Справа №463/8417/25
Провадження №1-кс/463/8098/25
У Х В А Л А

про застосування запобіжного заходу

08 вересня 2025 року слідчий суддя Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши клопотання старшого слідчого Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_6 , погоджене прокурором Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю селища Кузіно, Свердловської області російської федерації, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 , громадянину України, курсанту навчального взводу 2 навчальної роти 2 навчальної роти 2 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 , солдату, раніше не судимому,

підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, -

встановив:

слідчий звернувся до слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова з клопотанням, погодженим прокурором, про застосування до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб, без визначення застави.

Клопотання обґрунтовує тим, що Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0003325 від 06.09.2025 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що солдат ОСОБА_4 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.05.2025 № 142 призначений на посаду курсанта навчального взводу 2 навчальної роти 2 навчальної роти 2 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 .

Будучи військовослужбовцем, призваним на військову службу за мобілізацією на особливий період, солдат військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст.11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався нормативно-правовими актами та триває до теперішнього часу.

Відповідно до ст.65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі за текстом Статут) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

У порушення вказаних вимог нормативно-правових актів, солдат ОСОБА_4 вчинив дезертирство, тобто самовільно залишив місце служби військову частину НОМЕР_1 , з метою ухилитись від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану, при наступних обставинах.

Так, солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, бажаючи ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, не отримавши дозволу відповідного командира 19.05.2025 вчинив дезертирство, тобто самовільно залишив місце служби військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ).

Відтак, у період з 19.05.2025 по 03.09.2025 час солдат ОСОБА_4 , проводив час на власний розсуд, обов`язки військової служби не виконував, свою належність до Збройних Сил України, а також той факт, що він незаконно перебуває за межами місця служби приховує.

Під час незаконного перебування за межами місця служби солдат ОСОБА_4 до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це зробити.

Таким чином, солдат ОСОБА_4 підозрюється у тому, що він під час проходження військової служби за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 , у порушення вимог ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, маючи намір ухилитись від проходження військової служби, в умовах воєнного стану, не отримавши дозволу відповідного командира 19.05.2025 вчинив дезертирство, тобто самовільно залишив місце служби - військову частину НОМЕР_1 яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , відсутній на військовій службі та перебував поза межами розташування території військової частини НОМЕР_1 по 03.09.2025 до моменту затримання працівниками прикордонної служби 7 ІНФОРМАЦІЯ_2 під час спроби незаконного перетину кордонуна п/н КрП "Ужок" (500м до державного кордону), чим вчинив дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 408 КК України..

06.09.2025 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, обґрунтованість якої підтверджується зібраними доказами та матеріалами кримінального провадження.

З врахуванням того, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, враховуючи наявність передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків того, що підозрюваний може переховуватися від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення понесення покарання, розуміючи тяжкість покарання у разі визнання підозрюваного винним у вчиненні інкримінованого злочину; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що підтверджується тим, що підозрюваний розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, може умисно вчинити самокалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення досудового розслідування; - вчиняти інші кримінальні правопорушення або продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється, враховуючи протиправну поведінку ОСОБА_4 , та його нехтування вимогами Законів України та Статуту Збройних Сил України, останній може схиляти до аналогічної протиправної поведінки також інших військовослужбовців, запобігти яким застосуванням більш м`якого запобіжного заходу щодо підозрюваного неможливо, а також враховуючи вимоги ч.8 ст.176 КПК України, просить клопотання задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеним у ньому та просив таке задовольнити.

Підозрюваний та його захисник в судовому засіданні просили в задоволенні клопотання відмовити, а у разі застосування запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою визначити підозрюваному заставу у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Зазначили, що згідно з довідкою №5419 від 27.03.2025 року ОСОБА_4 більше 26 років є членом релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні». Участь у вказаній релігійній організації не є простою формальністю, а вимагає від кожної особи у виконанні певних доручень, зокрема: особистої участі у зібраннях, активному служінні у різних формах щодо проповідування доброї новини тощо. Більше того, 14.04.2011 ОСОБА_4 призначений на посаду священнослужителя - старійшиною (єпископом) збору. Крім того, глибокі і тривалі переконання сумління ОСОБА_4 посприяли тому, що він проходив альтернативну службу працюючи в Олександрійській дистанції колій Одеської залізниці, тому враховуючи, що релігійні переконання ОСОБА_4 є настільки серйозними, що останній відмовився від проходження військової служби, то можливо зрозуміти наскільки цінним та важливим для особи є дотримання й інших біблійних принципів та законів, у тому числі й вчинення будь-яких правопорушень. Більше того, наявність таких рис як добропорядність, чесність, відповідальність підозрюваного як Свідка Єгови, мають не менше цінності, аніж неприйнятність військової служби, навіть в умовах кримінального переслідування.

