Справа № 149/3768/24
Провадження №1-кп/149/72/25
Номер рядка звіту 56
В И Р О К

і м е н е м У к р а ї н и

24.12.2025 м. Хмільник Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 , законного представника потерпілої - ОСОБА_8 ,

представника сектору ювенальної превенції ВВГ Хмільницького РВП - ОСОБА_9 ,

представника Служби у справах дітей - ОСОБА_10 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Хмільник кримінальне провадження №0000272 від 17.06.2024 року по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лисогірка Хмільницького р-ну, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 01 червня 2024 року близько 19:00 години знаходився на території Шевченкіського ліцею Хмільницької міської ради, що розташований за адресою: Вінницька область, Хмільницький район, с. Шевченка, вул. Шкільна, 36, куди в той час прийшла раніше знайома йому малолітня ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зустрівшись з малолітньою потерпілою ОСОБА_11 , ОСОБА_5 розпочав розмову із нею, та в цей час у нього раптово виник злочинний умисел, направлений на вчинення насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаного із проникненням в тіло іншої особи, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, за наступних обставин.

ОСОБА_5 01 червня 2024 року близько 19:00, перебуваючи на території Шевченківського ліцею Хмільницької міської ради за адресою: Вінницька область, Хмільницький район, с. Шевченка, вул. Шкільна, 36 години, діючи цілеспрямовано та протиправно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, будучи достовірно обізнаним про малолітній вік ОСОБА_11 , користуючись безпорадним станом потерпілої з огляду на її малолітній вік та власними фізичними перевагами, розуміючи, що малолітня потерпіла ОСОБА_11 за своїм фізичним та психічним станом, внаслідок малолітнього віку не зможе повною мірою розуміти характер і значення вчинюваних із нею дій, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, без добровільної згоди потерпілої, з метою задоволення статевої пристрасті вчинив щодо малолітньої потерпілої ОСОБА_11 насильницькі дії сексуального характеру, спрямовані на задоволення власної статевої пристрасті, не пов`язані з проникненням в тіло потерпілої.

Так, ОСОБА_5 зняв шорти та спідню білизну з малолітньої ОСОБА_11 , оголивши її статеві органи, після чого оголив свій статевий орган та в подальшому, ставши позаду останньої, яка в цей час просила ОСОБА_5 припинити його дії, однак в силу свого віку та фізичного розвитку не могла чинити будь-який опір, почав виконувати рухи, характерні для статевого акту, чим порушив її статеву недоторканість, нормальний фізичний, психічний та соціальний розвиток, після чого припинив свої протиправні дії, та з місця вчинення кримінального правопорушення втік.

Таким чином, ОСОБА_5 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України - вчинення насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням у тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої (сексуальне насильство) вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав та повідомив, що дійсно 01.06.2024 перебував на території школи, де зустрів ОСОБА_11 , яку він знав раніше, і вони пішли за школу, де він почав цілувати її та роздягати. Не зважаючи на заперечення потерпілої, він продовжив. Після того, як він роздягнув її та себе, він помістив свій статевий орган їй між ноги та почав імітувати статевий акт. Зазначив, що проникнення до її статевих органів не було. Потім він побачив дівчат, які знімали все на телефон, і втік з місця події. При цьому підтвердив, що йому достеменно було відомо про вік потерпілої, зазначив, що потерпіла просила не робити цього, однак він на її заперечення не зважав, пояснити причину своїх дій всупереч волі потерпілої не зміг. При цьому розумів, що має фізичну перевагу над потерпілою. Попередній статевий досвід заперечив. Крім того повідомив, що після вчиненого хотів попросити вибачення у потерпілої, однак жодних дій для цього не вчиняв. В цілому не заперечив фактичні обставини кримінального правопорушення, просив призначити йому умовне покарання.

Малолітня потерпіла ОСОБА_11 була допитана на стадії досудового розслідування у судовому засіданні в порядку ст. 225 КПК України. З дослідженого відеозапису технічної фіксації судового засідання (а.с. 176) судом встановлено, що в ході допиту ОСОБА_11 повідомила наступні обставини. З ОСОБА_5 вона була знайома раніше, оскільки його дядько жив разом з її матір`ю, а ОСОБА_5 разом із своєю сестрою та бабусею навіть ночували у них вдома. Крім того, з обвинуваченим вона ходила до однієї школи. Спілкування у неї з ОСОБА_5 було дружнім, але траплялись конфліктні ситуації, про які вона згадує як про "злі відносини". 01.06.2024 вона сиділа в школі, ОСОБА_5 підійшов до неї та почав її цілувати та говорити, що любить її, після чого почав торкатися руками її грудей та сідниць, потім її статевих органів (піхви) та почав роздягати. Вона говорила, щоб він цього не робив, однак він кричав на неї та казав, щоб вона нагнулась. Повідомила, що вона бачила його пеніса та він помістив їй його між ноги. Після чого він побачив її подружок злякався та втік.

