КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №363/1977/25 Слідчий суддя ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/3895/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ТОВ "ТЕХНО АГАТ" на ухвалу слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 28 квітня 2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000306 від 09.04.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 239 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 28 квітня 2025 року задоволено клопотання прокурора Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_7 про арешт майна.

Накладено арешт на майно, шляхом заборони розпорядження, користування, передачі, відчуження, а саме на транспортний засіб марки «IVECO» модель «75 Е17», ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з реєстраційним номером НОМЕР_2 ; пластикові тари (синього та сірого кольору) з вмістом змазки для опалубки «АГАТ`С5 2000 л та змазки для опалубки «Агат» 600 л, які розташовані в кузові транспортного засобу «IVECO» модель «75 Е17», ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з реєстраційним номером НОМЕР_2 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах ТОВ "ТЕХНО АГАТ" подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та повністю відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що лише визнання майна речовим доказом постановою слідчого не свідчить про те, що майно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 та ч.2 ст.167 КПК України.

Крім того, апелянт зазначає, що необхідність накладення арешту на майно не доведена, також не доведено, що існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до перетворення, відчуження майна.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника ОСОБА_6 в інтересах ТОВ "ТЕХНО АГАТ", який підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, думку прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження підлягає задоволенню, а апеляційна скарга - не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскільки 28.04.2025 року оскаржувану ухвалу постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, копію ухвали слідчого судді представник ТОВ "ТЕХНО АГАТ" отримав 01.05.2025 року, а апеляційну скаргу подав до суду 06.05.2025 року, а відтак, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, групою слідчих слідчого відділу Вишгородського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000306 від 09.04.2025 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 239 КК України, за фактом забруднення земель під час здійснення господарської діяльності по АДРЕСА_1 .

В ході розслідування встановлено, що ТОВ «Технокомплекс» та ТОВ «Титан Екосервіс» займаються виготовленням та переробкою нафтопродуктів на земельних ділянках з кадастровими номерами :03:226:0160 та 322188600:03:226:0101 в селі Нові Петрвіці Вишгородського району Київської області.

23.04.2025 року у період часу з 13 год 35 хв по 14 год 01 хв старшим слідчим СВ Вишгородського РУП ГУНП в Київській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_9 в рамках вищевказаного кримінального провадження проведено обшук транспортного засобу марки «IVECO», моделі «75 Е17», типу спеціалізованого вантажного фургону, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з реєстраційним номером НОМЕР_3 , розташований за адресою: АДРЕСА_1, в ході якого було виявлено та вилучено транспортний засіб марки «IVECO», моделі «75 Е17», типу спеціалізованого вантажного фургону, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з реєстраційним номером НОМЕР_3 та пластикові тари (синього та сірого кольору) з вмістом змазки для опалубки «АГАТ`С5 2000 л та змазки для опалубки «Агат» 600 л, розташовані в кузові транспортного засобу.

Вищевказані об`єкти вилучено та поміщено на відповідне зберігання за адресою Київська обл., м. Вишгород, вул. Ватутіна, 100-А.

Слідчим відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого відділу ОСОБА_10 відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України, винесено постанову про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів.

28.04.2025 ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області накладено арешт на майно, шляхом заборони розпорядження, користування, передачі, відчуження, а саме на: транспортний засіб марки «IVECO» модель «75 Е17», ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з реєстраційним номером НОМЕР_2 ; пластикові тари (синього та сірого кольору) з вмістом змазки для опалубки «АГАТ`С5 2000 л та змазки для опалубки «Агат» 600 л, які розташовані в кузові транспортного засобу «IVECO» модель «75 Е17», ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з реєстраційним номером НОМЕР_2 .

Слідчий суддя виходив з того, що враховуючи правову підставу для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, з метою збереження речей, які можуть мати доказове значення у кримінальному провадженні, наявні підстави для задоволення клопотання прокурора про арешт майна.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3)конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, до матеріалів клопотання долучено постанову слідчого СВ Вишгородського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_10 від 23.04.2025, якою майно, яке виявлене та вилучене під час обшуку транспортного засобу марки «IVECO», моделі «75 Е17», типу спеціалізованого вантажного фургону, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з реєстраційним номером НОМЕР_3 , розташований за адресою: АДРЕСА_1 визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно, з тих підстав, що дане майно у встановленому законом порядку визнано речовими доказами у межах кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на майно виявлене та вилучене під час обшуку транспортного засобу марки «IVECO», моделі «75 Е17», типу спеціалізованого вантажного фургону, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з реєстраційним номером НОМЕР_3 , розташований за адресою: АДРЕСА_1, а саме: транспортний засіб марки «IVECO», моделі «75 Е17», типу спеціалізованого вантажного фургону, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з реєстраційним номером НОМЕР_3 та пластикові тари (синього та сірого кольору) з вмістом змазки для опалубки «АГАТ`С5 2000 л та змазки для опалубки «Агат» 600 л, розташовані в кузові транспортного засобу, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна, може призвести до його приховування, пошкодження, знищення чи відчуження.

Посилання представника апелянта на невідповідність вилученого майна критеріям речових доказів є безпідставними, оскільки встановлені слідчим суддею фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучене майно може містити інформацію та може мати доказове значення у кримінальному провадженні, що згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України дає підстави для арешту даного майна як речового доказу з метою збереження.

Колегія суддів зауважує, що арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів, та з огляду на положення ч. 3 ст. 170 КПК України, майно повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах власника майна чи інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, а питання наявності події та складу кримінального правопорушення підлягає вирішенню під час судового розгляду справи по суті.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Поновити представнику ОСОБА_6 в інтересах ТОВ "ТЕХНО АГАТ" строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 28 квітня 2025 року.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ТОВ "ТЕХНО АГАТ" залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 28 квітня 2025 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_2

Судді:

ОСОБА_3 ____________ ОСОБА_4 ____________