Вважають, що викладені у клопотанні ризики є необґрунтованими, оскільки вкрай сумнівним є те, що за вищевказаної поведінки, підозрюваний буде переховуватися від судових засідань або вчиняти інші правопорушення, також ОСОБА_4 у внутрішньодержавний або міжнародний розшук не оголошувався. Поведінка підозрюваного в суді також не свідчить про такі наміри. Крім того, ОСОБА_4 , після початку повномасштабного військового вторгнення російської федерації, прийняв рішення не покидати Україну та залишитися у ній і надавав активну волонтерську допомогу для тих кому це було потрібно і не має наміру покидати країну й зараз. Натомість ОСОБА_4 , бажаючи бути й надалі корисним своїй державі та суспільству у прийнятний для його сумління спосіб, намагається у законний спосіб відстоювати свої релігійні переконання. Отже, посилання слідчого на всі означені ризики є нічим іншим, як загальними фразами (постулатами), які вписуються до такого роду клопотань про застосування запобіжного заходу з єдиною метою - утримувати ОСОБА_4 під вартою без будь-яких ризиків і належних правових підстав, в той час як «наявність ризиків», як обов?язкова умова застосування запобіжного заходу, не обґрунтовані у клопотанні слідчого і базуються лише на його особистому внутрішньому переконанні та надуманих, без жодних належних доказів, посиланнях на те що підозрюваний, розуміючи тяжкість злочину, може перешкоджати кримінальному провадженню та суду, впливати на свідків.

Також вважають, що слідчим не наведено доказів наявності і обґрунтованої підозри, оскільки ОСОБА_4 , як Свідок Єгови, не є особою, яка за своїми релігійними переконаннями може бути призвана на військову службу, він не став військовослужбовцем в розумінні Європейського суду з прав людини, незважаючи на видачу посадовими особами відповідного ТЦК та СП наказів про зарахування його на військову службу/направлення до військової частини, як і видачу наказу про зарахування до особового складу військової частини, а отже ОСОБА_4 не може бути суб?єктом передбаченого ст. 408 КК України кримінального правопорушення.

Просили врахувати, що ОСОБА_4 раніше не судимий; на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, проживає постійно у м. Дніпро, має позитивну репутацію, позитивні характеристики, в нього відсутні будь-які негативні характеристики, має власну сім?ю, є віруючою особою, доглядає за матір?ю та батьком, які проживають окремо та не потребують постійного догляду, має міцні та сталі духовні і соціальні зв?язки.

З урахуванням наведеного, враховуючи, що ОСОБА_4 є глибоко віруючою людиною, який протягом свого життя в усіх сферах свого життя дотримується високих біблійних норм, що підтверджується зокрема і його характеристиками і членством в релігійній організації «Свідки Єгови», вважають, що застосування судом застави в розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб можуть у достатній мірі гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов?язків, забезпечувати процесуальну поведінку підозрюваного, а занадто завищений розмір застави, безальтернативно призведе до перебування ОСОБА_4 під вартою та неможливості його скористатися правом застави.

Заслухавши пояснення прокурора, підозрюваного та його захисника, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя встановив наступне.

ДБР проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0003325 від 06.09.2025.

Як вбачається з повідомлення про підозру від 06.09.2025, яке цього ж дня вручене підозрюваному, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, обґрунтованість якої підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: заявою військової частини НОМЕР_1 про вчинення кримінального правопорушення від 03.07.2025 №1105/9119; матеріалами службового розслідування за фактами самовільного залишення військової частини ОСОБА_4 в їх сукупності (рапортами, доповідями витягами з наказів, характеристиками).

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи (рішення у справі «Ilijkov v. Bolgaria»).

Відповідно до ст. 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Статтею 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з ч.1 та п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, до яких, зокрема, належать запобіжні заходи.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ч.1 ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого.

Згідно з п.4 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Крім цього, відповідно до ч.8 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

При цьому згідно з абз.8 ч.4 ст.183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.408 КПК України, за який законом передбачено покарання виключно у виді позбавленням волі на строк від п`яти до дванадцяти років, тому з метою запобігти ризику переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, слідчий суддя приходить до висновку, що до підозрюваного слід з урахуванням вимог ч.8 ст.176, абз.8 ч.4 ст.183 КПК України застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк шістдесят днів, починаючи з моменту фактичного затримання підозрюваного 15 год. 45 хв. 06 вересня 2025 року, без визначення розміру застави.

При цьому, ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрювана особа може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваною особою зазначених дій.

КПК не вимагає доказів того, що підозрювана особа обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

За таких обставин доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час розгляду клопотання та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на наявних матеріалах провадження.

На стадії досудового розслідування перевірка повідомлення про підозру з точки зору обґрунтованості підозри здійснюється не в рамках оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а в контексті визначення вірогідності та достатності підстав можливої причетності особи до вчинення кримінального правопорушення, а також того чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше досудове розслідування.

