УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 332/992/15-к

провадження № 51-3545 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02 червня 2025 року,

встановив:

Як убачається з наявної в Єдиному державному реєстрі судових рішень інформації, вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2021 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , проживаючого у АДРЕСА_2 ,

засуджено за ч. 1 ст. 296 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України та ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_5 від призначеного покарання.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, а саме, у хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 02 червня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

За вироком суду, ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 17 січня 2015 року в період часу з 08 години 30 хвилин до 17 години 30 хвилин, діючи умисно, маючи умисел на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в громадському місці, а саме, у торговому залі магазина « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у м. Запоріжжя на вул. Глазунова, 11, куди неодноразово періодично заходив упродовж дня, виражався нецензурною лайкою у бік продавця вищевказаного магазину ОСОБА_6 , при цьому на неодноразові прохання ОСОБА_6 припинити свої дії та покинути магазин ОСОБА_5 не реагував, тобто тривалий час уперто не припиняв грубо порушувати громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю.

Крім того, ОСОБА_5 , виявляючи зневажливе ставлення до існуючих у суспільстві правил поведінки та моральності, продовжуючи грубо порушувати громадський порядок та виражатися нецензурною лайкою, діючи з особливою зухвалістю, дістав ніж, який згідно із висновком експерта НДЕКЦ при ГУ МВС України в Запорізькій області № 3 від 19 січня 2015 року не є холодною зброєю, та почав ним розмахувати, при цьому не заподіявши та не намагаючись заподіяти тілесні ушкодження будь-кому, та не створюючи реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян. Внаслідок вищезазначених хуліганських дій ОСОБА_5 грубо порушив громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, у зв`язку з чим ОСОБА_6 була вимушена викликати працівників поліції, за втручання яких хуліганські дії ОСОБА_5 було припинено.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та просить закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого йому кримінального проступку.

При цьому зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій не обгрунтовано, в чому саме полягала особлива зухвалість дій ОСОБА_5 . Водночас вважає, що мала місце звичайна сварка на побутовому грунті, не було спричинено жодної шкоди, робота торгівельного закладу не переривалася, ніякої загрози дії останнього нікому не становили. Крім того, потерпілі не мають претензій до винного, жоден свідок не підтвердив факту висловлювання з боку ОСОБА_5 будь-яких погроз на чиюсь адресу, намагання вчинити насильство або пошкодити майно. Вважає, що дії ОСОБА_5 внаслідок малозначності не становлять значної суспільної небезпеки і повинні бути кваліфіковані за ст. 173 КУпАП. При цьому захисник посилається на висновки, викладені в постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к та постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 461/2694/19. Крім того, сторона захисту вказує на порушення ст. 290 КПК України, оскільки їй не було надано доступ до матеріалів досудового розслідування після зміни підозри. Також вважає, що апеляційний суд належним чином своїх висновків не мотивував.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника про наявність підстав для закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України через відсутність у діях ОСОБА_5 складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вирок суду першої інстанції повинен містити, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

У свою чергу, відповідно до ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційній скарзі та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Згідно з ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається, зокрема, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи «поза розумним сумнівом».

Стандарт доведення винуватості «поза розумним сумнівом» полягає у тому, що за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, які були досліджені в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як убачається з копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Згідно з положеннями статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. Тобто, надаючи оцінку доказам, суд перевіряє додержання, передбаченого кримінальним процесуальним законом порядку їх отримання.

З копій судових рішень видно, що судами ці вимоги закону було дотримано повною мірою, враховуючи наступне.

Так, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами передбачених законом їхніх прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у кримінальному провадженні, крім іншого, у суді допитав обвинуваченого, потерпілих та свідків, та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для забезпечення повного та неупередженого судового розгляду.

Як видно з копій судових рішень, ОСОБА_5 , будучи допитаним у судовому засіданні, не визнав своєї вини у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 296 КК України та безпосередньо суду показав, що взимку 2015 року одного дня його дружина не ночувала вдома, тому вранці він прийшов до неї на роботу в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де продавцем працювала її подруга ОСОБА_8 . У ході розмови з останньою, він дізнався, що ОСОБА_9 вийшла на зміну замість дружини та не знає, де перебуває остання. Після цього він вийшов з магазину, де поблизу зустрів знайомих, які вживали алкоголь і грали в нарди. Приєднавшись до них, він також почав вживати спиртне. Знайомі подарували йому сувенірний ніж, з яким він знову повернувся до магазину та показав його ОСОБА_8 , яка залишила його в себе. Перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, він неодноразово повертався до магазину, цікавився місцезнаходженням дружини, іноді висловлювався нецензурно, однак щоразу, коли з`являлися покупці, залишав приміщення, згодом повертаючись. За його словами, такі дії тривали протягом усього дня, поки ОСОБА_8 не викликала поліцію, яка близько 17:00 вивела його до зупинки громадського транспорту з вимогою поїхати додому. З ОСОБА_10 - колишнім чоловіком ОСОБА_11 , того дня не зустрічався. Наприкінці дня ОСОБА_9 повернула йому ніж.

Незважаючи на таку позицію засудженого, районний суд належним чином проаналізував й оцінив показання потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , з яких підтверджуються обставини того, що 17 січня 2015 року ОСОБА_5 протягом дня вчиняв хуліганські дії, а саме, в громадському місці, торговому залі магазину, протягом всього дня, заходив до магазину, без наявності неприязних відносин до потерпілої ОСОБА_8 у нецензурній формі виражався на її адресу, в присутності інших покупців, та демонстрував наявний в нього ніж, таким чином грубо порушив громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в торговому залі магазина « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у м. Запоріжжі на вул. Глазунова, 11.

Також у вироку суд обгрунтовано послався на дані, що містяться в протоколах огляду місця події від 17 січня 2015 року, огляду предмета від 20 січня 2015 року, висновок експерта НДЕКЦ УМВС України в Запорізькій області № 3 від 19 січня 2015 року, письмових заявах про злочин потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_8 .

Зокрема, як встановлено судами, у письмовій заяві про злочин ОСОБА_8 повідомила, що 17 січня 2015 року ОСОБА_5 перебував у магазині «М`ясний двір» у стані сильного алкогольного сп`яніння, заважав роботі, конфліктував із покупцями, ображав їх, погрожував їй фізичною розправою та намагався нанести їй удар ножем через прилавок, внаслідок чого вона змушена була втекти через запасний вихід до ломбарду «Мідас» і викликати поліцію.

Також судами враховано, що аналогічні відомості містяться в письмовій заяві про злочин від ОСОБА_12 , у якій вказано, що вказаного дня обвинувачений у стані алкогольного сп`яніння зірвав роботу магазину, ображав покупців, погрожував продавчині ОСОБА_8 нанесенням ножових тілесних ушкоджень.

Крім того, судами взято до уваги рапорт інспектора роти № 2 БПС ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_13 , у якому зазначено, що 17 січня 2015 року він разом з ОСОБА_14 прибув за викликом до магазину «М`ясний двір» на вулиці Глазунова, де продавчиня ОСОБА_8 вказала на громадянина ОСОБА_5 , у якого в руках був ніж, та заявила, що той нецензурно висловлювався на її адресу і адресу покупців, а також погрожував їй фізичною розправою. Через неадекватну поведінку обвинуваченого, з метою запобігання можливій шкоді для нього самого та інших осіб, ніж було вилучено.

Крім того, суди дійшли висновку, що показання потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , надані у встановленому законом порядку, логічно узгоджуються між собою, деталізовано відтворюють перебіг подій 17 січня 2015 року та підтверджують агресивну і зухвалу поведінку обвинуваченого в громадському місці. Звернення до поліції, наявність вилученого предмета та узгодженість показань усіх безпосередніх свідків засвідчують наявність у діях ОСОБА_5 складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

Тому, як вірно встановлено судами, наявні письмові докази у даному кримінальному провадженні, зміст яких детально відтворено у рішенні, у своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

Стосовно доводів захисника про неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій винного за ч. 1 ст. 296 КК України, оскільки його дії не були зумовлені мотивами явної неповаги до суспільства, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 296 КК України, саме такі дії утворюють склад кримінального правопорушення у формі хуліганства, і саме за цією нормою кримінального закону має бути здійснена правова кваліфікація поведінки обвинуваченого.

Зміст і спрямованість протиправного діяння має істотне значення для його правової оцінки і в кожному конкретному випадку визначається виходячи місця, часу, тривалості, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного тощо.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм хуліганства, як злочину проти громадського порядку та моральності.

Головною рушійною силою хуліганських дій є бажання завдати шкоди не конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти.

Отже, для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК України обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

Із копій судових рішень слідує, що у цій справі встановлено, що ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, протягом тривалого часу неодноразово заходив до громадського місця - магазину «М`ясний двір», порушував громадський порядок, висловлювався нецензурною лайкою на адресу працівниці магазину ОСОБА_8 , створював загрозливу атмосферу своєю поведінкою та демонструванням ножа, що об`єктивно викликало занепокоєння у свідків та відвідувачів магазину.

Саме внаслідок такої поведінки частина покупців відмовлялася від обслуговування, залишаючи приміщення магазину, що свідчить про порушення нормальної роботи закладу торгівлі, загострення соціальної напруги та формування реальної загрози громадському порядку.

При цьому ці дії були вчинені у публічному просторі, у присутності сторонніх осіб, без будь-яких об`єктивних причин чи конфліктних підстав, що вказує на мотив явної неповаги до суспільства, який є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

Як убачається із копій судових рішень, судами взято до уваги показання потерпілої ОСОБА_8 , яка підтвердила, що дії ОСОБА_5 тривали протягом цілого дня - з 08:30 до 17:30, що сам по собі вже є важливим кваліфікуючим чинником (тривалість). Вона чітко описала, що обвинувачений заходив і виходив із приміщення магазину, висловлювався грубою лайкою, заважав роботі магазину, а також мав при собі ніж, який продемонстрував у залі магазину. При цьому поведінка винного була настільки нав`язливою та агресивною, що вона змушена була залишити робоче місце й викликати поліцію з сусіднього ломбарду. Тому суд дійшов вірного висновку, що саме в наслідок цього був здійснений виклик на лінію «102» та це не була побутова суперечка, яка вирішується словами або в приватному порядку, з чим погоджується і колегія суддів.

Також судами враховано показання свідка ОСОБА_15 , що підтверджують ключові обставини - він прибув на місце подій на прохання ОСОБА_8 , зафіксував, що ОСОБА_5 вів себе агресивно, кричав, лаявся, перебував у торговому залі магазину, а також мав при собі ніж, який він діставав із кишені. Хоча він прямо не вказував на погрози ножем, суди першої та апеляційної інстанції обґрунтовано зазначили, що хуліганство в розумінні ч. 1 ст. 296 КК України не вимагає фактичного спричинення тілесних ушкоджень чи висловлення вербальних погроз, достатнім є саме створення обстановки небезпеки, грубого порушення порядку та демонстративної зневаги до норм поведінки в суспільстві.

Також доводи сторони захисту про відсутність з боку ОСОБА_5 погроз ножем і невикористання його як зброї суд першої інстанції належно розглянув і обґрунтовано зазначив, що ніж, хоча і не є холодною зброєю (відповідно до експертного висновку № 3 від 19 січня 2015 року), сам факт його демонстрації у громадському місці, зокрема у присутності сторонніх осіб, у поєднанні з нецензурною лайкою та перебуванням у стані алкогольного сп`яніння, вже створює обстановку явної зневаги до суспільства, що і є характерною рисою хуліганства.

Крім того, суди також врахували те, що подія відбувалася у торговому залі магазину - типово громадському місці, де були сторонні відвідувачі, які могли сприйняти зазначені дії як загрозу і змушені були залишити приміщення або утриматися від покупок та дійшли вірного висновку про те, що такі обставини свідчать про грубе порушення громадського порядку, скоєне з явною неповагою до суспільства, що формує склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, і виключає можливість виправдання обвинуваченого лише через відсутність заявлених претензій з боку потерпілих вже на стадії судового розгляду.

Враховуючи вищенаведене, судом першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обгрунтовано встановлено, що вчинені ОСОБА_5 дії не мали під собою ані спровокованого характеру, ані конфліктного змісту - його дії були викликані виключно особистою зневагою до встановлених норм поведінки, бажанням самоутвердитись, продемонструвати свою зухвалість і байдужість до соціальних правил. Таке демонстративне порушення порядку з боку особи, яка усвідомлює публічність своїх дій і їх вплив на оточення, засвідчує саме той ступінь протиправної активності, який охоплюється поняттям «особливої зухвалості».

Тому суди дійшли вірного висновку про те, що у сукупності досліджених доказів, зокрема показаннях свідків, потерпілих, а також письмових доказів, підтверджено, що дії винного - тривале перебування в громадському місці у стані алкогольного сп`яніння, демонстрація ножа, агресивна поведінка, нецензурна лайка на адресу працівників магазину та покупців, навмисне ігнорування їхніх зауважень - мають всі ознаки грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.

Також безпідставним є доводи касаційної скарги захисника щодо порушення ст. 290 КПК України, оскільки, як встановлено апеляційним судом, стороні захисту було належним чином надано доступ до матеріалів досудового розслідування після повідомлення про завершення слідства, а зміна формулювання підозри не зумовила потреби у повторному відкритті тих самих матеріалів, адже зміст обвинувачення по суті залишився в межах того ж фактичного епізоду.

При цьому колегія суддів відхиляє, як безпідставне, посилання захисника у касаційній скарзі на правові позиції, викладені у постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к та постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 461/2694/19, оскільки застосовувати практику Верховного Суду потрібно як з урахуванням обставин кримінального правопорушення, так і цілісного контексту сформульованої Верховним Судом правової позиції.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі сторони захисту та обґрунтовано відмовив у її задоволенні. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Отже, обгрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального

провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02 червня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3