ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1960/25 Номер провадження 11-кп/814/1724/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисників обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні судове провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 19 серпня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 червня 2022 року за №0000298, задоволено клопотання прокурора й продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з одночасним визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави в розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400 гривень, строком на 60 днів, а саме до 17 жовтня 2025 року, обвинуваченому

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Новоселівка Полтавського р-ну Полтавської обл., проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про зменшення ОСОБА_8 розміру застави.

Приймаючи таке рішення, місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме, що обвинувачений може: переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, учинити інше кримінальне правопорушення, обставини, характер і тяжкість інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.308, ч.2 ст.310, ч.1 ст.309, ч.2 ст.307 КК України, тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання винуватим, особу обвинуваченого й неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти вказаним вище ризикам.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про визначення ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави в розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 19 серпня 2025 року, постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора задовольнити частково й застосувати йому запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням технічних засобів контролю. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що: стороною обвинувачення не було доведено наявність заявлених ризиків і ступеню їх імовірної реалізації, неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, щоб забезпечити його (обвинуваченого) належну процесуальну поведінку, який у силу ст.89 КК України не судимий, має: ряд захворювань, міцні соціальні зв`язки, проживає разом із неповнолітнім сином і матір`ю, яка має інвалідність ІІ групи. Також апелянт посилається на те, що оскаржувана ухвала не містить належного обгрунтування необхідності визначення йому застави в розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а не в мінімальному розмірі.

Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, просили застосувати ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю або визначити йому заставу в мінімальному розмірі, заперечення прокурора проти доводів апеляційної скарги, перевірила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про таке.

Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За приписами ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Окрім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

За змістом ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе й виправдане.

Ризиком же в контексті кримінального провадження є певна обґрунтована ступінь ймовірності того, що обвинувачений вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні ним 32 епізодів кримінальних правопорушень, передбачених: ч.2 ст.308 КК України заволодіння наркотичним засобом шляхом шахрайства, вчинене особою, яка раніше вчинила кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст.307, 310 КК України, в тому числі повторно; ч.2 ст.310 КК України незаконного посіву й вирощування конопель у кількості більше 50 рослин, вчиненого особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.307 КК України; ч.2 ст.307 КК України незаконного придбання, перевезення та зберігання з метою збуту, а також незаконного збуту наркотичного засобу, вчинених повторно, особою, яка раніше вчинила кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст.308-310 КК України; ч.1 ст.309 КК України незаконного виготовлення та зберігання наркотичного засобу без мети збуту.

Суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, оцінив у сукупності обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, передбачені ст.ст.177, 183, 197,199, 331 КПК України, та продовжив ОСОБА_8 зазначений запобіжний захід.

Як убачаєтсья з матеріалів провадження, необхідність застосування обвинуваченому запобіжного заходу в апеляційній скарзі не оспорюється.

У ході розгляду вказаного вище питання місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що, перебуваючи на волі, ОСОБА_8 може: переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, учинити інше кримінальне правопорушення.

При цьому, суд першої інстанції обгрунтовано врахував обставини, характер і тяжкість інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.308, ч.2 ст.310, ч.1 ст.309, ч.2 ст.307 КК України, що відповідно до ст.12 КК України є тяжкими злочинами (ч.2 ст.308, ч.2 ст.310, ч.2 ст.307 КК України), кримінальним проступком (ч.1 ст.309 КК України), тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання винуватим від 6 до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна та з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до 3 років, особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності (неодноразово, зокрема, за ч.2 ст.307 КК України), не працює, не має законних джерел доходу.

Водночас установлені під час розгляду клопотання й апеляційної скарги обставини в їх сукупності не дають підстав стверджувати про наявність сукупності тих характеристик особи ОСОБА_8 та його характерних рис у аспекті потенційної суспільної небезпеки, які би разом із іншими доречними факторами цього конкретного кримінального провадження свідчили би про можливість і достатність досягти мети заходу примусу в умовах лише певного контролю за його поведінкою без продовження раніше застосованого запобіжного заходу.

Усупереч доводам апелянта, даних (медичних документів), які би підтверджували неможливість перебування ОСОБА_8 в установі попереднього ув`язнення чи отримання ним необхідного лікування, перевіркою матеріалів провадження не встановлено та стороною захисту в суді апеляційної інстанції не надано. Водночас відповідно до ст.49 Конституції України обвинувачений не обмежений у реалізації права на охорону здоров`я шляхом звернення за медичною допомогою до адміністрації установи, в якій він утримується.

Суд апеляційної інстанції враховує те, що ОСОБА_8 має: певні соціальні зв`язки з родиною, неповнолітню дитину й матір, яка має інвалідність ІІ групи, однак ці дані не спростовують наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, та неможливість їм запобігти в разі незастосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з огляду на всі обставини справи, що мають правове значення при вирішенні питання про запобіжний захід, у їх сукупності.

Так, відповідно до ст.178 КПК України, враховуючи доведеність ряду таких, що не змінились і не зменшились ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_8 32 епізодів кримінальних правопорушень, переважно тяжких злочинів, що мають надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлений створенням загрози заподіяння тяжких наслідків та їх заподіянням здоров`ю всього населення (невизначеного кола осіб), економіки й суспільства, підривом заснованого на законі порядку обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів в Україні, дані про особу обвинуваченого та його поведінку в їх сукупності, на думку колегії суддів, лише такий запобіжний захід як тримання під вартою здатен забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 , запобігти вказаним вище ризикам і це виключає можливість обрання останньому більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю, про що порушується питання стороною захисту.

Водночас, продовживши обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції визначив обвинуваченому як альтернативний запобіжний захід заставу 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка за своїм розміром знаходиться посередині меж, визначених у п.2 ч.5 ст.182 КПК України, та не є максимальною. З урахуванням обставин інкримінованих ОСОБА_8 32 епізодів кримінальних правопорушень, переважно тяжких злочинів, у тому числі корисливої спрямованості, сукупності даних про особу обвинуваченого, доведеності таких, що не зменшились ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, визначений обвинуваченому розмір застави відповідає критеріям, визначеним у ч.4 ст.182 КПК України, покликаний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, є справедливою альтернативою запобіжному заходу у вигляді тримання під вартою, відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи й підстави для зменшення зазначеного вище розміру застави обвинуваченому є відсутніми.

Тому зазначені в апеляційній скарзі доводи, з яких ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали, не знайшли свого підтвердження.

Разом з цим, місцевий суд у мотивувальній частині ухвали безпідставно, серед іншого, послався на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні умисного нетяжкого та умисного особливо тяжкого злочинів проти власності особи, оскільки за змістом обвинувального акту ОСОБА_8 інкриміновано вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.308, ч.2 ст.310, ч.1 ст.309, ч.2 ст.307 КК України, які не належать до категорії умисного нетяжкого та умисного особливо тяжкого злочинів проти власності особи, а тому наведені твердження підлягають виключенню з мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення шляхом його зміни. Але таке виключення, з урахуванням викладених вище обставин, не свідчить про необхідність скасування ухвали місцевого суду та застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу чи зменшення розміру визначеного йому альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Отже, враховуючи наведені вище обставини, апеляційну скаргу, як наслідок, слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 19 серпня 2025 року щодо ОСОБА_8 змінити:

виключити з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали твердження місцевого суду про те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні умисного нетяжкого та умисного особливо тяжкого злочинів проти власності особи.

В іншій частині ухвалу місцевого суду залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4