Провадження №1-кп/127/949/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.09.2023 за № 0000594, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Тульчин Вінницької області, громадянина України, з вищою освітою, директора КНП «Якушинецький центр медико-санітарної допомоги», одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 369-2 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року, точна дата не встановлена, ОСОБА_6 звернувся до директора Комунального некомерційного підприємства «Якушинецький центр первинної медико-санітарної допомоги» Якушинецької сільської ради (далі КНП «Якушинецький ЦПМСД») ОСОБА_5 , для отримання направлення для проходження медико-соціальної експертної комісії своїй доньці ОСОБА_7 з метою встановлення підстав для отримання останньою групи інвалідності.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно вимог пунктів 3, 4, 15, 19, 22 «Положення про медико-соціальну експертизу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317, медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії. Комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акту огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою. Рішення обласних, центральних міських комісій приймається більшістю голосів членів комісій та у разі рівного розподілу голосів вирішальним є голос голови комісії.

Так, згідно з підпунктом «ґ» пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції закону станом на час вчинення злочину) голови та члени лікарсько-консультативних і медико-соціальних експертних комісій, а також голови, їх заступники, члени та секретарі позаштатних постійно діючих військово-лікарських і лікарсько-льотних комісій, які при цьому не є особами, зазначеними у пункті 1 частини першої цієї статті, є особами, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

У ході подальшого спілкування із ОСОБА_6 , 27.09.2023 директор КНП «Якушинецький ЦПМСД» ОСОБА_5 погодився за неправомірну вигоду у розмірі 40 000 гривень вплинути за необхідності на членів медико-соціальної експертної комісії з метою прийняття ними рішення про стійке порушення функцій організму ОСОБА_7 та встановлення їй третьої групи інвалідності.

У подальшому, перебуваючи у своєму службовому кабінеті директора КНП «Якушинецький ЦПМСД», що розташований за адресою: м. Вінниця, вул. Політехнічна, 2-Р, ОСОБА_5 в ході особистих зустрічей отримав від ОСОБА_6 , який діяв під контролем правоохоронних органів 13.10.2023 о 10 год. 04 хв. попередньо обумовлену частину грошових коштів у сумі 20 000 грн., та 15.07.2024 об 11 год. 00 хв. решту грошових коштів у сумі 20 000 грн. у якості неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а саме членів Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи з метою встановлення третьої групи інвалідності ОСОБА_7 .

Обвинувачений ОСОБА_5 після зміни пред`явленого йому обвинувачення винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які узгоджуються з відомостями, зазначеними в обвинувальному акті (зі змінами). Зокрема, повідомив суду, що він є директором КНП «Якушинецький центр медико-санітарної допомоги». Він отримав від ОСОБА_6 40000 грн. за вплив за потреби на комісію для отримання інвалідності. Зауважив, що він не впливав, але міг запитати, при цьому його могли послухати, а могли і не послухати.

Допит обвинуваченого відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Відповідно до частини третьої статті 26 КПК на підставі заявлених сторонами кримінального провадження клопотань, суд дослідив й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:

-протокол затримання від 15.07.2024, відповідно до якого ОСОБА_5 був затриманий об 11.00 год за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України (далі КК), в ході особистого обшуку затриманого були вилучені купюра номіналом 500 грн № БА6459633, номіналом 200 грн № ЕБ8343317, 5 купюр номіналом 100 доларів США № НВ66129349Р, KL82740564B, KC51907494A, AK33610934C, KL75917058B, мобільний телефон марки iPhone;

-протоколи за результатами проведення негласної (слідчої) розшукової дії від 19.10.2023, відповідно до якого у період часу з 10.30 по 11.10 год проведений аудіо- відеоконтроль особи ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в ході якої зафіксоване спілкування ОСОБА_6 з ОСОБА_5 в приміщенні комунального медичного закладу, розташованого за адресою: вул. Політехнічна, 2-р в м. Вінниці, зафіксований факт передання ОСОБА_6 ОСОБА_5 папки фіолетового кольору;

-протокол за результатами проведення контролю за вчиненням злочину від 19.10.2023, відповідно до якого ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 20 тис грн. помістив до білого конверту, який поклав до папки-конверту на кнопці фіолетового кольору, де знаходились копії документів його дочки ОСОБА_7 ; у подальшому 13.10.2024 біля 10.00 год ОСОБА_6 вийшов з машини і біля 10.03 прибув до фактичного розташування КНП «Якушинецький ЦПМСД» по вул. Політехнічній, 2-р в м. Вінниці, біля 10.04 ОСОБА_6 здійснив телефонний дзвінок, зайшов у приміщення, де його зустрів ОСОБА_5 і вони прослідували до кабінету, де після телефонної розмови ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_6 папку фіолетового кольору, оглянув її вміст та кинув на край столу, біля 10.07 год розмова між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 завершилась і ОСОБА_6 вийшов з кабінету;

-протокол огляду та вручення від 13.10.2023, згідно з яким у період часу з 08.50 по 09.30 год ст. оперуповноважений 1 сектору 1 відділу ГВ ЗНД УСБ України у Вінницькій області ОСОБА_8 оглянув грошові купюри номіналом 500 грн в кількості 40 штук, описав їх серії та номери, вручив їх ОСОБА_9 , який помістив отримані кошти до конверту білого кольору та помістив до фіолетової папки-конверту на кнопці;

-протокол за результатами проведення контролю за вчиненням злочину від 16.07.2024, відповідно до якого ОСОБА_6 отримав від старшого оперуповноваженого 1 сектору 1 відділу ГВ ЗНД УСБ України у Вінницькій області ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 20 тис. грн, які ОСОБА_6 помістив до кишені свого одягу, в подальшому 15.07.2024 біля 10.50 год ОСОБА_6 прийшов до будівлі «Якушинецький ЦПМСД» по вул. Політехнічній, 2-р в м. Вінниці, зайшов до кабінету ОСОБА_5 , який спілкувався з невідомою особою і попросив ОСОБА_6 зачекати в коридорі, після виходу співрозмовника ОСОБА_5 з кабінету ОСОБА_6 зайшов всередину, де провів коротку розмову з ОСОБА_5 , в ході якої передав ОСОБА_5 предмет, ззовні схожий на грошові кошти, які останній кинув до шухляди свого столу; в подальшому біля 10.58 год ОСОБА_6 вийшов з кабінету і пішов в напрямку виходу;

-протокол огляду та вручення від 15.07.2023, згідно з яким у період часу з 08.50 по 09.30 год ст. оперуповноважений 1 сектору 1 відділу ГВ ЗНД УСБ України у Вінницькій області ОСОБА_8 оглянув грошові купюри номіналом 500 грн в кількості 40 штук, описав їх серії та номери, вручив їх ОСОБА_9 , який помістив отримані кошти до кишені свого одягу;

-протокол обшуку від 15.07.2024, відповідно до якого проведений обшук кабінету директора КНП «Якушинецький ЦПМСД» ОСОБА_5 за адресою: вул. Політехнічна, 2-р в м. Вінниці, в ході якого у верхній шухляді столу виявлені та вилучені 40 купюр номіналом по 500 грн, описані їх серії та номери, копії документів стосовно ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , оригінали документів, з яких зроблена копія стосовно ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , карту амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_14 , оригінал медичної документації на ім`я ОСОБА_15 , копію договору оренди та акт прийому, рішення ЛКК КНП «Якушинецький ЦПМСД», висновок про наявність порушення, конверт з 20 купюрами номіналом по 100 доларів США, описані їх серії та номери, згорток з 40 купюрами номіналом по 100 доларів США, описані їх серії та номери, згорток з 10 купюрами номіналом по 100 доларів США, описані їх серії та номери;

-медичні документи на ім`я ОСОБА_7 , копію її паспорта, картки платника податків та трудової книжки;

-копію рішення Якушинецької сільської ради № 482 від 27.12.2021, згідно з яким внесені зміни до рішення № 415 від 30.07.2021, пункт якого викладений у новій редакції призначити з 10.08.2021 ОСОБА_5 на посаду директора КНП «Якушинецький ЦПМСД», а також доповнене рішення додатковими пунктами щодо укладення з ОСОБА_5 додаткової угоди до контракту та доручення ОСОБА_5 здійснити заходи, пов`язані з внесенням змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо відомостей про КНП «Якушинецький ЦПМСД»;

-копію контракту від 23.04.2023, відповідно до якого ОСОБА_5 призначений на посаду директора КНП «Якушинецький ЦПМСД».