На стадії досудового розслідування слідчий суддя може, враховуючи правову позицію ЄСПЛ щодо визначення поняття «обґрунтована підозра» як існування фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (п. 175 Рішення в справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (заява № 42310/04, рішення від 21 квітня 2011 року, остаточне 21 липня 2011 року), оцінити лише достатність зібраних доказів для підозри певної особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Окрім того, обґрунтована підозра - це стандарт доказування, який передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення (стандарт, визначений у Рішенні у справі Fox, Campbell and Hartley проти Сполученого Королівства від 30 серпня 1990 року, заяви № 12244/86, 12245/86, 12383/86, параграф 32). Обґрунтованість залежить від усіх обставин, проте факти, що в сукупності дають підстави для підозри, не мають бути такого ж рівня як ті, що необхідні для обвинувачення, або навіть винесення вироку (Рішення Великої Палати у справі Merabishvili проти Грузії від 28 листопада 2017 року, заява № 72508/13, параграф 184). Тому, цей стандарт доказування є досить низьким - необхідно встановити чи наявні (або відсутні) факти чи інформація, що в сукупності може переконати слідчого суддю в тому, що особа могла вчинити кримінальне правопорушення. При цьому слід звернути увагу й на те, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, визначати правильність кваліфікації дій підозрюваного. Слідчий суддя, на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

У зв`язку із вищезазначеним не заслуговують на увагу аргументи сторони захисту, що підозра є необґрунтованою належними та допустимими доказами.

Наведене у запереченні підозрюваного та його захисника не спростовує доводів обґрунтованості підозри ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, а його належна процесуальна поведінка не може бути підставою для відмови у застосуванні запобіжного заходу.

Наявність тих обставин, що ОСОБА_4 , як свідок Єгови, не може бути призваний на військову службу за своїм релігійним переконанням, а отже не може бути суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 408 КК України, слідчий суддя оцінює критично, оскільки посилання на факт приналежності до релігійної організації Свідків Єгови саме по собі не виключає можливості призову на військову службу. Відповідно до практики ЄСПЛ (справа Bayatyan v. Armenia) та Верховного Суду України (справа № 127/21294/17), особа має право на альтернативну (невійськову) службу, проте лише за умови належного оформлення відповідної заяви. Таким чином, належність до релігійної організації не є безумовною підставою для звільнення від виконання військового обов`язку.

Окрім того, слідчий суддя зазначає, що відповідно до Конституції України, Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також практики Верховного Суду та ЄСПЛ, право на альтернативну службу реалізується лише за умови своєчасного подання відповідної заяви. В умовах воєнного стану це право може бути обґрунтовано обмежене в інтересах оборони держави». У разі недотримання процедури або у зв`язку з обмеженнями, введеними під час воєнного стану, така особа може бути мобілізована, незалежно від релігійних переконань.

Стаття 35 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до статей 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу, а захист України, її незалежності та територіальної цілісності України, відповідно до ст. 65 Конституції України є обов`язком громадян України.

Строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не встановлена.

Україна запровадила альтернативи військовій службі у мирний час і громадяни України можуть безперешкодно ними скористатися. Проте у воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку російської федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання.

Вказані висновки зробив Верховний суд у постанові від 15 квітня 2025 року у справі №573/406/24 (провадження № 51-317км25). Де суд також вказує, що перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й Свідками Єгови. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адже і сама Україна є підписантом вказаної Конвенції, а відтак, якщо її існування поставлено під загрозу внаслідок військового нападу, то очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних).

Наявність тих обставин, що ОСОБА_4 раніше не судимий; на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, проживає постійно у м. Дніпро, має позитивну репутацію, позитивні характеристики, в нього відсутні будь-які негативні характеристики, має власну сім?ю, є віруючою особою, доглядає за матір?ю та батьком, які проживають окремо та не потребують постійного догляду, має міцні та сталі духовні і соціальні зв?язки, враховано слідчим суддею у відповідності до вимог ст.178 КПК України, однак не є безумовними підставами для відмови у застосуванні щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначенням розміру застави, оскільки ці обставини в даному випадку не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Критично слідчий суддя оцінює і доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_4 у внутрішньодержавний або міжнародний розшук не оголошувався, після початку повномасштабного військового вторгнення російської федерації, прийняв рішення не покидати Україну та залишитися у ній і надавав активну волонтерську допомогу для тих кому це було потрібно і не має наміру покидати країну й зараз, оскільки як вбачається із матеріалів клопотання ОСОБА_4 перебував поза межами розташування території військової частини НОМЕР_1 по 03.09.2025 до моменту затримання працівниками прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 під час спроби незаконного перетину кордону на п/н КрП "Ужок" (500м до державного кордону), чого під час розгляду клопотання не заперечив і сам підозрюваний.

Керуючись вимогами статей 177, 178, 182, 183, 186, 193, 194, 196, 395 КПК України,-

постановив:

клопотання задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Строк дії ухвали становить шістдесяти днів, починаючи з моменту фактичного затримання підозрюваного 15 год. 45 хв. 06 вересня 2025 року та закінчується о 24 год. 00 хв. 04 листопада 2025 року.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 12.09.2025.

Суддя: ОСОБА_1