разом зі своїм сином, враховуючи при цьому, що дійсно, у подружжя були складні відносини, пов`язані з етапом розірвання шлюбного союзу та вирішенням питань щодо проживання та піклування про сина, проте, такі сімейні обставини не є тяжкими і не можуть бути розцінені як дуже несприятливі умови особистого і сімейного життя обвинуваченого, що могли б спонукати останнього до вчинення злочину, пов`язаного з позбавленням життя близької йому особи. При цьому, неправомірної поведінки загиблої ОСОБА_11 , яка б зменшувала суспільну небезпечність злочину і пом`якшувала б покарання винного, судом встановлено не було.

Разом з тим, суд визнав обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , згідно з п. 6-1 ч.1 ст. 67 КК України, - вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя, з якою винний перебував у сімейних відносинах.

Підстав для застосування положень ст. 69 КК України, які б давали суду можливість призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції інкримінованої статті, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції цієї статті та підстав для застосування ст.69-1 КК України, судом встановлено не було.

З урахуванням характеру і ступеня тяжкості скоєного ОСОБА_7 кримінального правопорушення, даних про його особу, інших обставин кримінального провадження в їх сукупності, суд вважав, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, буде призначення йому основного покарання у вигляді позбавлення волі в розмірі максимального строку покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.115 КК України.

Такого висновку суд дійшов, враховуючи також характер вчиненого злочину, відносини між обвинуваченим та загиблою, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину та ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним злочину, що потягло за собою тяжкі наслідки у вигляді загибелі близької людини, з якою обвинувачений прожив більше 10 років у шлюбі, і яка була матір`ю його малолітнього сина, тим самим позбавивши дитину самого найціннішого материнської любові та турботи, права на повноцінну сім`ю, нехтуючи нормами моралі та сімейними цінностями, обвинувачений, внаслідок тривалого непорозуміння подружжя, з особистих мотивів, викликаних ревнощами, під час вирішення конфлікту, позбавив життя ОСОБА_11 , розуміючи суспільно небезпечні наслідки свого діяння та бажаючи їх настання. При цьому суд також врахував, що дії, які вчиняв ОСОБА_7 після вчинення злочину, були направлені на спотворення подій, з метою сховати сліди злочину та відвернути увагу близьких і знайомих загиблої від тяжких наслідків, з використанням в подальшому мобільного пристрою загиблої від її імені та створюючи враження керованої нею поведінки, яка мала сприяти подальшому зникненню померлої. Також, суд врахував відсутність осуду свого діяння з боку обвинуваченого, який, не зважаючи на тривалий час, що пройшов з дня вчинення злочину, не тільки не компенсував спричиненої майнової та моральної шкоди, а навіть не намагався цього зробити. Крім того, суд врахував позицію потерпілої, яка втратила доньку і просила призначити обвинуваченому суворе покарання.

Також судом було частково задоволено, заявлений потерпілою ОСОБА_9 цивільний позов до ОСОБА_7 про стягнення на її користь суми матеріальної шкоди у розмірі 6 410 грн та моральної шкоди у розмірі 6 134 400 грн. та було стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 суму матеріальної шкоди у розмірі 6 410 (шість тисяч чотириста десять) грн 00 коп. та суму моральної шкоди у розмірі 2 600 000 (два мільйона шістсот тисяч) грн 00 коп .

Такого висновку суд першої інстанції дійшов, виходячи з того, що судом було встановлено, що смерть ОСОБА_11 спричинена умисними неправомірними діями ОСОБА_7 і, безумовно, смерть рідної доньки, з якою ОСОБА_9 була у близьких стосунках, постійно спілкувалась та підтримувала сімейні узи, є непоправною втратою і великим горем для матері на все життя, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з ОСОБА_7 суми нанесеної потерпілій моральної шкоди.

Разом з тим, судом не прийнято до уваги зазначений позивачем розмір грошової компенсації за завдану моральну шкоду у розмірі 6 134 400 грн, заявлені потерпілою у цивільному позові, оскільки для визначення можливого розміру компенсації моральної шкоди позивачем була застосована методика та формула російського вченого ОСОБА_14 , висновки по яких мають імовірний характер та є науковою рекомендацією, вказана наукова методика не легалізована в Україні, а вихідна величина, запропонована автором у 216 мінімальні заробітні плати, що становить більше півтора мільйони гривень, а також формула і коефіцієнти для обрахування компенсації моральної шкоди, носять винятково абстрактний характер.