Згідно психологічного висновку спеціаліста за результатами проведення допиту малолітньої ОСОБА_11 26.06.2024, потерпіла відтворює обставини, місце події, спосіб вчинення кримінального правопорушення, зазначає деталі, що сталися як до, так і після вчинення кримінального правопорушення. Під час допиту психоемоційний стан характеризується тривожністю та невпевненістю.

Захисник потерпілої адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на вік та необхідність уникнення повторної травматизації потерпілої, з огляду також на рекомендації психолога, заперечувала щодо виклику її у судове засідання для безпосереднього допиту судом, обмежившись дослідженням матеріалів, здобутих у ході її допиту слідчим суддею на стадії досудового розслідування. Інші учасники кримінального провадження на безпосередньому допиті потерпілої в судовому засіданні не наполягали. За таких обставин суд визнав недоцільним проведення допиту потерпілої ОСОБА_11 під час судового розгляду на підставі ч. 4 ст. 225 КПК України.

Законний представник потерпілої (мати) ОСОБА_8 була допитана у судовому засіданні за її згодою як свідок, та повідомила, що її донька ОСОБА_11 , на момент, коди відбувались події, що зазначені в обвинувальному акті, проживала разом із нею. З ОСОБА_5 вони були знайомі раніше, оскільки ОСОБА_8 певний час співмешкала з його дядьком, та у них є спільна донька. ОСОБА_5 його сестра та бабуся раніше приблизно раз в тиждень приходили до них у гості та навіть залишались на ночівлю, однак про будь-які неприязні стосунки чи конфлікти між донькою і ОСОБА_5 їй не було відомо. При цьому ОСОБА_5 в силу вищевказаних сімейних обставин було достеменно відомо про вік ОСОБА_11 01.06.2024 її донька ОСОБА_12 відпросилась піти до школи, щоб скористатись там мережею Інтернет, вона її відпустила. Приблизно через 1-2 години донька повернулась вся в сльозах, однак не захотіла розповідати, що трапилось. Потім підійшла сусідка ОСОБА_13 та повідомила матері про те, що відбулось біля школи. Дізнавшись про це, ОСОБА_8 знову підійшла до доньки та почала розпитувати про ці події, на що їй донька повідомила, що ОСОБА_5 торкався її грудей, цілував та роздягав. Зняв з неї спідню білизну та помістив їй між ніг свій статевий орган, хотів вчинити статевий акт, але злякався дівчат, які були на стадіоні. Повідомила, що після цих подій донька почала сильно боятися та майже не виходить з дому, на час судового розгляду проживає з батьком. При визначені міри покарання ОСОБА_5 просила ізолювати його від суспільства.

Винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153, підтверджується також наступними доказами, дослідженими в ході судового розгляду, зокрема:

- витягом з ЄРДР (т. 1 а.с. 127), відповідно до якого 17.06.2024 до ЄРДР за номером 0000272 були внесені відомості за ч. 2 ст. 156 КК України;

- протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 17.06.2024 (т. 1 а.с. 128), згідно якого до правоохоронних органів звернулась ОСОБА_14 та повідомила про те, що 13.06.2024 в період часу з 15:30 до 6:00 год. ОСОБА_5 вчинив розпусні дії відносно її доньки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на території Шевченківського ліцею, що у с. Шевченка;

- висновком експерта № 35 (т. 1 а.с. 138), яким встановлено, що при обстеженні ОСОБА_11 тілесних ушкоджень на тілі у тому числі в ділянці статевих органів не виявлено. При судово-медичній експертизі у судово-імунологічному відділенні мазків, тампону, гінекологічної щітки з вмістом присінку піхви ОСОБА_11 (висновок експерта № 750 від 19.06.-20.06.2024) сперматозоїди не виявлено;

- висновком експерта № 750 (т. 1, а.с. 139-140), відповідно до якого при судово-медичному дослідженні мазків, тампону, гінекологічної щітки з вмістом присінку піхви ОСОБА_11 сперматозоїди не знайдені;

- протоколом огляду місця події від 17.06.2024 з відеозаписом та фототаблицею до нього (т. 1, а.с. 142-146), відповідно до якого в присутності понятих було проведено огляд мобільного телефону Iрhone 11 червоного кольору в чохлі прозорого кольору з ІМЕІ НОМЕР_1 . В ході проведення огляду було виявлено три відео;