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду стороною обвинувачення докази, суд дійшов до такого висновку.

У судовому засіданні суд встановив, що ОСОБА_5 на підставі контракту від 23.04.2023 призначений на посаду директора КНП «Якушинецький ЦПМСД». Також за результатами судового розгляду суд встановив, що до ОСОБА_5 звернувся ОСОБА_6 з проханням допомоги з оформленням інвалідності його дочці ОСОБА_7 . Також суд встановив, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 була досягнута домовленість в частині того, що ОСОБА_5 за допомогу в оформленні інвалідності ОСОБА_7 виявив бажання отримати від ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 40 тис. грн. При цьому ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначив, що зазначені грошові кошти він отримав від ОСОБА_16 за вплив на членів медико-соціальної експертної комісії з метою прийняття ними рішення про стійке порушення функцій організму ОСОБА_7 та встановлення їй третьої групи інвалідності.

За результатами судового розгляду суд також встановив, що ОСОБА_5 у приміщенні КНП «Якушинецький ЦПМСД» отримав від ОСОБА_6 19.10.2023 та 15.07.2024 по 20 тис. грн. відповідно.

Наведені обставини сторона захисту в судовому засіданні не оспорювала, обвинувачений з цього приводу надав чіткі та послідовні показання. У зв`язку з цим представник сторони обвинувачення відмовився від здійснення виклику та допиту в судовому засіданні свідків кримінального провадження.

Вирішуючи питання щодо кримінально-правової кваліфікації діяння ОСОБА_5 , суд вважає за доцільне зауважити таке.

У постанові від 29.03.2021 (справа № 554/5090/16-к) Верховний Суд (далі ВС) зробив висновок, згідно з яким суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК, є будь-яка фізична осудна особа, що досягла віку кримінальної відповідальності на момент його вчинення, яка, за усвідомленням того, хто пропонує, обіцяє або надає неправомірну вигоду, здатна здійснити реальний вплив на особу, уповноважену на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування.

При цьому з мотивувальної частині постанови від 29.03.2021 (справа № 554/5090/16-к) випливає, що ВС зазначив, що джерелом протиправного впливу, що визначений частиною другою статті 369-2 КК, є особа, яка приймає пропозицію, обіцянку або одержує неправомірну вигоду для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або пропонує чи обіцяє (погоджується) здійснити вплив за надання такої вигоди.

Оскільки диспозиція частини другої статті 369-2 КК, як зазначив ВС, текстуально не конкретизує характеру впливу на особу, уповноважену на виконання функцій держави, Об`єднана палата виходить із того, що поняттям впливу охоплюється в тому числі використання дружніх, родинних, особистих стосунків з особою, уповноваженою на виконання функцій держави, тощо.

В контексті визначення ознак передбаченого цією нормою складу злочину, згідно з постановою ВС, зміст поняття «вплив» законодавець жодним чином не обмежує лише «впливом з використанням влади або службового становища», який є лише одним із способів вчинення цього злочину. Такий вплив полягає в тому, що службова особа завдяки своєму становищу вживає заходів до вчинення дій іншими особами (непідпорядкованими їй і які не перебувають від неї в службовій залежності), де використовує службовий авторитет, свої зв`язки зі службовими особами, інші можливості, обумовлені займаною посадою.

Отже, як зазначив ВС, суб`єктом злочину, передбаченого статтею 369-2 КК, може бути будь-яка особа, яка в уяві того, хто здійснює підкуп, здатна здійснити реальний вплив на особу, уповноважену на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування.

