Провадження №1-кп/127/744/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.06.2025 за № 0000323, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниці, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, працюючого директором ТОВ «ПЛАСТІК-ТРЕЙД», одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Гадяч Полтавської області, громадянина України, з вищою освітою, пенсіонера, розлученого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , в силу статті 89 Кримінального кодексу України раніше несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_7 07.06.2025 близько 19:58 год., перебуваючи у громадському місці, а саме у магазині «Пивоман», що по вул. Хмельницьке шосе, 79 у м. Вінниці, помітили раніше невідомого їм ОСОБА_8 .

У цей час у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виник спільний умисел, спрямований на вчинення хуліганський дій, тобто на грубе порушення громадського порядку.

Реалізуючи свій спільний злочинний умисел, діючи умисно, з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи існуючі у суспільстві правила поведінки, моралі, із хуліганських спонукань, діючи з особливою зухвалістю, грубо порушуючи громадський порядок, усвідомлюючи, що вони знаходяться у громадському місці, в присутності сторонніх осіб, розуміючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, прагнучи самоствердитись за рахунок приниження іншої особи, ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_7 підійшли до ОСОБА_9 та, використовуючи малозначний привід, почали висловлюватись нецензурною лайкою в адресу останнього.

В подальшому, ОСОБА_6 , прагнучи явно показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, зневажливо ставлячись до громадського порядку, діючи на очах сторонніх осіб, з особливою зухвалістю, з хуліганських мотивів, використовуючи малозначний привід, діючи умисно, наніс один удар своєю правою ногою в область правої ноги ОСОБА_9 та декілька ударів кулаком правої руки по голові та тулубу останнього.

В цей час, до протиправних дій ОСОБА_6 приєднався ОСОБА_7 , який реалізуючи їх спільний кримінально протиправний умисел, грубо порушуючи громадський порядок, усвідомлюючи, що він знаходиться у громадському місці, з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилось у зневажливому ставленні до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки та моральності, діючи на очах сторонніх осіб, усвідомлюючи протиправний та суспільно небезпечний характер своїх дій, з особливою зухвалістю, з хуліганських мотивів, використовуючи малозначний привід, діючи умисно, наніс ОСОБА_9 декілька ударів кулаком правої руки по голові та тулубу.

Внаслідок вищевказаних хуліганських дій ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_7 спричинили ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді забоїв м`яких тканин обох щічних ділянок та лівої підочноямкової ділянки., які належать до легких тілесних ушкоджень.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діянні визнав та суду пояснив, що 07.06.2025 він разом з ОСОБА_7 зайшли у заклад «Пивоман», що по вул. Хмельницьке шосе, буд. 79 в м. Вінниці. Вони сиділи розпивали пиво, він підійшов до барної стійки, щоб замовити ще пива. Йому не сподобалось як бармен відповіла на замовлення, внаслідок чого у них виникла суперечка. Потерпілий зробив йому зауваження, після чого почалась бійка, до якої згодом приєднався ОСОБА_7 . Вони разом наносили удари потерпілому. Чоловіки, які відпочивали у барі, їх розборонили.

Повідомив суду, що вчинив неправильно та розкаюється у скоєному.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діянні визнав та суду пояснив, що 07.06.2025 він разом з ОСОБА_6 зайшли у бар «Пивоман», що по вул. Хмельницьке шосе, буд. 79 в м. Вінниці. ОСОБА_6 пішов замовити добавку. В останнього виникла суперечка з потерпілим і між ними почалась бійка, після чого він втрутився і також почав бити потерпілого. Він наносив удари кулаком по тулубу, можливо потрапив по обличчю. Чоловіки, які сиділи на вулиці біля входу до закладу, зайшли всередину та розборонили їх.

Допит обвинувачених здійснений в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачені надали суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого їм діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився, разом з тим в матеріалах справи міститься його письмова заява, згідно з якою він просить суд здійснити розгляд справи за його відсутності, щодо міри покарання покладається на розсуд суду.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.

Отже, з урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд вважає за доцільне обмежитись дослідженням відомостей, які характеризують особи обвинувачених, а також:

-висновку експерта № 776 від 19.06.2025, відповідно до якого на підставі даних судово-медичного обстеження ОСОБА_9 в останнього були виявлені такі тілесні ушкодження: забої м`яких тканин обох щічних ділянок та лівої підочноямкової ділянки - належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, виникли від травматичної дії (ударів) тупого твердого предмета (предметів), за давністю утворення можливо в строк, зазначений у постанові 07.06.2025;

-відповідь на запит, зі змісту якої випливає, що під час бійки, яка відбулась 07.06.2025 близько 20:00 год. у магазині «Пивоман», була частково припинена робота магазину, неможливо було здійснювати розрахунок, проводити транзакції, обслуговувати відвідувачів магазину.

Аналізуючи показання обвинувачених, надані суду сторонами докази, суд дійшов до такого висновку.

За результатами судового розгляду суд встановив, що 07.06.2025 близько 19:58 год. у закладі «Пивоман» по вул. Хмельницького шосе, буд. 79 у м. Вінниці ОСОБА_9 зробив зауваження ОСОБА_6 щодо його суперечки з барменом. Це зауваження ОСОБА_6 було використане як привід для нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. До бійки приєднався ОСОБА_7 та вони разом почали наносити удари ОСОБА_9 . Зокрема, про вказані обставини повідомили обвинувачені під час їхнього допиту у судовому засіданні. При цьому суд враховує, що показання обвинувачених є послідовними, узгоджуються між собою, а також з наданим суду висновком експерта.

Отже, оцінюючи надані суду докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений факт наявності конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_9 - з іншої, внаслідок якого останньому були спричинені тілесні ушкодження. Також суд вважає, що в судовому засіданні знайшла своє підтвердження і та обставина, що ініціаторами зазначеного конфлікту були саме обвинувачені, використавши в якості підстави для його початку малозначний привід, а саме зауваження потерпілого ОСОБА_6 .

Прокурор на підтвердження винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм діяння надав, зокрема згаданий вище висновок судово-медичної експертизи. Зі змісту вказаного висновку випливає, що у ОСОБА_9 були виявлені легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вирішуючи питання щодо кримінально-правової кваліфікації діяння обвинувачених, суд враховує таке.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 22.12.2006 «Про судову практику у справах про хуліганство» (далі Постанова № 10) дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями Кримінального кодексу України (далі КК), що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Зі змісту пункту 5 Постанови № 10 випливає, що за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Також у пункті 5 Постанови № 10 зазначено, що хуліганством, яке супроводжувалось винятковим цинізмом, можуть бути визнані дії, поєднані з демонстративною зневагою до загальноприйнятих норм моралі, наприклад, проявом безсоромності чи грубої непристойності, знущанням над хворим, дитиною, особою похилого віку або такою, яка перебувала у безпорадному стані, та ін.

У постанові від 19.04.2018 (справа № 209/1242/13-к) Верховний Суд (далі ВС) зазначив, що об`єктом злочину, передбаченого статтею 296 КК, є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших поза юридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у забезпеченні громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.

Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

Аналогічний висновок зроблений ВС і у постанові від 19.04.2018 (справа № 209/1242/13-к).

У подальшому ВС в постанові від 19.04.2018 зауважив, що в основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного із цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Зміст та спрямованість цього діяння висновуються із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, що склалися між такою особою та потерпілим.

Крім того, відповідно до роз`яснень, наданих у Постанові № 10, суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

У постанові від 04.10.2012 (справа № 5-17кс12) ВСУ сформулював правовий висновок, згідно з яким в основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного з цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.

Хуліганські дії, як слідує з наведеної Постанови, завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені об`єкти захисту. Висновки про зміст і спрямованість цього діяння роблять із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між такою особою та потерпілим.

Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Наміри вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони здебільшого позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.

У постанові від 21.05.2019 (справа № 299/1530/16-к) ВС зауважив, що хуліганство відрізняється від інших злочинів спрямованістю умислу, мотивами, цілями винного та обставинами вчинення ним кримінально караних дій.

Зокрема, дії, що супроводжувалися заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо знайомих (членів сім`ї, родичів, сусідів та ін.), і були викликані особистими неприязними стосунками, певними діями потерпілих тощо, кваліфікують як хуліганство лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

При цьому грубе порушення громадського порядку передбачає недотримання встановлених правил поведінки у громадських місцях. Оцінювати порушення як грубе слід з урахуванням кількості його учасників, території, на якій мало місце порушення, кількості потерпілих, тривалості порушення тощо.

Суб`єктивна ж сторона хуліганства характеризується умисною виною і мотивом явної неповаги до суспільства. При цьому неповага до суспільства це прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Вказана неповага має бути явною, тобто очевидною, безсумнівною як для винної особи, так і для очевидців його дій.

Отже, наявність особистих неприязних стосунків між особами само по собі ще не свідчить про відсутність хуліганського мотиву в діях обвинуваченої особи, адже для визначення мотиву злочинних дій потрібно враховувати їх характер та спосіб вчинення, причини, що спонукали особу вчинити певні дії, поведінку обвинуваченого та потерпілих до і під час події.

У постанові від 03.07.2019 (справа № 288/1158/16-к) ВС зазначив, що для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.

У постанові від 14.08.2025 (справа № 522/6559/21) ВС зауважив, що обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм хуліганства, як злочину проти громадського порядку й моральності.

Головною рушійною силою хуліганських дій, як зазначив ВС, є бажання завдати шкоди не конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. При цьому протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти.

Суд також вважає за доцільне зауважити таке.

Диспозиція статті 296 КК передбачає настання відповідальності саме за грубе порушення громадського порядку. Разом з тим, диспозиція статті 296 КК не містить визначення громадського порядку.

Згідно з визначенням, що надане у статті 1 Закону України «Про особливості забезпечення громадського порядку та громадської безпеки у зв`язку з підготовкою та проведенням футбольних матчів» громадський порядок сукупність суспільних відносин, що забезпечують нормальні умови життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ і організацій під час підготовки та проведення футбольних матчів шляхом встановлення, дотримання і реалізації правових та етичних норм.

Статтею 1 Закону України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення» визначено, що громадське місце, окрім іншого, - частина (частини) будь-якої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу, у тому числі під`їзди.

У постанові від 19.04.2018 (справа № 209/1242/13-к) ВС зазначив, що об`єктом злочину, передбаченого статтею 296 КК, є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших поза юридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у забезпеченні громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.

Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди. Аналогічний висновок зроблено ВС і у постанові від 19.04.2018 (справа № 209/1242/13-к).

За результатами судового розгляду суд встановив, що конфлікт між обвинуваченими та потерпілим виник внаслідок зробленого останнім зауваження щодо суперечки. При цьому обвинувачені під час їхнього допиту в судовому засіданні заперечили наявність у них неприязних особистих стосунків з потерпілим, зауваживши, що з потерпілим до цього вони знайомі не були. Також за результатами судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що зазначений конфлікт був розпочатий з малозначного приводу та в громадському місці.

Отже, суд встановив, що обвинувачені та потерпілий до події, яка є предметом судового дослідження, знайомі не були, будь-які неприязні чи інші подібні особисті відносини між ними були відсутні. Не встановлені в судовому засіданні й обставини, які б свідчили, що дії потерпілого об`єктивно могли становити небезпеку для обвинувачених або інших осіб, присутніх у приміщенні барі. Наведені обставини, на переконання суду, виключають можливість вчинення протиправний дій обвинуваченими щодо потерпілого з мотивів неприязних стосунків. Натомість за результатами судового розгляду суд встановив, що обвинуваченими був використаний незначний (нікчемний) привід, а саме зауваження потерпілого щодо недоречної поведінки. Тому, аналізуючи надані суду докази, суд вважає, що спричинення потерпілому виявлених у нього тілесних ушкоджень було зумовлене саме хуліганськими мотивами із застосуванням незначного приводу та супроводжувалось особливою зухвалістю. Саме тому, на переконання суду, діяння ОСОБА_6 та ОСОБА_7 охоплюється складом кримінально караного хуліганства.

Крім того, як суд зазначив вище, з наданої преставником сторони обвинувачення відповіді випливає, що під час бійки, яка відбулась 07.06.2025 близько 20:00 год. у магазині «Пивоман», була частково припинена робота магазину, неможливо було здійснювати розрахунок, проводити транзакції, обслуговувати відвідувачів магазину.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинувачених ознак вчинення інкримінованого їм діяння групою осіб, суд враховує роз`яснення, надані у пункті 6 Постанови № 10, відповідно до яких хуліганство визнають учиненим групою осіб і кваліфікують за частиною другою статті 296 КК у разі участі в злочинних діях декількох (двох і більше) виконавців незалежно від того, яка форма співучасті (стаття 28 КК) мала місце.

При цьому суд враховує, що ВС у постанові від 10.12.2020 (справа № 464/710/18) звернув увагу на те, що домовленість на спільне вчинення кримінального правопорушення не обов`язково має відбуватися в усній чи письмовій формі, а визначається і за допомогою конклюдентних дій поведінки, що свідчить про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети.

Аналогічний висновок ВС викладений і у постанові 07.10.2020 (справа № 589/2313/18).

Враховуючи показання обвинувачених, які в судовому засіданні чітко та послідовно розповіли про обставини інкримінованого правопорушення, розмежувавши кількість нанесених потерпілому ударів та локалізацію їх нанесення, суд дійшов до переконання, що в судовому засіданні був доведений факт вчинення кримінального правопорушення групою осіб.

З огляду на викладене, суд вважає, що дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 296 КК, за ознаками хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення кримінального правопорушення групою осіб.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, суд бере до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 06.08.2020 (справа № 155/1064/18).

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК), як зазначив ВС, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили умисний нетяжкий злочин, винуватість у вчиненні якого визнали повністю, при цьому щиро розкаялись. Суд також враховує, що обвинувачений ОСОБА_7 в силу статті 89 КК є особою раніше несудимою, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, однак знаходиться під диспансерним наркологічним спостереженням з 31.01.2020 з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання канабіноїдив, амфетамінів. Обвинувачений ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває. За місцем проживання скарг на обвинувачених не надходило.

Крім того, у судовому засіданні встановлено, що обвинувачені відшкодували завдані потерпілому збитки.

Отже, обставинами, що пом`якшують покарання обвинувачених, є щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинувачених обставин, що обтяжують їхнє покарання, суд враховує таке.

Згідно з приписами частини третьої статті 26 КПК суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Також частиною першою статті 337 КПК визначено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до положень статті 21 КК особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин, підлягає кримінальній відповідальності. При цьому, згідно з пунктом 13 частини першої статті 67 КК вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, при призначенні покарання визнається обставиною, яка обтяжує покарання.

Відповідно до висновків, викладених ВС у постанові від 03.12.2019 (справа № 571/1436/15-к) факт перебування в стані алкогольного сп`яніння може встановлюватися шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно медоглядом.

Відповідного документального підтвердження перебування обвинувачених на час події у стані сп`яніння суду надано не було. Поряд з тим, обвинувачені під час їхнього допиту повідомили суду, що подія відбулась після розпивання ними алкогольних напоїв, а саме пива. При цьому обвинувачені факту перебування у стані алкогольного сп`яніння в судовому засіданні не заперечували.

Разом з тим, ВС у постанові від 20.12.2018 (справа № 679/783/17) зауважив таке.

Відповідно до статті 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 368 КПК суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За пунктом 4 частини першої статті 91 КПК обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 КПК покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Тому, як зазначив ВС у вказаній вище постанові, посилання у вироку на обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, яка при формулюванні обвинувачення не була зазначена в обвинувальному акті відповідно до пункту 6 частини другої статті 291 КПК, не узгоджується з положеннями статті 337 КПК.

Згідно з пред`явленим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинуваченням останнім не інкримінується вчинення кримінального правопорушення у стані сп`яніння. А тому правові підстави для ствердження про наявність у діянні обвинувачених такої обставини, що обтяжує їхнє покарання, як вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, відсутні.

Отже, обставини, що обтяжують покарання обвинувачених, судом не встановлені.

Під час виступу в судових дебатах представник сторони обвинувачення зауважила, що вважає за доцільне призначити обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням. Обвинувачені та їхні захисники зауважили, що вважають за доцільне призначити обвинуваченим покарання у виді штрафу.

Оцінюючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до речення першого частини першої статті 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

ВС у постанові від 15.03.2018 (справа № 442/1887/16-к) звернув увагу на те, що застосування частини першої статті 69 КК можливе у випадку, коли пом`якшуючі обставини настільки знижують тяжкість злочину, що призначення винному покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

У постанові від 03.02.2021 (справа № 629/2739/18) ВС звернув увагу на те, що частина перша статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

ВС роз`яснив, що при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Як вже суд зазначив вище, в судовому засіданні встановлена наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого. Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, за результатами судового розгляду, проведеному відповідно до приписів частини першої статті 337 КПК, встановлені не були. Хоча діяння обвинувачених не втратило своєї суспільної небезпечності, однак з наданих суду відомостей випливає, що обвинувачені вчинили дії, спрямовані на відшкодування завданої шкоди та усунення негативних наслідків вчиненого діяння, у вчиненому розкаялись та засудили свою поведінку. Тому, аналізуючи надані суду матеріали справи, доводи сторін кримінального провадження, суд вважає за можливе призначити обвинуваченим покарання з урахуванням приписів частини першої статті 69 КК.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для призначення обвинуваченим такого виду кримінального покарання, як штраф, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до частини першої статті 53 КК штраф - це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і розмірі, встановлених цим Кодексом, з урахуванням положень частини другої цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 53 КК розмір штрафу визначається судом з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, розмір штрафу, що призначається судом, не може бути меншим за розмір майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу, незалежно від граничного розміру штрафу, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу. Суд, встановивши, що таке кримінальне правопорушення вчинено у співучасті і роль виконавця (співвиконавця), підбурювача або пособника у його вчиненні є незначною, може призначити таким особам покарання у виді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, без урахування розміру майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу.

Суд враховує, що у постанові від 27.10.2020 (справа № 686/3226/20) ВС зауважив, що покарання у виді штрафу є покаранням, яке слід відбувати реально. Хоча цей висновок ВС був зроблений в контексті застосування приписів статті 71 та 75 КК, суд вважає його прийнятним в тій частині, що покарання у виді штрафу є покаранням, яке слід відбувати реально. Крім того, суд вже зазначив вище, що у частині другій статті 65 КК встановлена презумпція призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження не доведено, що призначення обвинуваченим менш суворого покарання ніж позбавлення волі не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що доводи сторони захисту про можливість призначення обвинуваченим покарання у виді штрафу з урахуванням приписів частини першої статті 69 КК, заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання щодо розміру кримінального покарання у виді штрафу, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Як суд зазначив вище, реченням першим частини другої статті 53 КК визначено, що розмір штрафу визначається судом з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу. Також суд вже зазначив, що покарання у виді штрафу санкцією злочину, винуватість у вчиненні якого доведена за результатами судового розгляду, не передбачене. Тому правові підстави для застосування застережень щодо можливості призначення більшого розміру штрафу, ніж це передбачене загальними правилами відсутні. Не вважає суд за доцільне і призначати обвинуваченим мінімально дозволене кримінальним законом покарання у виді штрафу.

Як суд зазначив вище, обвинувачені та їхні захисники під час виступу в судових дебатах зауважили про доцільність призначення обвинуваченим кримінального покарання у виді штрафу з розстрочкою його сплати.

Відповідно до частини четвертої статті 54 КК з урахуванням майнового стану особи суд може призначити штраф із розстрочкою виплати певними частинами строком до одного року.

За результатами судового розгляду суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_6 працевлаштований, а обвинувачений ОСОБА_7 ні, однак має стабільний щомісячний дохід. Тому, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, враховуючи приписи зазначеної статті, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченим кримінальне покарання у виді штрафу із розстрочкою виплати рівними частини строком на 10 місяців.

Згідно з приписами абзацу третього пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК, частини першої статті 26 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) суд вважає за доцільне зазначити, що початок строку відбування покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 слід рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до положень статті 100 КПК.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України, та призначити покарання з урахуванням приписів частини першої статті 69 та частини четвертої статті 53 Кримінального кодексу України у виді штрафу в розмірі 2000 (двох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень з розстрочкою виплати рівними частинами строком на 10 (десять) місяців, тобто по 3400 (три тисячі чотириста) гривень щомісяця.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України, та призначити покарання з урахуванням приписів частини першої статті 69 та частини четвертої статті 53 Кримінального кодексу України у виді штрафу в розмірі 2000 (двох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень з розстрочкою виплати рівними частинами строком на 10 (десять) місяців, тобто по 3400 (три тисячі чотириста) гривень щомісяця.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речові докази: DVD, який приєднаний до матеріалів кримінального провадження, залишити у справі.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: