УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 463/9765/21

провадження № 51-3905ск25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на вирок Личаківського районного суду міста Львова від 26 квітня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 2 липня 2025 року щодо ОСОБА_5 .

Обставини справи

1. Вказаним вироком, залишеним без змін апеляційним судом

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя с. Боневичі Самбірського району Львівської області,

засуджено за частиною 2 статті 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 роки без позбавленням права керувати транспортними засобами.

На підставі статті 75 КК звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених статтею 76 цього Кодексу.

2. Як установив суд, ОСОБА_5 16 жовтня 2019 року близько 09:00, керуючи автопотягом у складі сідельного тягача марки «MAN» р.н. НОМЕР_1 із напівпричепом «SCHMITZ» р.н. НОМЕР_2 , та рухаючись по вул. Тракт Глинянський у м. Львові в напрямку вул. Личаківської, порушив вимоги Р.1 п.1.5; 1.7; Р.2 п. 2.3 б), д); Р.10 п.10.1; Р.12 п.12.3 ПДР України, які виразились в тому, що він будучи неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, виконуючи маневр повороту праворуч, та виїжджаючи з другорядної дороги на головну, не був особливо уважним до учасника дорожнього руху - особи похилого віку, а саме пішохода ОСОБА_6 , яку він об?єктивно міг виявити з свого місця водія, і яка знаходилась біля правого краю проїзної частини вул. Личаківської та мала намір переходити проїзну частину у невстановленому для цього місці, продовжив виконання даного маневру та рухався до крайньої лівої смуги вул. Личаківської, виїхавши на її крайню ліву смугу, де в подальшому, здійснив наїзд на вказаного пішохода, яка продовжувала рух та переходила проїзну частину вул. Личаківської справа на ліво по ходу руху автомобіля в невстановленому для цього місці.

Внаслідок порушення водієм ОСОБА_5 вимог ПДР, пішоходу ОСОБА_6 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до настання смерті останньої.

3. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволено частково. Ухвалено стягнути з ФОП ОСОБА_8 на її користь 300 000 грн моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги

4. У касаційній скарзі потерпіла просить оскаржені рішення скасувати через істотне порушення кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинення кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.

5. Також потерпіла просить задовільнити в повному обсязі її позовні вимоги в частині стягнення з ФОП ОСОБА_8 відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 000 грн.

Оцінка Суду

6. Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, Суд вирішив відмовити у відкритті касаційного провадження.

7. Згідно з частиною 2 статті 438 КПК при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього ж Кодексу.

8. На обґрунтування своєї позиції щодо м`якості призначеного покарання засудженому, потерпіла зазначає, що суди, обираючи покарання засудженому із застосуванням вимог статті 75 КК, не повною мірою врахував особу винного, обставини вчинення кримінального правопорушення та тяжкість вчиненого злочину, які мають значення для призначення більш суворого покарання.

9. Фактично, доводи потерпілої зводяться до того, що районний суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції надали таку оцінку обставинам вчинення злочину, індивідуальним рисам особи засудженого та іншим обставинам справи, з якою не згодна потерпіла.

10. Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

11. Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

12. Статтею 75 КК визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

13. Зі змісту оскаржених рішень вбачається, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, призначаючи покарання ОСОБА_5 обґрунтовано врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, його вік, те, що він раніше не судимий, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обтяжуючих покарання обставин, мотивовано призначив основне покарання без призначення додаткового - у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, в межах санкції частини 2 статті 286 КК із застосуванням до засудженого положень статті 75 цього ж Кодексу, навівши підстави тому, чому він вважає покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Із такими висновками судів погоджується і колегія суддів.

14. Щодо доводів потерпілої, викладених в касаційній скарзі, стосовно несправедливого вирішення судом цивільного позову, вони є не обґрунтованими.

15. Відповідно до вимог частини 5 статті 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

16. За загальним правилом, установленим частиною 1 статті 1172 ЦК суд першої інстанції, частково задовольнивши позов потерпілої, правильно виходив із зобов`язання, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

17. Колегія суддів вважає, що рішення про цивільний позов прийнято з урахуванням вимог статей 128, 129 КПК та згідно положень статей 23, 1167, 1168, 1172, 1187 ЦК. Розмір моральної шкоди визначено з дотриманням вимог чинного законодавства.

18. З мотивувальної частини вироку слідує, що при вирішенні цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції врахував обсяг моральних страждань потерпілої ОСОБА_7 - доньки загиблої ОСОБА_6 , порушень звичайного способу життя, яких вона зазнала у зв`язку зі смертю матері внаслідок ДТП, та урахував розмір моральної шкоди, спричиненої у наслідок незаконних дій засудженого, і належним чином обґрунтував розмір стягнутого відшкодування.

19. Апеляційний суд, переглянувши вирок районного суду щодо ОСОБА_5 за апеляційною скаргою потерпілої, доводи якої є аналогічними доводам касаційної скарги, ствердив про правильність прийнятого рішення в частині призначеного покарання засудженому й вирішення цивільного позову, та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

20. Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована і відповідає вимогам статті 419 КПК. Переконливих аргументів, які б вказували на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність при юридичній оцінці діяння, а також порушень процесуального закону, які перешкодили судам ухвалити законні та обґрунтовані рішення, в касаційній скарзі потерпілої не зазначено.

21. З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які свідчать про необхідність відкриття провадження і перевірки його матеріалів, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

На підставі викладеного та керуючись пунктом 2 частини другої статті 428 КПК, Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на вирок Личаківського районного суду міста Львова від 26 квітня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 2 липня 2025 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3