КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/3442/2025 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 09 квітня 2025 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 09.04.2025 року задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУ НП в Київській області ОСОБА_8 погоджене прокурором відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_9 та накладено арешт на майно, яке було вилучено у ОСОБА_6 , під час затримання останнього у порядку ст. 208 КПК України, а саме на:

- грошові кошти у сумі 5000 гривень, купюрами по 1000 грн. - 5 штук (АА1058642, БП3718549, ВТ0855436, АР6547041, АЛ7413220);

- предмети зовні схожі на грошові кошти номіналом 1000 грн. у кількості 225 одиниць із номерами на них АЕ2565960;

- мобільний телефон марки «Хіaomi Redmi 13С», із номером телефону НОМЕР_1 , з ІМЕ1 1: НОМЕР_2 , ІМЕ1 2: НОМЕР_3 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.04.2025 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого.

Щодо пропуску строку на апеляційне оскарження апелянт зазначає, що з копією оскаржуваного рішення ознайомився 14.04.2025 року, а подана апеляційна скарга 16.04.2025року.

Автор апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала винесена без належних на те правових підстав, суперечить вимогам кримінально процесуального закону.

Стороною обвинувачення не надано матеріалів на підтвердження прав власності як на грошові кошти, так і на імітаційні засоби. ОСОБА_6 не був обізнаний з якою метою він повинен був забрати у заявника грошові кошти, що виключає його співучасть у кримінальному правопорушенні.

Клопотання про арешт майна не містить інформації, які дії повинна була вчинити ОСОБА_10 в майбутньому, якщо такі дії не входили до сфери її компетенції.

В судове засідання прокурор та представник не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату та час призначеного судового розгляду.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана бути зацікавленою провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності апелянта та прокурора, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, що СУ ГУ НП в Київській області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000070 від 11.03.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України.

25.03.2025 року ОСОБА_6 затримано у порядку ст. 208 КПК України, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та вилучено:

- грошові кошти у сумі 5000 гривень, купюрами по 1000 грн. - 5 штук (АА1058642, БП3718549, ВТ0855436, АР6547041, АЛ7413220);

- предмети зовні схожі на грошові кошти номіналом 1000 грн. у кількості 225 одиниць із номерами на них АЕ2565960;

- мобільний телефон марки «Хіaomi Redmi 13С», із номером телефону НОМЕР_1 , з ІМЕ1 1: НОМЕР_2 , ІМЕ1 2: НОМЕР_3 .

25.03.2025 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України.

04.04.2025 року старший слідчий СУ ГУ НП в Київській області ОСОБА_8 за погодженням з прокурором відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_9 звернувся з клопотанням до Шевченківського районного суду міста Києва про накладення арешту на майно, яке було вилучено у ОСОБА_6 , під час затримання останнього у порядку ст. 208 КПК України, а саме на:

- грошові кошти у сумі 5000 гривень, купюрами по 1000 грн. - 5 штук (АА1058642, БП3718549, ВТ0855436, АР6547041, АЛ7413220);

- предмети зовні схожі на грошові кошти номіналом 1000 грн. у кількості 225 одиниць із номерами на них АЕ2565960;

- мобільний телефон марки «Хіaomi Redmi 13С», із номером телефону НОМЕР_1 , з ІМЕ1 1: НОМЕР_2 , ІМЕ1 2: НОМЕР_3 .

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 09.04.2025 року задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУ НП в Київській області ОСОБА_8 погоджене прокурором відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_9 та накладено арешт на майно, яке було вилучено у ОСОБА_6 , під час затримання останнього у порядку ст. 208 КПК України, а саме на:

- грошові кошти у сумі 5000 гривень, купюрами по 1000 грн. - 5 штук (АА1058642, БП3718549, ВТ0855436, АР6547041, АЛ7413220);

- предмети зовні схожі на грошові кошти номіналом 1000 грн. у кількості 225 одиниць із номерами на них АЕ2565960;

- мобільний телефон марки «Хіaomi Redmi 13С», із номером телефону НОМЕР_1 , з ІМЕ1 1: НОМЕР_2 , ІМЕ1 2: НОМЕР_3 .

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя, прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на грошові кошти у сумі 5000 гривень, купюрами по 1000 грн. - 5 штук (АА1058642, БП3718549, ВТ0855436, АР6547041, АЛ7413220); предмети зовні схожі на грошові кошти номіналом 1000 грн. у кількості 225 одиниць із номерами на них АЕ2565960; мобільний телефон марки «Хіaomi Redmi 13С», із номером телефону НОМЕР_1 , з ІМЕ1 1: НОМЕР_2 , ІМЕ1 2: НОМЕР_3 , оскільки воно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України.

Також, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, всупереч доводам представника, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів. Метою накладення арешту у поданому клопотанні старший слідчий зазначив забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

З огляду на викладене, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких просить апелянт скасувати ухвалу суду не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам представника, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не виявлено, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 09 квітня 2025 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУ НП в Київській області ОСОБА_8 погоджене прокурором відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_9 та накладено арешт на майно, яке було вилучено у ОСОБА_6 , під час затримання останнього у порядку ст. 208 КПК України, а саме на:

- грошові кошти у сумі 5000 гривень, купюрами по 1000 грн. - 5 штук (АА1058642, БП3718549, ВТ0855436, АР6547041, АЛ7413220);

- предмети зовні схожі на грошові кошти номіналом 1000 грн. у кількості 225 одиниць із номерами на них АЕ2565960;

- мобільний телефон марки «Хіaomi Redmi 13С», із номером телефону НОМЕР_1 , з ІМЕ1 1: НОМЕР_2 , ІМЕ1 2: НОМЕР_3 , - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3