Тобто у мотивувальній частині зазначеної ВС зазначив, що обвинувачений має здійснити реальний вплив на особу, уповноважену на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування. Саме наявність чи відсутність можливості вчинення обвинуваченим реального впливу є предметом доказування у кримінальному провадженні згідно з приписами пунктів 1, 2 частини першої статті 91 та частини першої статті 94 КПК.

У постанові від 21.05.2024 (справа № 686/8627/22) ВС зауважив, що в диспозиції інкримінованої статті йдеться про кримінальну відповідальність за вчинення дій, які полягають у прийнятті пропозиції, обіцянки або одержанні неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або пропозиції чи обіцянці здійснити вплив за надання такої вигоди.

Законодавець жодним чином, як зазначив ВС, не обмежує зміст поняття «вплив» лише «впливом з використанням влади або службового становища», який є тільки одним із способів вчинення цього злочину. Такий вплив полягає в тому, що службова особа завдяки своєму становищу вживає заходів до вчинення дій іншими особами (непідпорядкованими їй і які не перебувають від неї в службовій залежності) і використовує службовий авторитет, свої зв`язки зі службовими особами, інші можливості, обумовлені займаною посадою, або обіцяє здійснити такий вплив.

Отже, як зазначив ВС, відповідальність за частиною другою статті 369-2 КК настає за умови, що особа одержує неправомірну вигоду за вплив на прийняття рішення іншою, визначеною статтею КК особою.

У постанові від 03.12.2024 (справа № 331/451/22) ВС зазначив, що оскільки диспозиція частини другої статті 369-2 КК текстуально не конкретизує характеру впливу на особу, уповноважену на виконання функцій держави, поняттям впливу охоплюється, в тому числі, використання дружніх, родинних, особистих стосунків з особою, уповноваженою на виконання функцій держави, тощо.

Для кримінально-правової оцінки дій особи за частиною другою статті 369-2 КК, як зазначив ВС, необхідно встановити можливість суб`єкта цього діяння потенційно здійснити вплив на інших осіб, у здійсненні якого зацікавлений той, хто передає неправомірну вигоду.

У постанові від 06.05.2025 (справа № 185/3086/16-к) ВС зазначив, що склад злочину, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК (зловживання впливом) має місце, якщо надавач неправомірної вигоди упевнений, що особа, як отримувач такої вигоди, може реально здійснити вплив на особу, уповноважену на виконання функцій держави.

Як суд зазначив вище, обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав та надав чіткі й послідовні показання з приводу пред`явленого йому обвинувачення, підтвердив усі обставини, які в пред`явленому обвинувачені викладені, вказав, на яких саме осіб він мав намір здійснити вплив на прохання ОСОБА_17 . Крім того, ОСОБА_5 у судовому засіданні підтвердив, що у зв`язку із займаною посадою він мав можливість реального впливу на членів медико-соціальної експертної комісії КНП «Якушинецький ЦПМСД» з метою прийняття ними рішення про стійке порушення функцій організму ОСОБА_7 та встановлення їй третьої групи інвалідності.

При цьому зі змісту підпункту «ґ» пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції закону станом на час вчинення злочину) випливає, що голови та члени лікарсько-консультативних і медико-соціальних експертних комісій, а також голови, їх заступники, члени та секретарі позаштатних постійно діючих військово-лікарських і лікарсько-льотних комісій, які при цьому не є особами, зазначеними у пункті 1 частини першої цієї статті, є особами, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

З огляду на викладене суд вважає, що діяння ОСОБА_5 охоплюється складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частино другою статті 369-2 КК, за ознаками одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд бере до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що ОСОБА_5 вчинив умисний нетяжкий злочин, винуватість у вчиненні якого визнав, надав суду чіткі та послідовні показання, у вчиненому розкаявся. Суд також враховує, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності притягнутий не був, на обліках в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місце проживання та роботи до його відсторонення мав позитивні характеристики.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

Як вже суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) вказав, що у частині другій статті 65 КК встановлена презумпція призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Тому, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає, що прокурор не надав доказів того, що призначення обвинуваченому іншого покарання, ніж покарання у виді позбавлення волі, не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Натомість, з урахуванням наведеного вище, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його негативного ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу.

