Номер провадження: 11-сс/813/2289/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника особи, щодо майна якої вирішується питання про накладення арешту ОСОБА_7 , який діє в інтересах ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод», на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000368, внесеного до ЄРДР 15 листопада 2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 204 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою було задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та накладено арешт на тимчасово вилучене майно у ході проведення огляду 09.10.2025 року, за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Європейська (колишня назва Гагаріна), буд. 54, а саме:

1) скляну ємність об`ємом 1л кожна із рідиною білого кольору, із характерним запахом вина 4 одиниці;

2) скляну ємність об`ємом 1л кожна із рідиною червоного кольору, із характерним запахом вина 4 одиниці.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на наявність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, оскільки існує необхідність в забезпечення збереження речових доказів.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, представник ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод» - адвокат ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, вимоги якої обґрунтовує тим, що долучені стороною обвинувачення докази, якими обґрунтовуються доводи клопотання є неналежними та недопустимими, а саме:

- проведений органами досудового розслідування 09.10.2025 року огляд на підставі ухвали слідчого судді, фактично є обшуком, що не відповідає правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах від 07 червня 2018 року (справа № 740/5066/15-к), від 26 лютого 2019 року (справа № 266/4000/14-к), від 19 березня 2019 року (справа № 380/157/14-к);

- висновок експерта від 05.05.2025 № 598-34-25 був складений експертами, свідоцтва яких скасовано, а висновок спеціалістів, у розумінні п.7 ч.4 ст. 71 КПК України, не є доказом у кримінальному провадженні щодо злочинів.

- об`єктом дослідження експертів від 05.05.2025 були винні вироби, згідно протоколу добровільної видачі від 03.01.2025 року, в той час як допит свідка, який видав продукцію проведено 03.02.2025 року.

- у постанові від 10.10.2025 року про визнання речовими доказами винної продукції, яка вилучена під час огляду 09.10.2025 року є посилання на висновок експерта № 598-34-25 від 05.05.2025 року. Проте, не зрозуміло, як висновок експерта від 05.05.2025 міг встановити наявність слідів кримінального правопорушення вилученої алкогольної продукції у жовтні 2025 року.

На підставі наведеного, просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора проарешт вилученого майна у ході проведення огляду 09 жовтня 2025 року.

Позиції учасників судового розгляду.

У судовому засіданні апеляційного суду представник особи, щодо майна якої вирішується питання про накладення арешту, ОСОБА_7 , який діє в інтересах ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод», доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційного скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Приписами ч. 1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності.

За вимогами ст.16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно ст. 131, ч. 1 ст. 170 КПК України засобом забезпечення кримінального провадження є арешт майна, який полягає у тимчасовому, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів встановила, щов провадженні територіального управління БЕБ в Одеській областіперебували матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000368від 15.11.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 204 КК України.

Згідно клопотання про арешт майна, в ході досудового розслідування, за результатами виконання доручення відповідно до ст. 40 КПК України, співробітниками Управління СБ України в Одеській області отримано інформацію про впровадження службовими особами ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод» () протиправного механізму виробництва недоброякісної алкогольної продукції з метою її подальшого збуту на території Одеської області.

Допитаний як свідок ОСОБА_8 повідомив, що після вживання придбаних алкогольних напоїв (вин) йому стало відомо, що зазначені алкогольні напої виготовлені шляхом змішування етилового спирту та інших компонентів і не є винними напоями. Окрім того, ОСОБА_8 добровільно надав органу досудового розслідування придбану ним у магазинах на території міста Одеси продукцію, виробником якої, відповідно до етикетки, є ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод».

Відповідно до висновку експертів від 05.05.2025 № 598-34-25, складеного Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, встановлено, що продукція, виготовлена на виробничих потужностях зазначеного підприємства під марками винних слабоалкогольних ігристих напівсолодких напоїв «VINGRAD Fragolina», «Чарівний Київ» та «Чарівна Одеса» являють собою штучно газовані спиртовмісні суміші, які не є продуктами бродіння соковмісної сировини, а виготовлені шляхом змішування спирту етилового, соковмісної сировини, ароматизаторів і консервантів та не являються винними напоями, а є імітацією винних напоїв. Надані алкогольні напої на дослідження, не відповідають даним зазначеним на етикетках за сировиною виготовлення та не відповідають вимогам ДСТУ 4806:2007 «ВИНА Загальні технічні умови».

Разом з тим, відповідно до відомостей з Єдиного реєстру податкових накладних, службовими особами ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод» у період з січня 2024 року по червень 2025 року не здійснювалось придбання етилового спирту або інших аналогічних речовин, які могли б використовуватися як спирт при виготовленні алкогольної продукції. Відсутність таких закупівель свідчить про те, що виробничий процес на підприємстві не передбачає використання спирту як сировини, що суперечить заявленому асортименту продукції, яка містить спиртовмісні компоненти.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна - це один із заходів забезпечення кримінального провадження, який є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження (п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України).

Отже, використане законодавцем формулювання «існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості» вказує на те, що для застосування такого заходу забезпечення провадження як арешт майна достатньо, щоб сторона обвинувачення довела не факт повідомлення певній особі про підозру, а лише наявність відомостей, котрі можуть свідчити про сам факт вчинення кримінального правопорушення.

В рамках вказаного кримінального провадження 09 жовтня 2025 року детективом на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 02.10.2025 року був проведений огляд нежитлових приміщень за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Європейська (колишня назва Гагаріна), буд. 54, які ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод» використовує у господарській діяльності та виявлено 59 ємностей об`ємом 15500 л кожна із рідиною із запахом вина. При цьому, з метою проведення експертного дослідження, в ході проведення огляду відібрано як зразки, об`ємом по 1 л кожна у кількості по 4 одиниці.( а.с. 89-95).

Постановою детектива від 10 жовтня 2025 року вищевказане майно було визнано речовими доказами в рамках даного кримінального провадження (а.с.98-100).

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема, правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Норма-дефініція речових доказів (стаття 98 КПК) щодо критеріїв (умов) визнання матеріальних об`єктів речовими доказами (були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин) з одного боку дійсно, сформульована в категоричній формі, і вказані умови мають бути дотримані для визнання тих, чи інших речей речовими доказами. У той же час слід зважати на стадію кримінального провадження. Так, на стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Системний аналіз норм КПК та практики ЄСПЛ дозволяє прийти до висновку, що КПК оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання) стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. При цьому вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (статті 157, 163, частина 5 статті 234, 260 та інші статті КПК), так і слідчими, прокурорами (статті 134, 271, 276 КПК та інші).

З огляду на положення частини 3 статті 170 КПК арешт майна на підставі пункту 1 частини 2 статті 170 КПК (тобто з метою забезпечення збереження речових доказів) передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав» вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують певну річ з кримінальним правопорушенням (демонструють можливу приналежність до його вчинення в якості знаряддя або матеріального об`єкту, що містить певне відображення або інформацію про злочин), тобто наділяють її саму можливістю виконувати функцію доказу у кримінальному провадженні, і вони є достатніми, щоб виправдати її тимчасове обтяження у вигляді арешту для можливого використання в процесі доказування стороною обвинувачення у подальшому.

Повертаючись до обставин справи, апеляційний суд звертає увагу, що предметом до-судового розслідування зазначеного кримінального провадження є ймовірна неправомірна діяльність ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод», яка полягає у виготовлені алкогольних напоїв з порушенням технології, тобто фальсифікації.

Апеляційний суд зазначає, що предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 204 КК України, є алкогольні напої. Враховуючи матеріали, долучені до клопотання, зокрема висновок експерта № 598-34-25 від 05.05.2025 року, у якому встановлено, що продукція, виготовлена на виробничих потужностях ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод» під марками винних слабоалкогольних ігристих напівсолодких напоїв «VINGRAD Fragolina», «Чарівний Київ» та «Чарівна Одеса», є штучно газованими спиртовмісними сумішами. Такі суміші не є продуктами бродіння соковмісної сировини, а виготовлені шляхом змішування етилового спирту, соковмісної сировини, ароматизаторів і консервантів, у зв`язку з чим вони не є винними напоями, а лише імітують їх. Крім того, зазначена продукція не відповідає даним, наведеним на етикетках щодо сировини виготовлення, та не відповідає вимогам ДСТУ 4806:2007 «Вина. Загальні технічні умови».

За таких обставин виявлені ємності із рідиною з винним запахом, у своїй сукупності та взаємозв`язку відповідають стандарту «достатніх підстав (доказів)» та дають підстави вважати, що рідина, вилучена під час огляду нежитлових приміщень за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Європейська (колишня Гагаріна), буд. 54, могла використовуватися для протиправного механізму виробництва недоброякісної алкогольної продукції з метою її подальшого збуту на території Одеської області.

У свою чергу, апеляційний суд звертає увагу, що в рамках даного кримінального провадження 24 жовтня 2025 року призначено судову експертизу об`єктом дослідження якої є спиртовмісні суміші, вилучені в ході огляду від 09 жовтня 2025 року. Зазначені обставини підтверджують факт здійснення збирання доказів шляхом проведення слідчих дій, тобто можливість виконання завдання щодо збирання доказів, для виконання якого мало місце звернення до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, та спростовують твердження апеляційної скарги про відсутність необхідності арешту виявленого та вилученого майна.

Відтак, потреба у накладенні арешту на майно обумовлена необхідністю проведення експертизи, за наслідком якої буде встановлена необхідність або його подальшого утримання як доказу у провадженні, або можливість повернення власнику як такого, що не містить на собі відомостей, важливих для з`ясування обставин вчинення злочину.

При цьому, відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо недопустимості доказів, доданих стороною обвинувачення до клопотання, колегія суддів виходить з того, що оцінка доказів із точки зору їх допустимості є заключним етапом доказування та здійснюється судом за наслідком розгляду справи по суті. На стадії досудового розслідування визнання доказів слідчим суддею, судом недопустимими можливо лише у випадках, коли такі докази отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини, а їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого розслідування чи судового розгляду або шляхом надання додаткових матеріалів, які вже є у розпорядженні сторони кримінального провадження. Тобто, висновок про недопустимість відповідного доказу є категоричним навіть із врахуванням відповідних особливостей стадії досудового розслідування. Суд на стадії досудового розслідування може визнати недопустимими лише очевидно недопустимі докази, порушення збирання яких не може бути спростоване будь-якими іншими матеріалами.

Однак, доводи апеляційної скарги не свідчать про очевидну і категоричну недопустимість зазначених доказів, а остаточна оцінка зібраним у кримінальному провадженні доказам і, за наявності правових підстав, визнання їх недопустимими, на основі аргументів апеляційної скарги, може бути здійснено під час розгляду кримінального провадження по суті.

З урахуванням зазначеного підстав, передбачених ст.87-89 КПК щодо визнання доданих до клопотання про арешт майна копій документів недопустимими доказами під час розгляду апеляційної скарги не встановлено, а тому на стадії досудового розслідування зазначені доводи колегія суддів вважає передчасними.

За таких умов, всупереч доводам апеляційної скарги, слідчий суддя, як вважає колегія суддів, дослідивши матеріали клопотання та долучені до нього документи, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи сукупність зібраних доказів, лише для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів, прийшов до правильного висновку про арешт майна.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, діяв у спосіб та в межах чинного законодавства, відповідно до ст.132, 170, 173 КПК України дотримався принципів розумності та співрозмірності обмеження права власності осіб завданням кримінального провадження та врахувала наслідки від вжиття такого тимчасового заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб. Доказів негативних наслідків обраного заходу забезпечення для осіб, в інтересах яких подані апеляційні скарга, не надано та під час їх розгляду не встановлено.

Крім того, накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, хоча власники і обмежуються у реалізації всіх правомочностей права власності, такий захід є тимчасовим, відповідні обмеження за вищевказаних фактичних обставин є розумними і співрозмірними з огляду на завдання кримінального провадження, з урахуванням чого колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи осіб з метою виконання завдань кримінального провадження.

Під час постановлення оскаржуваної ухвали слідчим суддею дотримано вимоги кримінального процесуального закону, порушень норм КПК, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, в тому числі за вимогами та обставинами, викладеними в апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає залишенню без змін, а вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 24, 98, 170-173, 370, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника особи, щодо майна якої вирішується питання про накладення арешту ОСОБА_7 , який діє в інтересах ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод», - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.11.2025року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000368 внесеного до ЄРДР 15.11.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 204 КК України,- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3