При вирішенні вимог цивільного позову ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди в частині їх розміру, судом враховано характер і ступінь моральних страждань позивача, пов`язаних зі смертю її доньки, характер правопорушення та ступінь вини заподіювача шкоди, його матеріальний стан та інші докази, що містяться в матеріалах справи, з урахуванням висновку експерта від 27.01.2025 року № 5605 за результатами проведення судово-психологічної експертизи за матеріалами кримінального провадження № 0000465, на вирішення якої були поставленні питання, зокрема, чи завдані страждання ОСОБА_9 та який орієнтовний розмір становить грошова компенсація за завдані страждання (моральну шкоду).

Як зазначено судом, за результатами проведеної експертизи встановлено наявність змін у функціонуванні окремих структур особистості, що призвели до руйнівних, частково зворотних порушень в основних сферах соціального функціонування (життєва криза) внаслідок вбивства доньки ОСОБА_9 . Для потерпілої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ситуація вбивства її доньки стала причиною переживання горя, внесла негативні зміни в її емоційний стан, призвела до руйнування звичних і комфортних сімейних стосунків та виникнення відчуття непоправної втрати. Переживання даної ситуації супроводжувалось низкою інтенсивних негативних емоцій: тривоги, хвилювання, гніву, тривалої емоційної напруги. Зазначене призвело до виникнення негативних емоцій, емоційного дискомфорту, довічної втрати значимих контактів, раптових та неочікуваних змін звичного стереотипу життя, до душевних (моральних) страждань.

Згідно вказаного висновку, при встановлені умов, згідно яких судом буде встановлено, що спричинювач шкоди був достовірно поінформований, мав можливість правильно оцінити та передбачити наслідки своєї діяльності, прийняти правильне рішення та реалізувати його, орієнтовний розмір відшкодування душевних страждань (моральної шкоди) ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , може складати 324 мінімальних заробітних плат (або, на момент складання висновку, грошовий еквівалент становить 2 592 000 грн).

За умови, що вказані висновки зроблені судовим експертом, який попереджений про кримінальну відповідальність, суд вважав відсутніми підстави вважати даний доказ недопустимим, врахувавши його при визначенні розміру моральної шкоди та дійшовши висновку, що характер і ступінь моральних страждань позивача, життєва криза, що настала внаслідок смерті її доньки, вимушеність змін у її житті, що спричинені умисними протиправними кримінально-караними діями ОСОБА_7 , свідчать про заподіяння цивільному позивачу немайнової шкоди, компенсацією за яку, суд встановлює у розмірі 2 600 000 грн, що, на думку суду, відповідає принципам справедливості, виваженості та розумності.

Підстав вважати призначене судом першої інстанції покарання явно несправедливим, у зв`язку з його суворістю, колегія суддів не вбачає. Доводи про необхідність пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання, з урахуванням визнання обвинуваченим себе винним, а також врахування його щирого каяття і обставин, передбачених п.5 ч.1 ст.66 КК України, на думку колегії суддів, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого кримінального правопорушення, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого і бажання виправити ситуацію, що склалася. Щире каяття має характеризувати поведінку особи після вчинення злочину суто з позиції психологічної внутрішньої переорієнтації суб`єкта, справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру, про що мають свідчити і об`єктивні дані про зміну в ціннісних пріоритетах та способі життя.

Так, дійсно, обвинувачений і під час судового розгляду в суді першої інстанції і під час апеляційного розгляду, зазначав, що визнає себе винним, визнає, що вчинив злочин, виправдовуючи свій вчинок емоційними діями, внаслідок ревнощів, обумовлених його відношенням до загиблої та любов`ю до загиблої дружини. При цьому згоден, що завдав своїми діями непоправимої втрати та болю родичам загиблої, та своїм близьким, у зв`язку з чим, обвинувачений озвучив вибачення перед потерпілою, зазначивши, що дійсно шкодує.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, в діях обвинуваченого, а також в його висловлюваннях щодо оцінки своїх дій та їх наслідків, відсутня критична оцінка своїх дій, а лише є виправдання своєї поведінки ревнощами та емоційною нестабільністю та відсутній осуд щодо своєї поведінки, зокрема, після вчиненого вбивства загиблої, а також намагання приховати сліди злочину та відвернути увагу близьких і знайомих загиблої від тяжких наслідків протягом наступних днів після вбивства дружини, під час яких, обвинувачений від імені загиблої вів переписку у соціальних мережах та у телефонних повідомленнях від її імені.