Вирішуючи питання щодо розміру застосованого кримінального покарання (його міри), суд вважає за доцільне з метою попередження вчинення ОСОБА_5 нових кримінальних правопорушень призначити кримінальне покарання у виді штрафу в максимально можливому розмірі, який визначений санкцією кримінального закону.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання, тому суд вважає за необхідне зазначити, що строк відбування кримінального покарання у виді штрафу слід рахувати саме з дня набрання вироком законної сили.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються також рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

З наданих суду матеріалів випливає, що 15.07.2024 ОСОБА_5 був затриманий за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК. У подальшому 17.07.2024 до ОСОБА_5 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави в розмірі 499320 грн та покладенням відповідних процесуальних обов`язків. З листа за підписом Начальника ТУ ДСА у Вінницькій області ОСОБА_18 від 17.07.2024 за № 04-28/1979 випливає, що на депозитний рахунок ТУ надійшли кошти в сумі 299320 грн, внесені ОСОБА_19 та 200000 грн, внесені ОСОБА_20 в якості застави за ОСОБА_5 . Також прокурор надав лист за підписом начальника ІТТ № 1 ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_21 від 17.07.2024 за № 688/40/10-2024, зі змісту якого випливає, що ОСОБА_5 був звільнений з-під варти 17.07.2024 о 17.30 год у зв`язку з внесенням за нього застави.

Отже, застосований до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді застави підлягає скасуванню.

Частиною дев`ятою статті 100 КПК регламентовано, що питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

При цьому пунктом 1 зазначеної норми визначено, що гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Суд вважає за доцільне зауважити, що приписами частини першої статті 96-1 КК визначено, що спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини другої статті 96-1 КК регламентовано, що спеціальна конфіскація застосовується на підставі, зокрема обвинувального вироку суду.

Відповідно до частини першої статті 96-2 КК спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: 1) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави; 4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Суд вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 04.11.2020 (справа № 236/3696/18) ВС звернув увагу на те, що при застосуванні спеціальної конфіскації суд повинен не лише послатися на наявність для цього формальних підстав, передбачених у КК, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар» (критерії, визначені Європейським судом прав людини). Приймаючи рішення про застосування спеціальної конфіскації, судам слід перевіряти, чи не порушує цей захід кримінально-правового характеру вказані критерії, ураховуючи при цьому обставини кримінального провадження.

У постанові від 01.10.2019 (справа № 760/5853/18) ВС зауважив, що тягар доведення необхідності застосування спеціальної конфіскації покладається на сторону обвинувачення, яка має обґрунтувати свої доводи і вказати, що саме підлягає спеціальній конфіскації гроші, цінності тощо, та чи вирішувалося питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо майна з метою забезпечення спеціальної конфіскації.

Як зазначив ВС у цій постанові, якщо у кримінальному провадженні сторона обвинувачення не довела належними і допустимими доказами, що вилучені в ході обшуку у квартирі грошові кошти обвинувачений отримав унаслідок вчинення інкримінованого йому злочину, а обвинувачення в цій частині останньому не пред`являлося, то підстави для застосування спеціальної конфіскації майна відсутні

У постанові від 07.05.2025 (справа № 335/12523/23) ВС зауважив, що спеціальна конфіскація не може бути застосована до автомобіля, якщо у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, відсутнє посилання на використання обвинуваченим цього транспортного засобу як знаряддя злочину.

З матеріалів кримінального провадження випливає, що ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 40 тис грн. Разом з тим, після затримання ОСОБА_5 та проведення обшуку його робочого кабінету були вилучені лише грошові кошти в сумі 20 тис грн. У подальшому 15.07.2024 слідчим зазначені грошові кошти були визнані речовим доказом у кримінальному провадженні та 17.07.2024 слідчим суддею на них накладений арешт.