- протоколом огляду від 21.06.2024 з додатками до нього (т. 1 а.с.149-158) відповідно до якого було проведено огляд флеш-накопичувача отриманого в ході огляду мобільного телефону Iрhone 11, який належить ОСОБА_15 та описано зміст наявних на ньому відеозаписів. На досліджених судом відеозаписах зафіксовано події за участю ОСОБА_5 і ОСОБА_11 , зокрема поцілунки, зняття одягу з потерпілої, рухи ОСОБА_5 , що імітують статевий акт з ОСОБА_11 ;

-витягом з ЄРДР (т. 1, а.с. 160) та постановою про зміну кваліфікації (т. 1, а.с. 159) відповідно до яких кримінальне провадження 0000272 перекваліфіковано з ч. 2 ст. 156 КК України на ч. 4 ст. 153 КК України;

- протоколом огляду місця події від 19.06.2024 з фототаблицею до нього (т. 1, а.с. 161-168), відповідно до якого в присутності понятих було проведено огляд території Шевченківського ліцею.

Оцінюючи досліджені докази у сукупності і взаємозв`язку, суд керується тим, що відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За змістом кримінального процесуального закону при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають: «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом… Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Завданнями кримінального провадження згідно зі ст. 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За своєю суттю та змістом кваліфікація кримінальних правопорушень завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретне кримінальне правопорушення.

Так, дії ОСОБА_5 кваліфікуються як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 153 КК України - вчинення насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням у тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої (сексуальне насильство) вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди.

Об`єктом цього злочину є статева недоторканість особи, а також честь і гідність потерпілої, її нормальний розвиток як малолітньої. Статева недоторканість полягає у абсолютній забороні вступати у статеві контакти та вчиняти дії сексуального характеру з особою, яка в силу свого малолітнього віку та рівня розвитку не є носієм статевої свободи.

Розглядаючи справи за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, суд зобов`язаний оцінити фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення з огляду на їх доведеність з приводу того: чи були вчинені щодо потерпілої особи будь-які насильницькі дії; чи мали такі дії (не пов`язані з проникненням в тіло іншої особи) сексуальний характер та чи були вони вчинені щодо малолітньої особи, яка не досягла чотирнадцятирічного віку незалежно від її добровільної згоди.

Згідно статті 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Статтею 22 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 23 Конституції України визначено, що кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості.

Статтею 28 Конституції України встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності.

Згідно статті 12 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 (далі Конвенції), Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Згідно статті 16 Конвенції, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Згідно статті 19 Конвенції, Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Держави-учасниці відповідно до своїх національних законів забезпечують зміну догляду за дитиною.

Декларація прав дитини 1959 р. закріплює принцип, що дитина за будь-яких обставин має бути серед тих, які першими одержують захист і допомогу. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини).

Зазначене положення кореспондується з частиною 2 ст. 10 КПК України, де закріплено, що у випадках і порядку, передбачених цим Кодексом, певні категорії осіб (неповнолітні, іноземці, особи з розумовими і фізичними вадами тощо) під час кримінального провадження користуються додатковими гарантіями.

Дитина має свою специфіку, яка пов`язана із її віком, рівнем інтелектуального, емоційного розвитку, життєвим досвідом. Усе це впливає на можливість сприйняття нею подій кримінального правопорушення та можливість надати оцінку таким подіям.

Міжнародні стандарти допиту дітей випливають зі змісту Конвенції ООН «Про захист прав людини та основних свобод» 1950 року, Конвенції ООН «Про права дитини» 1989 року, Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року, Керівних принципів, що стосуються правосуддя з питань, пов`язаних з участю дітей-жертв та свідків злочинів, 2005 року, Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства 2007 року, Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо судочинства, дружнього до дитини, 2010 року та ін.

Аналіз досліджених та оцінених по справі доказів свідчить про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчинені умисного злочину доведена повністю та поза розумним сумнівом, дії обвинуваченого ОСОБА_5 вірно кваліфікуються за ч. 4 ст. 153 КК України, як вчинення насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням у тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої (сексуальне насильство) вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди.

Сукупність встановлених у ході судового розгляду обставин виключає будь-яке інше розумне пояснення подій, що мали місце 01 червня 2024 року близько 19:00 год. на території Шевченківського ліцею Хмільницької міської ради, аніж те, що ОСОБА_5 , будучи раніше особисто знайомим з ОСОБА_11 та достеменно знаючи про її малолітній вік, усвідомлюючи протиправність своїх дій та розуміючи, що діє всупереч волі потерпілої та не зважаючи на озвучені нею заперечення, бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків на ґрунті раптово виниклого статевого потягу умисно вчиняв щодо ОСОБА_11 насильницькі дії сексуального характеру (цілував, роздягав, знімав одяг, зокрема і спідню білизну з потерпілої, а також оголював свій статевий орган, вчиняв рухи, що імітують статевий акт, не проникаючи своїм статевим органом у тіло потерпілої), а зрозумівши, що його дії викриті третіми особами, протиправну поведінку припинив і з місця події втік. При цьому суд безпосередньо переконався у ході допиту обвинуваченого ОСОБА_5 , а також у сукупності з іншими дослідженими доказами, що його дії відносно потерпілої були спрямовані саме на задоволення власної статевої пристрасті, що виникла раптово. Будь-яке інше розумне пояснення подій кримінального правопорушення судом виключається.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, у ній мають використовуватися не надмірні, а лише необхідні й зумовлені метою, заходи примусу.

На реалізацію принципу, встановленого ч. 2 ст. 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення ст. 65 КК України. Зазначений принцип, зокрема, конкретизовано в положеннях КК України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш суворого покарання.

Керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України), суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання. Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид і розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд згідно з вимогами ст. 65, 68 КК України враховує: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу винного, який раніше не судимий, офіційно не працює, позитивно характеризується за місцем проживання, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога.

Обставин, що обтяжують покарання, згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Обставин, які згідно зі ст. 67 КК України пом`якшують покарання, судом не встановлено.

При цьому із досліджених доказів і показань, наданих ОСОБА_5 у судовому засіданні, суд не вбачає такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що не зважаючи на те, що при роз`ясненні суті пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_5 вказав, що визнає вину, під час його допиту судом детально з`ясовано його ставлення до вчиненого з метою правильного і всебічного з`ясування усіх обставин, що мають істотне значення. Суд звертає увагу, що щире каяття означає, що особа не лише визнає свою вину і дає правдиві показання, а й щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Разом з тим, поведінка ОСОБА_5 у судовому засіданні, його ставлення до вчиненого, надані обвинуваченим суду пояснення, а також інші обставини, встановлені в ході судового розгляду, в цілому свідчать про відсутність в нього щирого каяття щодо вчиненого ним кримінального правопорушення.

При цьому суд беззаперечно переконався, що ОСОБА_5 на час вчинення інкримінованого йому правопорушення усвідомлював протиправний характер своїх дій, критично оцінював свою поведінку як таку, що суперечить волі і бажанню потерпілої, усвідомлював свою перевагу у віці і фізичній силі, однак продовжував вчинення сексуального насильства відносно потерпілої, а свої дії припинив лише внаслідок викриття третіми особами. Жодних дій, поведінки, які б вказували на намір ОСОБА_5 виправити ситуацію, попросити вибачення у потерпілої чи її матері, або іншим чином загладити провину судом не встановлено. Разом з тим суд вважає, що ОСОБА_5 безперечно усвідомлює караність своїх дій і можливість притягнення до кримінальної відповідальності за вчинене, однак його поведінка (визнання вини, надання вільних та послідовних викривальних показань суду) зумовлена виключно бажанням пом`якшити покарання, в тому числі і шляхом застосування звільнення від покарання умовно. Однак така поведінка не свідчить про щире каяття обвинуваченого.

За таких обставин суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_5 необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 4 ст. 153 КК України у виді позбавлення волі. Саме таке покарання, на думку суду, є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Зважаючи на високу суспільну небезпечність та характер вчиненого кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого, який у вчиненому не розкаюється та не зробив для себе належних висновків щодо власних протиправних дій та їх наслідків, те, що обвинувачений ОСОБА_5 не працює, не одружений, не має стійких соціальних зв`язків, з урахуванням думки законного представника потерпілої щодо міри покарання, а також зважаючи на висновки досудової доповіді щодо обвинуваченого, його покарання без ізоляції від суспільства не відповідатиме критеріям достатності і справедливості. Суд вважає, що покарання, виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе виключно в умовах режиму установи виконання покарань.

Питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження (арешт майна) суд вирішує відповідно до ст. 174 КПК України. Підстави для обрання обвинуваченому запобіжного заходу відсутні.

Цивільний позов не заявлявся.

Питання про речові докази вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Питання щодо процесуальних витрат вирішити відповідно до вимог ст. 124 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.cт. 370-374, 376 КПК України, суд ,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років і 9 (дев`ять) місяців.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту його затримання на виконання цього вироку суду.

Скасувати арешт, накладений ухвалами слідчого судді Хмільницького міськрайонного суду від 20.06.2024 року, на речові докази у кримінальному провадженні.

Речові докази: три відеозаписи, які збережено на флеш-накопичувачі micro-SD залишити при матеріалах кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта в сумі 3581,55 грн.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впровадження Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи та посилення відповідальності за злочини вчиненні проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи" внести відносно ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 відомості до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Вирок може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду через Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копії вироку в день проголошення його резолютивної частини вручити прокурору і обвинуваченому.

Головуючий суддя ОСОБА_1