При цьому, бажання виправити ситуацію та готовності нести відповідальність, з поведінки обвинуваченого не вбачається, натомість, є бажання виправдати свою поведінку обставинами, передбаченими п.5 ч.1 ст.66 КК України, які, на думку колегії суддів, в даному випадку встановлені не були, та пом`якшити призначене судом першої інстанції покарання.

Обставини, передбачені п.5 ч.1 ст.66 КК України визнаються пом`якшуючими покарання обставинами в тому випадку, коли винна особа вчиняє злочин з обмеженою волею, певною мірою вимушено, знаходиться під впливом негативних зовнішніх факторів, які здійснюють тиск на її свідомість та волю, обмежують свободу вибору варіанту поведінки та схиляють до вчинення суспільно-небезпечного діяння. Вчинення дій внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин або під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність, може бути підставою для пом`якшення покарання, оскільки свідчить про меншу суспільну небезпечність особи винного, в порівнянні з особою, яка вільно обирає злочинний варіант поведінки. При цьому, збіг тяжких особистих, сімейних чи інших обставин являє собою конкретну життєву ситуацію, яка певною мірою стимулює злочинну поведінку. В цьому випадку злочин вчиняється під впливом негативних зовнішніх факторів, які винний не зміг подолати та для задоволення власних інтересів винного, як правило, з метою усунення чи зменшення негативного впливу цих обставин.

Обставиною, що пом`якшує покарання, виходячи зі змісту п.5 ч.1 ст.66 КК України, визнається вчинення злочину, внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин. Це означає, що між цими обставинами та вчиненням злочину повинен існувати певний взаємозв`язок. Збіг цих обставин впливає на формування мотивів вчинення злочину, обмежує волю особи та обумовлює вибір злочинної поведінки. Особа вчиняє злочин з метою усунення або послаблення впливу тяжких обставин , їх негативних наслідків або в результаті того, що вплив цих обставин на психіку особи знизив її вольовий контроль, увагу, обережність, здатність керувати своїми діями.

Виходячи з встановлених судом обставин справи, не можна вважати певні непорозуміння між подружжям, внаслідок їх розлучення або питань, пов`язаних з вихованням їх дитини, такими, внаслідок яких можна виправдати вбивство чоловіком своєї дружини, за відсутності з боку загиблої будь-якої неприпустимої поведінки, виходячи з встановлених судом обставин та показів потерпілих та свідків. А тому, не можна виправдати такі суспільно-небезпечні дії обвинуваченого, як вбивство своєї дружини та його подальші дії, пов`язані з розчленуванням трупу вбитої дружини та прихованням слідів скоєного такими, які вчинені з метою усунення або послаблення впливу тяжких обставин, або їх негативних наслідків.

Вважати ревнощі до дружини збігом тяжких обставин, що впливало на формування мотивів вчинення обвинуваченим інкримінованого йому злочину та обмежувало його волю та обумовило вибір його злочинної поведінки, в даному випадку, не можна. Будь-яких інших тяжких особистих обставин, під час розгляду справи, встановлено не було та захисником в апеляційній скарзі не наведено, внаслідок чого, такі доводи не можуть бути задоволені.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу зменшення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь потерпілої ОСОБА_9 , колегія судді зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, при цьому цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом, а якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст.ст. 32, 56 Конституції України, гарантоване право кожної фізичної особи на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Згідно пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина.

Цивільне законодавство України, під моральною шкодою розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Така позиція колегії суддів узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, зазначеною у постановах від 04 листопада 2021 року у справі № 205/3109/20 (провадження № 51-3752км21), від 27 жовтня 2022 року у справі № 200/1437/18 (провадження № 51-2280км22), від 01 листопада 2022 року у справі № 748/356/19 (провадження № 51-1402км22), від 15 листопада 2022 року у справі № 635/6067/19 (провадження № 51-306км22), від 12 січня 2023 року у справі № 554/8829/19 (провадження № 51-2208км22) та від 16 лютого 2023 року у справі № 289/1825/19 (провадження № 51-94км22).

Відповідно до пунктів 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань.

Як вбачається з матеріалів справи, потерпілою ОСОБА_9 було заявлено цивільний позов до ОСОБА_7 , в якому вона просила стягнути на її користь суми матеріальної шкоди у розмірі 6 410 грн та моральної шкоди у розмірі 6 134 400 грн.

На обґрунтування цивільного позову потерпілою було зазначено, що умисне протиправне заподіяння смерті її доньці, потягло за собою необхідність покупки оплати ритуальних послуг у розмірі 6410 грн., що підтверджується наявним актом. Також вказала, що ОСОБА_7 , вчинивши вбивство ОСОБА_11 з подальшим розчленуванням її тіла спричинив її родичам моральну шкоду, яка полягає у порушені налагодженого стану життя, смерть доньки принесла позивачу великий біль, горе, глибокі та тривалі душевні страждання, які тривають і до теперішнього часу, оскільки життя доньки є безцінним. Ці душевні страждання проявилися у негативних думках та спогадах про смерть доньки, тривозі, емоційній реакції при згадуванні, важкості виконання повсякденних обов`язків, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, зниженого та нестійкого настрою, порушення сну, неприємних сновидінь, емоційної напруги, нервозності, дратівливості, реакції замкнення, бажання уникати контактів, обурення. При цьому поведінка відповідача, з моменту скоєння кримінального правопорушення, була вкрай неадекватною, оскільки він вину не визнавав, намагався уникнути відповідальності. Все це спричинило душевні хвилювання позивачу, оскільки дізнавшись про загибель доньки їй довелось жити в стресі, було необхідно терміново знайти великі суми коштів на її поховання. При цьому відповідач жодного разу не надав фінансову допомогу. Моральну шкоду потерпіла оцінила в розмірі 6 134 400 грн., яка обґрунтовувала, посилаючись на «Методику встановлення заподіяної моральної шкоди та методу оцінки розміру компенсації спричинених страждань», яку розробив проф. ОСОБА_14 , яка була зареєстрована Міністерством юстиції України 03.03.2010 під номером 14.1.04.

Дослідивши, заявлений в межах даного кримінального провадження, цивільний позов, колегія суддів вважає, що при визначенні розміру заподіяної потерпілій моральної та матеріальної шкоди, суд першої інстанції в повній мірі врахував характер, тривалість та обсяг фізичних, душевних та психічних страждань потерпілої, виходячи з фактичних обставин даної справи, саме внаслідок умисних дій обвинуваченого потерпіла втратила рідну доньку, з якою у потерпілої ОСОБА_9 були близькі стосунки, з якою вона постійно спілкувалась та підтримувала сімейні узи. Смерть доньки принесла позивачу великий біль, горе, глибокі та тривалі душевні страждання, оскільки вона втратила свою доньку і матір її онука, який залишився самого найціннішого у житті - без материнської любові та турботи. Вказані душевні страждання потерпілої тривають і до теперішнього часу, оскільки життя доньки є безцінним, а її загибель невідворотною. Все це вкрай негативно проявилось у повсякденному житті потерпілої після смерті її доньки, що виразилися у негативних думках та спогадах про смерть доньки, тривозі, емоційній реакції при згадуванні, важкості виконання повсякденних обов`язків, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, зниженого та нестійкого настрою, порушення сну, неприємних сновидінь, емоційної напруги, нервозності, дратівливості, реакції замкнення, бажання уникати контактів, обурення.

Між вказаними діями обвинуваченого та загибеллю ОСОБА_11 мається причинний зв`язок, і саме ці дії обвинуваченого завдали сильних моральних страждань потерпілій ОСОБА_9 та її родині, оскільки вона втратила найріднішу людину свою доньку і матір її онука, вплинули на зміни в емоційному та фізичному стані потерпілої, позбавили її можливості вести звичний для неї спосіб життя та налагодженого стану життя.

І саме такий, визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 2 600 000 грн та матеріальної в сумі 6 410 грн., є достатнім та необхідним для відшкодування спричиненої потерпілій моральної шкоди та відновлення її душевного стану.

При цьому, колегія суддів враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

А отже, доводи обвинуваченого та його захисника щодо не відповідності визначеного судом розміру моральної шкоди, принципам розумності та справедливості, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які, на думку обвинуваченого та його захисника, є підставами для скасування вироку, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що при призначені ОСОБА_7 покарання, суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 50, 65, 66, 67, 70 КК України, призначивши покарання в межах санкції ч.1 ст.115 КК України та, дотримуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, беручи до уваги, зокрема, що обвинуваченим скоєно злочин проти життя та здоров`я особи, який, відповідно до приписів ст.27 Конституції України, є фундаментальним конституційним правом кожної людини, що гарантує невід`ємність та непорушність життя кожного, а також зобов`язує державу його захищати. А тому, призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання, відповідає вимогам ст.ст. 50 та 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено підстав для скасування вироку за доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку також не вбачається, внаслідок чого вирок суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Шевченківського районного суду м.Харкова від 30 вересня 2025 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК України, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ _____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3