Виступаючи у судових дебатах, прокурор здійснив посилання на практику ВС щодо необхідності застосування у цьому випадку саме спеціальної конфіскації, а не конфіскації отриманих обвинуваченим грошових коштів. Оцінюючи доводи прокурора, суд вважає за доцільне зауважити таке.

У постанові 27.09.2021 (справа № 466/5842/20) ВС зауважив, що ураховуючи те, що у санкції частини першої статті 369 КК передбачене покарання у виді позбавлення волі, а також виходячи з положень частини першої статті 96-1 КК, спеціальна конфіскація до вилучених у засудженого грошових коштів у цьому випадку може бути застосована. Цим виключається альтернативна можливість вирішення питання про вилучення вказаних коштів у власність держави в порядку, визначеному у статті 100 КПК, щодо вирішення долі речових доказів.

Неправомірна вигода, як зазначив ВС, є предметом, а не знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 369 КК. Тому за наявності для того підстав неправомірна вигода могла бути конфіскована за рішенням суду на підставі пункту 5 частини дев`ятої статті 100 КПК.

У постанові від 11.02.2019 (справа № 755/10941/18) спеціальній конфіскації підлягає майно, що має матеріальну цінність та є у наявності сторони обвинувачення як предмет доказування, а не абстрактне поняття про нього. Якщо особа заволоділа грошовими коштами державного бюджету, розпорядилася ними на власний розсуд, але відшкодувала завдану шкоду в повному обсязі, то застосування до неї спеціальної конфіскації покладе на таку особу додатковий тягар, оскільки у такому випадку відсутній предмет спеціальної конфіскації.

Як суд зазначив вище, прокурор здійснив посилання на постанову ВС від 16.09.2024 (справа № 183/4229/23). Зокрема, як зазначив прокурор, про необхідність вирішення питання щодо долі речових доказів коштів на підставі статті 96-1 КК, а не статті 100 КПК.

Разом з тим, у постанові від 16.09.2024 (справа № 183/4229/23) ВС зауважив, що відповідно до статей 408, 420 та 421 КПК рішення апеляційного суду, яким застосовується спеціальна конфіскація, постановляється у формі ухвали. Зі змісту цього рішення ВС випливає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції прокурор просив застосувати спеціальну конфіскацію та на підставі статей 96-1, 96-2 КК конфіскувати у власність держави грошові кошти в сумі 2700 грн, отримані внаслідок продажу викраденого транспортного засобу, які місцевий суд передав у дохід держави, а апеляційний суд дійшов висновку про додержання судом першої інстанції положень статті 100 КПК щодо належного вирішення питання стосовно речового доказу.

Змінюючи вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ВС зазначив, що в Рішенні від 30 червня 2022 року № 1-р/2022 Конституційний Суд України, серед іншого, вказав, що спеціальна конфіскація не є видом кримінального покарання, тому її застосування, зокрема примусове безоплатне вилучення майна в недобросовісної третьої особи, на підставі судового рішення (вирок, ухвала), не є притягненням до кримінальної відповідальності.

Як зазначив ВС, застосування згідно з положеннями статей 96-1, 96-2 КК судом апеляційної інстанції спеціальної конфіскації не є тим «іншим випадком», передбаченим частиною першою статті 421 КПК, що погіршує становище обвинуваченого. Відповідно до статей 408, 420 та 421 КПК рішення апеляційного суду, яким застосовується спеціальна конфіскація, постановляється у формі ухвали.

Однак, як слідує з наведеного рішення ВС, основним питанням, яке було винесене на вирішення ВС, було питання щодо форми рішення суду апеляційного суду, яким застосована спеціальна конфіскація, а саме таке рішення має бути постановлене у формі ухвали. При цьому в описовій та мотивувальній частині рішення ВС зазначив, що грошові кошти були отримані внаслідок продажу викраденого транспортного засобу, а не в якості неправомірної вигоди. Тобто кошти, про які ВС зазначив у постанові від 16.09.2024 (справа № 183/4229/23) підлягали спеціальній конфіскації в силу імперативних приписів пункту 1 частини першої статті 96-2 КК, як такі, що одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна.

Крім того, з пункту 2 частини першої статті 96-2 КК випливає, що спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно, які призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення.

З пункту 3 частини першої статті 96-2 КК випливає, що спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно, які, зокрема, були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави.

За результатами судового розгляду суд встановив, що зазначені вище грошові кошти в сумі 20 тис грн обвинуваченим були отримані внаслідок вчинення інкримінованого йому діяння, останні є саме предметом, а не знаряддям інкримінованого йому діяння. У подальшому зазначені грошові кошти були визнані речовим доказом у кримінальному провадженні. Саме тому суд вважає за доцільне з огляду на приписи пункту 3 частини першої статті 96-2 КК застосувати до зазначеного речового доказу спеціальну конфіскацію.

Під час досудового розслідування в ході проведення обшуку службового кабінету обвинуваченого також були вилучені ряд медичних документів та ноутбук. Відомості, які б свідчили, що ці речі були використані для вчинення інкримінованого обвинуваченому діяння або ж отримані злочинним шляхом, в ході судового розгляду представником обвинувачення суду надані не були. Тому суд вважає, що ці речі мають бути повернуті їх законному володільцю, а арешт, накладених на них ухвалами слідчих суддів від 17.07.2024, 18.07.2024 та 20.08.2024, скасований.

У ході судового розгляду суд також встановив, що під час особистого обшуку ОСОБА_5 , затриманого за підозрою у вчиненні інкримінованого йому діяння були вилучені купюра номіналом 500 грн, номіналом 200 грн, 5 купюр номіналом 100 доларів США, мобільний телефон марки iPhone. У подальшому зазначені речі були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні й слідчим суддею 17.07.2024 на них був накладений арешт. За результатами судового розгляду відомості про отримання цих речей внаслідок вчинення інкримінованого обвинуваченому діяння або ж їх використання під час вчинення інкримінованого йому діяння суду надані не були. Тому суд вважає, що вилучені речі мають бути повернуті їх законному володільцю, а арешт, накладений на них, скасований.

З наданих суду матеріалів кримінального провадження випливає, що в ході обшуку службового кабінету ОСОБА_5 були виявлені та вилучені, зокрема грошові кошти в сумі 7500 доларів США. Джерело походження зазначених коштів не було предметом дослідження у судовому засіданні. Не було предметом дослідження в судовому засіданні й питання щодо можливості застосування до зазначених грошових коштів спеціальної конфіскації. Саме тому суд вважає, що зазначені грошові кошти мають бути повернуті власнику або іншому законному володільцю.

За результатами проведення обшуку службового кабінету ОСОБА_5 були виявлені та вилучені також печатки, бланки медичних документів та власне медичні документи згідно з переліком. Разом з тим, в судовому засіданні відомості про вчинення ОСОБА_5 іншого діяння, ніж те, яке було предметом судового дослідження, встановлені не були. Тому суд вважає, що зазначені медичні документи мають бути повернуті їх законному володільцю.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 369-2 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 5500 (п`яти тисяч п`ятисот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 93500 (дев`яносто три тисячі п`ятсот) гривень.

Строк відбування призначеного покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід у вигляді застави, застосований до ОСОБА_5 , скасувати.

Заставу в розмірі 299320 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч триста двадцять) гривень, внесену ОСОБА_19 , повернути останній.

Заставу в розмірі 200000 (двісті тисяч) гривень, внесену ОСОБА_20 , повернути останньому.

Відповідно до положень статей 96-1, 96-2 Кримінального кодексу України застосувати спеціальну конфіскацію в дохід держави 20000 (двадцять тисяч) гривень, а саме 40 купюр номіналом по 500 гривень, які передані на відповідальне зберігання відділення № 220/01 АБ «Укргазбанк».

Речові докази:

-1 купюра номіналом 200 гривень, 1 купюра номіналом 500 гривень, 5 купюр номіналом 100 доларів США, 70 купюр номіналом по 100 доларів США, які передані на відповідальне зберігання відділення № 220/01 АБ «Укргазбанк», мобільний телефон марки «iPhone» в корпусі темно-фіолетового відтінку, в чохлі чорного кольору, з явними пошкодженнями заднього скла камери, який поміщений до спеціального пакету «НПУ» WAR0073070, повернути ОСОБА_5 ;

-майно, вилучене 15.07.2024 за адресою: м. Вінниця, вул. Різдвяний, 40, а саме: ноутбук марки «ACER», медичні бланки з мокрими печатками Якушинецької ЦПМСД, медичні бланки з мокрими печатками лікарів, заповнені медичні документи з печатками та підписами лікарів; чотири листи непрацездатності; одинадцять корінців про дитину інваліда віком до 16 років, які передані до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, - повернути власникам або іншим уповноваженим особам;

-майно, вилучене 15.07.2024 в ході проведення обшуку у кабінеті №1 голови ЛКК Якушинецького ЦПМСД ОСОБА_22 , за адресою м. Вінниця, вул. Політехнічна (Воїнів Інтернаціоналістів), 2-Р, а саме: журнал висновків ЛКК розпочатий 05.06.2023, журнал висновків ЛКК розпочатий 16.04.2024, журнал реєстрації направлень на МСЕК, які поміщені до спеціального пакету НПУ №PSP 3324579, 18 незаповнених бланків «Рішення ЛКК» із підписами та печатками посадових осіб, які поміщені до спеціального пакету НПУ № PSP 2397573, відтиски 4 печаток на 2 листах формату А4, які поміщені до спеціального пакету НПУ №PSP2397574, мобільний телефон марки «Iphone 11» в корпусі рожевого кольору із встановленою сім-карткою оператора зв`язку ПрАТ «Київстар», який поміщений до спеціального пакету НПУ № PSP 1456147, що передані до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, - повернути власникам або іншим уповноваженим особам;

-копії документації стосовно ОСОБА_10 на 10 арк., стосовно ОСОБА_11 на 12 арк., стосовно ОСОБА_23 , стосовно ОСОБА_24 на 41 арк. та дві копії знімків ОСОБА_24 , які поміщені до спеціального пакету НПУ № PSP 2397603; копії документів стосовно ОСОБА_13 на 3 арк. та стосовно ОСОБА_14 на 3 арк., які поміщені до спеціального пакету НПУ № PSP 2397602; оригінал карти амбулаторного хворого ОСОБА_14 та ОСОБА_25 , які поміщені до спеціального пакету НПУ № PSP 2397601; оригінали медичної документації на ОСОБА_15 на 12 арк., які поміщені до спеціального пакету НПУ № PSP 2397600; оригінали бланків рішення ЛКК КНП «Якушинецький ЦПМСД» з печатками та підписами членів комісії без зазначення особи на яку видається та реєстрації на 143 арк., оригінали бланків висновків про наявність порушень з печатками та підписами членів комісії без зазначення особи на яку видається та реєстрації на 89 арк., які поміщені до спеціального пакету НПУ № PSP 3324581, що передані до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, - повернути власникам або іншим уповноваженим особам;

-медичну документацію, яка вилучена під час проведення обшуку Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи Міністерства охорони здоров`я України за адресою: Театральна, 14, м. Вінниця, які передані до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, - повернути власникам або іншим уповноваженим особам;

-майно, яке вилучене під час проведення обшуку за адресою: пров. Затишний, 33-б, с. Агрономічне, а саме: дві печатки Комунальне некомерційне підприємство «Вінницький центр первинної медико-санітарної допомоги» та Комунальне некомерційне підприємство «Вінницький центр первинної медико-санітарної допомоги Вінницької міської ради», які поміщені до спеціального пакету НПУ № PSP 2397581, що передані до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, - повернути власникам або іншим уповноваженим особам;

-бланки Нейромед; аркуші паперу з печатками; бланк акта дослідження стану здоров`я; бланки виписок; бланк консультативного висновку; бланк довідки, які поміщені до спеціального пакету НПУ № PSP 2397582, що передані до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, - повернути власникам або іншим уповноваженим особам.

Арешт, накладений на речові докази на підставі ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 17.07.2024, 18.07.2024, 20.08.2024, скасувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було под ано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: