Справа № 631/459/19
провадження № 1-кп/632/141/25

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року місто Златопіль

Златопільський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого - ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , представника потерпілих адвоката ОСОБА_8 , розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Златопільського міськрайонного суду Харківської області перебуває наведене вище кримінальне провадження.

07 липня 2025 року до суду надійшло клопотання прокурора про обрання строком на 60 діб запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту щодо обвинуваченої ОСОБА_4 із забороною останній залишати житло у певний період доби з 21 години до 07 години наступного дня, з покладанням на неї ряду обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема: прибувати до прокурора та суду за першою вимогою; не відлучатися із населеного пункту, в якому вона зареєстрована, проживає чи перебуває, без дозволу прокурора або суду; невідкладно повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утримуватись від спілкування зі свідками та потерпілими у даному кримінальному провадженні.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що ОСОБА_4 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України умисного вбивства, яке є особливо тяжким злочином, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

Кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_4 було вчинено нею, щодо ОСОБА_9 , який був її чоловіком.

Обґрунтованість підозри та висунутого ОСОБА_4 обвинувачення повністю підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, а саме: даними отриманими під час слідчих дій, показаннями потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , малолітньої потерпілої ОСОБА_10 , показаннями свідків, висновками експертиз та іншими доказами у їх сукупності.

Разом із цим прокурор вказав, що підставою для обрання такого запобіжного заходу щодо ОСОБА_4 , окрім обґрунтованої підозри у вчиненні особливо тяжкого злочину, з урахуванням даних про особу обвинуваченої, є наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України переховування від суду; незаконного впливу на потерпілих та свідків, які ґрунтуються на тому, що обвинувачена, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке може бути їй призначене у разі визнання її винуватою, з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від суду; впливати на потерпілих і свідків, які ще не допитані судом та оскільки докази не досліджені.

До того ж прокурор наголосив, що ризик переховування в умовах воєнного стану, який діє в Україні, є досить вагомим.

Крім того прокурор зазначив, що особливістю даного кримінального провадження є те, що за версією сторони обвинувачення ОСОБА_4 умисно вбила ОСОБА_9 у присутності малолітньої ОСОБА_10 їх доньки, яка, окрім інших, визнана потерпілою, та підлягає допиту у відповідній якості під час судового розгляду.

У той же час ризик незаконного впливу на потерпілих підтверджується інформацією відділення поліції № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області від 23 квітня 2025 року, відповідно до якого до відділення поліції 04 березня 2025 року надійшло повідомлення від ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_4 чинить тиск на свою дитину ОСОБА_4 .

З вказаного приводу, про вчинення тиску на потерпілу, відповідне звернення 14 квітня 2025 року надійшло й до Нововодолазького відділу Харківської окружної прокуратури.

На підставі викладеного прокурор вважає, що ризики про які йдеться вище, з урахуванням даних про особу обвинуваченої ОСОБА_4 є достатньо реальними і їм можливо запобігти шляхом обрання щодо останньої такого запобіжного заходу як домашній арешт із забороною обвинуваченій залишати житло у певний період доби, з покладанням на неї обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, про які зазначено вище.

У судовому засіданні прокурор подане ним клопотання підтримав з наведених у ньому підстав та зазначив, що підставою для обрання щодо ОСОБА_4 такого запобіжного заходу як домашній арешт із забороною останній залишати житло у певний період доби з покладанням на обвинувачену раду обов`язків, є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за який їй може бути призначене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років та наявність ризиків, передбачених п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків, оскільки ці особи даним складом суду, ще не допитувались.

До того ж малолітня потерпіла ОСОБА_10 донька ОСОБА_4 , яка за версією сторони обвинувачення є очевидцем вчинення злочину, взагалі судом ще не допитувалась.

В той же час прокурор вважає, що наявні ризики не зменшилися і їм, з урахуванням даних про особу обвинуваченої, її репутацію та спосіб життя, можливо запобігти шляхом застосування до ОСОБА_4 такого запобіжного заходу, як домашній арешт.

Обвинувачена ОСОБА_4 проти задоволення клопотання прокурора заперечувала, оскільки вважає, що воно є необґрунтованим.

Водночас, ОСОБА_4 зазначила, що після її звільнення з-під варти минуло дев`ять місяців, за цей час вона: жодного разу не порушила покладених на неї процесуальних обов`язків, прибуває на кожний виклик суду, отримала дві професії, зареєструвалась як фізична особа-підприємець, вийшла заміж, до того ж вона має постійне місце мешкання, де характеризується задовільно, має родину, займається підприємницькою діяльністю.

Вживає заходів спрямованих на налагодження стосунків із своєю малолітньою дитиною та повернення її до себе, в тому числі згідно із рішенням органу опіки і піклування.

Жодного впливу на доньку вона не чинила, вважає, що вона не є очевидцем події про яку йдеться у висунутому їй обвинуваченні.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просила суд обрати щодо неї такий запобіжний захід як особисте зобов`язання, що надасть їй змогу забезпечувати себе та свою родину матеріально, виховувати дитину.

Захисник проти обрання щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту заперечував.

При цьому захисник зазначив, що підозра у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, про яку повідомлено ОСОБА_4 є необґрунтованою.

Разом із цим ОСОБА_4 після її звільнення з-під варти 07 жовтня 2024, жодних процесуальних порушень не допускала, на кожний виклик прибуває до суду, 07 березня 2025 року уклала шлюб, отримала професію, зареєстрована як фізична особа підприємець, займається підприємницькою діяльністю, має постійне місце проживання, малолітню дитину, вживає заходів по налагодженню стосунків із своєю дитиною та поверненню її до себе, за місцем мешкання характеризується задовільно.

Також захисник зазначив, що потерпілі та свідки були неодноразово допитані як під час досудового розслідування так і у суді, їх показання не мають значення для правильності кваліфікації злочину, що вчинений ОСОБА_4 .

Сукупність наведених обставин вказують на відсутність ризику переховування від суду та ризику незаконного впливу на потерпілих і свідків.

Протилежне прокурором не доведено, як і не доведено й те, що до ОСОБА_4 не можливо застосувати більш м`які запобіжні заходи.

У свою чергу потерпілі та представник потерпілих, підтримали клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченої ОСОБА_4 , оскільки вважають його законним і обґрунтованим.

При цьому представник потерпілих зазначив, що відповідно до матеріалів досудового розслідування малолітня ОСОБА_10 є очевидцем вчинення злочину, та підлягає допиту у судовому засіданні, про що прийнято відповідне рішення, оскільки її показання є ключовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Що стосується потерпілого ОСОБА_7 , то у минулому, незадовго до події злочину, обвинувачена неодноразово застосовувала до нього фізичне насильство.

На теперішній час ОСОБА_4 приїздить до місця мешкання потерпілих та чинить на них тиск, у свою чергу вони побоюються за своє життя і здоров`я, а малолітня потерпіла ОСОБА_10 , яка проживає із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , боїться того, що її забере мати, яка є обвинуваченою у даному кримінальному провадженні, та з якою вона не бажає бути.

Разом із тим рішення органу опіки і піклування прийняте без участі ОСОБА_6 , воно не отримано останньою, не набрало законної сили та буде оскаржено.

За таких обставин, на думку представника потерпілих, на даний час існує ризик незаконного впливу на потерпілих.

Крім того представник потерпілих вважає, що дії які були вчинені обвинуваченою після її звільнення з-під варти, у том числі по поверненню дитини, по мірі розгляду кримінального провадження, спрямовані виключно на ухилення від кримінальної відповідальності за вчинений нею злочин.

Потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожний окремо, надали суду пояснення, що за своїм змістом відповідають повідомленому їх представником.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження в межах питання, що вирішується, суд доходить наступного.

Розділ ІІ КПК України визначає, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи його забезпечення, до яких зокрема віднесені запобіжні заходи (п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України).

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, окрім іншого, переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, зокрема переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідка.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 176, ч. 1 ст. 181 КПК України, одним із видів запобіжних заходів є домашній арешт.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 181 КК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно із частинами 1 - 3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Положеннями ч. 1, ч. 5, ч. 6, ч. 7 ст. 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, а саме:

1) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом;

5) не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом;

6) пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності;

7) докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання;

8) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

9) носити електронний засіб контролю.

В інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, крім обов`язків, передбачених частиною п`ятою цієї статті, суд може застосувати до особи, яка підозрюється у вчиненні такого кримінального правопорушення, один або декілька таких обмежувальних заходів:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства;

2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності;

3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку із роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин;

4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб;

5) направлення для проходження лікування від алкогольної, наркотичної або іншої залежності, від хвороб, що становлять небезпеку для оточуючих, направлення для проходження програми для кривдників.

Обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, можуть бути покладені на обвинуваченого на строк не більше двох місяців.

Отже, як вбачається зі ст. 194 КПК України, під час розгляду вказаного питання суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, визначені пунктами 1 - 3 частини 1 даної статті та згідно з положеннями ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризують особу обвинуваченого та визначені у пунктах 1 - 12 частини 1 вказаної статті.

ОСОБА_4 на даний час обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України особливо тяжкого злочину, за який можливе призначення покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, що відповідає законодавчо передбаченим підставам (ч. 2 ст. 181 КПК України) для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Проаналізувавши обвинувальний акт, доданий до нього реєстр матеріалів досудового

розслідування, а також ухвалу слідчого судді про застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ухвали суду про продовження цього запобіжного заходу, враховуючи те, що суду в обґрунтування висунутого ОСОБА_4 обвинувачення надано ряд доказів, суд дійшов висновку, що в цьому випадку дотримано стандарт доказування «обґрунтована підозра», який є найнижчим стандартом доказування у кримінальному процесі та не передбачає наявності достовірного знання про вчинення особою кримінального правопорушення, проте є достатнім для вирішення питання обрання запобіжного заходу. При цьому суд також враховує стадію кримінального провадження (судовий розгляд), що передбачає доведення стороною обвинувачення вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України за найвищим стандартом доказування «поза розумним сумнівом» у змагальному судовому процесі під час розгляду справи по суті.

Щодо тверджень сторони захисту про те, що підозра про яку повідомлено ОСОБА_4 , а відтак й висунуте їй обвинувачення є необґрунтованим, то суд зазначає, що питання встановлення наявності чи відсутності складу певного кримінального правопорушення у діях особи, вагомості доказів висунутого обвинувачення та його обґрунтованості, а також вірності кваліфікації дій обвинуваченої суд має право вирішити у змагальному судовому процесі під час розгляду справи по суті, а не під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу.

Прокурор у поданому клопотанні зазначив, що відносно обвинуваченої ОСОБА_4 наразі існують: ризик переховування від суду та ризик незаконного впливу на потерпілих і свідків.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Кримінальний процесуальний кодекс України не вимагає доказів того, що обвинувачена обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Отже, ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачена може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формі або формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення вірогідності їх здійснення.

Як обов`язковий критерій застосування запобіжного заходу ризик кримінального провадження має прогностичний характер, його визначення у конкретний проміжок часу спрямоване на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому.

Безумовно, наявність заявлених ризиків має обґрунтовуватися. Однак, в переважній більшості випадків, враховуючи їх вірогідний характер, класичні категорії доказування, притаманні судовому процесу, при їх обґрунтуванні не застосовуються. При встановленні ризиків кримінального провадження суд застосовує стандарт достатності підстав вважати, що обвинувачена може вдатися до дій на шкоду кримінальному провадженню.

Оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченої, суд має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи.

Таким чином, суд погоджується із твердженням прокурора та вважає, що на даний час ризик переховування обвинуваченої ОСОБА_4 від суду та ризик незаконного впливу на потерпілих і свідків, є актуальними та достатньо високими.

Злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , є особливо тяжким та відповідно передбачає призначення покарання у виді: позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років. Означене покарання в разі визнання ОСОБА_4 винуватою може бути призначене до реального відбування, що в сукупності з іншими обставинами може свідчити про існування мотивів та підстав для обвинуваченої переховуватися від суду. Співставлення можливих негативних наслідків для обвинуваченої у вигляді її можливого ув`язнення у майбутньому з можливим засудженням до покарання у виді позбавлення волі доводять, що цей ризик є достатньо високим. Така позиція відповідає практиці ЄСПЛ. Зокрема в рішенні від 26.06.2001 у справі «Ilijkov v. Bulgaria» (§ 80, заява № 33977/96) суд зазначив, що суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника давав уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений.

Разом із цим, не може залишатися поза увагою суду, і те, що Указом Президента України № 64/2022 на території України починаючи з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який діє до теперішнього часу.

Відповідно до п. 8 роз`яснень, наданих Верховним Судом у листі від 03.03.2022 № 1/0/2-22 «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, суд керується всіма наявними матеріалами клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу. Водночас як відповідний ризик суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію.

Отже, суд зазначає, що ризик переховування в умовах воєнного стану, який діє в Україні, є досить вагомим.

Надаючи оцінку ступеню ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує, що згідно з п. 43 рішення ЄСПЛ «Яжинський проти Польщі» ризик незаконного впливу обвинувачених особисто на свідків (потерпілих) може бути визнано на початкових стадіях процесу.

При встановленні наявності ризику впливу на потерпілих та свідків, слід враховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими і свідками у кримінальному провадженні, в тому числі й на стадії судового розгляду - надаються усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ст. ст. 352, 353 КПК України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на потерпілого та свідка існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від потерпілого і свідка та дослідження їх судом.

Враховуючи обсяг висунутого обвинувачення, ступінь тяжкості кримінального правопорушення, заяви потерпілих про дії ОСОБА_4 , те, що потерпілі судом не допитані, як і не допитані свідки у даному кримінальному провадженні, суд доходить висновку, що ризик прийняття обвинуваченою ОСОБА_4 спроб незаконного впливу на потерпілих та свідків, з метою переконання або змушення останніх надати покази у вигідному для неї аспекті, є реальним.

Факт направлення обвинувального акта до суду та призначення судового розгляду не зменшує ризик можливого незаконного впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, а навпаки збільшує вірогідність його настання внаслідок обізнаності обвинуваченої з усіма наявними матеріалами кримінального провадження, у тому числі протоколами допитів потерпілих і свідків, з їх показаннями у суді при первинному розгляді даного кримінального провадження, та наближенням стадії допиту потерпілих і свідків.

Під час вирішення питання про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, окрім встановлених ризиків кримінального провадження, передбачених п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, судом враховано існування інших обставин, визначених ст. 178 КПК України, а саме:

1) вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання її винуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення - у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років;

3) вік обвинуваченої (28 років), відсутність відомостей про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_4 .

4) наявність достатньо міцних соціальних зв`язків обвинуваченої в місці її постійного проживання, у тому числі наявність родини;

5) наявність у обвинуваченої постійного місця роботи;

6) репутацію обвинуваченої, зокрема те, що вона раніше не судима, має постійне місце мешкання, де характеризується задовільно, а також те, що вона має зареєстроване місце проживання;

7) те, що раніше у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою;

8) відсутність відомостей про наявність повідомлення ОСОБА_4 про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, існування та вагомість доведених прокурором ризиків, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, характеристику кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , репутацію останньої, дані про її особу, суд доходить висновку, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною обвинуваченій залишати житло у певний період доби з покладанням на неї ряду обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, про які йдеться у клопотанні прокурора, є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої, та саме тільки такий запобіжний захід зможе запобігти цим ризикам, що також є пропорційним тому ступеню небезпеки, ризики якого існують у кримінальному провадженні, та достатнім для забезпечення виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків.

Щодо можливості запобігання наявним ризикам шляхом застосування до обвинуваченої інших запобіжних заходів, то суд з урахуванням даних, які її характеризують, тяжкості злочину, у вчиненні якого вона обвинувачується, вважає недостатнім застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання наявним ризикам.

При цьому обставини, на які посилається сторона захисту у даному конкретному випадку, не є тими стримуючими факторами, які свідчать про те, що обвинуваченою не будуть чинитися перешкоди відправленню правосуддя, та недостатньо свідчать про належне виконання обвинуваченою її процесуальних обов`язків, у разі обрання щодо неї більш м`яких запобіжних заходів.

Так, особистого зобов`язання для запобігання зазначеним вище ризикам буде недостатньо, оскільки виконання покладених на обвинувачену обов`язків буде залежати виключно від волі самої ОСОБА_4 та їх порушення не матиме для неї очевидних і достатньо суттєвих негативних наслідків. Застосування особистої поруки є неможливим, оскільки відсутні особи, які б висловили готовність надати письмове зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання обвинуваченою покладених на неї обов`язків відповідно до ст. 194 КПК України і зобов`язуються за необхідності доставити її в суд на першу про те вимогу. Застосування застави, як запобіжного заходу, на даному етапі кримінального провадження не буде достатньо дієвим та таким, що зможе в повній мірі запобігти ризикам переховування від суд та незаконного впливу на потерпілих і свідків.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту щодо ОСОБА_4 , оскільки лише цей запобіжний захід зможе запобігти встановленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

Разом з тим, при визначенні часових рамок домашнього арешту, суд враховує, що ОСОБА_4 тривалий час перебувала під вартою, жодного разу не порушила покладені на неї процесуальні обов`язки, є працевлаштованою особою та має достатньо міцні соціальні зв`язки.

За таких обставин суд доходить висновку про можливість визначення часових обмежень щодо заборони залишати житло на період часу з 22 години до 06 години, із покладанням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, про які йдеться у клопотанні прокурора, що є пропорційним тому ступеню небезпеки, ризики якого існують у кримінальному провадженні, та достатнім для забезпечення виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків.

На підставі викладеного, враховуючи в сукупності зазначені вище ризики, які, на думку суду, є досить вагомими і достатніми для обрання щодо обвинуваченої ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, суд доходить висновку, що клопотання обвинуваченої про обрання запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання - задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 176-178, 181, 194, 331, 350, 182-184, 193-194, 196-198, 350, 369-372 КПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту щодо обвинуваченої ОСОБА_4 задовольнити частково.

Обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту щодо обвинуваченої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборонивши їй залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , з 22 години до 06 години, строком на шістдесят днів, тобто по 05 вересня 2025 року включно, за виключенням необхідності прослідувати до місця укриття чи бомбосховища під час оголошення сигналу «Повітряна тривога» та подальшого невідкладного повернення до визначеного цією ухвалою місця домашнього арешту після сигналу «Відбій повітряної тривоги».

Покласти на обвинувачену ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати за першою вимогою до прокурора та суду у встановлений ними час;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому вона зареєстрована та проживає міста Харкова, без дозволу суду;

- невідкладно повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими у даному кримінальному провадженні.

Строк дії обов`язків, покладених судом на ОСОБА_4 визначити по 05 вересня 2025 року, включно.

У задоволенні клопотання обвинуваченої ОСОБА_4 про обрання щодо неї запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання відмовити.

Роз`яснити обвинуваченій ОСОБА_4 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Контроль за виконанням обвинуваченою ОСОБА_4 , обов`язків покласти на прокурора.

Копію ухвали вручити обвинуваченій, їх захиснику та прокурору негайно після її оголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя:ОСОБА_1