1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/9708/23 1-кп/335/269/2025
28 жовтня 2025 року м. Запоріжжя
Колегія суддів Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, строку тримання під вартою, -
Під час судового розгляду кримінального провадження прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 .
Обґрунтовуючи необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому, прокурор посилався на наявність обґрунтованого обвинувачення щодо вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, за обставин, визначених в обвинувальному акті, а також на наявність ризиків передбачених п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.
В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, просив його задовольнити.
У судовому засіданні обвинувачений заперечував проти продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просив обрати більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.
Захисник обвинуваченого підтримав думку обвинуваченого, просив обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, приходить до наступного.
Як зазначено у ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Строк тримання під вартою обвинуваченого закінчується 22.09.2025 року, однак судове провадження по даній справі не закінчено.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурор зазначив, що заявлені раніше стороною обвинувачення ризики, передбачені п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України не зменшилися та продовжують існувати, тому є виправданим подальше продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, яке є особливо тяжким злочином, за який передбачено покарання, пов`язане виключно з позбавленням волі.
Перевіривши наявні матеріали судового провадження, колегія суддів прийшла до висновку про те, що ризики, які виправдовують тримання обвинуваченого під вартою передбачені п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжують існувати.
Зокрема, такими ризиками є: ризик переховування від суду; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином - з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, який має типові соціальні зв`язки для особи його віку та статусу.
При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь вірогідності, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи.
Так, попередніми ухвалами слідчих суддів та суду було встановлено наявність існування ризиків можливого переховування ОСОБА_6 від органів досудового розслідування та суду, а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.
Відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципами поваги до людини та особистої свободи, закріплених в ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Слушними є доводи сторони обвинувачення про наявність ризику перешкоджати кримінальному правопорушенню іншим чином. Переконуючим, на думку суду, є можливість ОСОБА_6 вчинити активні дії щодо приховання майна, що підлягає конфіскації, у разі визнання його винним, використати наявні в нього особисті та ділові зв`язки щоб уникнути кримінальної відповідальності та перешкоджати кримінальному провадженню будь-яким чином.
Разом з цим, суд зауважує, що кримінальний процесуальний закон не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково здійснить відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснення у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Суд погоджується з доводами прокурора про продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 4 ч. 1 ст 177 КПК України виходячи з того, що інкримінований ОСОБА_6 злочин, передбачений ч. 2 ст. 111 КК України є особливо тяжким кримінальним правопорушенням, відповідальність за який передбачена на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна, що позбавляє суд можливості звільнення винної особи від кримінальної відповідальності чи звільнення її від відбування покарання з випробуванням. За таких обставин, у разі доведення вини ОСОБА_6 , до останнього буде застосовано виключно реальне покарання у виді позбавлення волі. Наведена обставина у виді безальтернативності та тяжкості покарання, на переконання суду, сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого вчинити дії з метою переховування від суду для уникнення притягнення до кримінальної відповідальності та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків. Крім того, зважаючи на особисті, ділові та інші зв`язки обвинуваченого, як працівника правоохоронного органу, у останнього наявні відповідні можливості, які він зможе використати для того, щоб уникнути кримінальної відповідальності та перешкоджати кримінальному провадженню будь яким іншим чином, зокрема створення умов та обставин з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Таким чином, ризик переховування від суду та перешкоджання кримінальному провадженню, обумовлюється, серед іншого, можливістю притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання за злочин, передбачений ч. 2 ст. 111 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 .
Також суд враховує положення ч. 6 ст. 176 КПК України, відповідно до яких під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті (тримання під вартою).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, передбачені п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, раніше встановлені судом не зменшились та продовжують існувати на цей час, з огляду на особу обвинуваченого, характер та ступінь тяжкості інкримінованого йому правопорушення та суворість можливого покарання, тому клопотання прокурора підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 1-29, 131-132, 176-178, 183, 193-194, 199, 331, 369-372, 376 КПК України, колегія суддів, -
Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, строку тримання під вартою задовольнити.
Продовжити ОСОБА_6 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, з 28 жовтня 2025 року по 26 грудня 2025 року включно, з можливістю внесення застави на умовах та у розмірі визначених ухвалою суду від 17 квітня 2025 року.
Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення до Запорізького апеляційного суду.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3