Вирок

Іменем України

07.05.2025 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові обвинувальний акт та долучений до нього реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000460 від 17 вересня 202, відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Івачів Зборівського району Тернопільської області, громадянина України, українця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , а на час розгляду обвинувального акта військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 , у військовому званні «солдат», учасника бойових дій, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

Учасники судового провадження:

Сторона обвинувачення прокурори Львівської спеціалізованої

прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_4 , ОСОБА_5

В С Т А Н О В И В :

Згідно з проголошеним в судовому засіданні прокурором публічним обвинувачем обвинувальним актом у кримінальному провадженні 0000460 від 17 вересня 2021

Встановлено, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.06.2019 N?125 (по стройовій частині) солдат ОСОБА_6 , який прибув з військової частини НОМЕР_3 АДРЕСА_2 для подальшого проходження строкової військової служби, з 05 червня 2019 року зарахований до списків особового складу військової частини та призначений на посаду стрільця-зенітника 1 зенітного ракетного відділення 1 зенітного ракетного взводу зенітної ракетно-артилерійської батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , тобто був військовослужбовцем Збройних Сил України.

Вимогами статей 17, 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов?язком громадян України. Статті 1, 2 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» визначають, що військовий обов?язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.

У відповідності до вимог статей 11, 16, 49, 127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ОСОБА_3 під час проходження військової служби, повинен був свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов?язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов?язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов?язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов?язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За змістом Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов?язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

Відтак, з моменту видання Указу Президента України N? 303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» на території України почав діяти особливий період, який тривав до лютого 2022 року.

У порушення вказаних вимог нормативно-правових актів, військовослужбовець військової служби за контрактом солдат ОСОБА_3 , в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, діючи з прямим умислом, бажаючи тимчасово ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов?язків, 12.08.2021 не з?явився вчасно на службу без поважних причин в розташування військової частини НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , в умовах особливого періоду та перебував поза межами розташування території військової частини НОМЕР_1 до моменту добровільної явки, а саме 19.03.2025 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, за адресою: м. Львів, вул. М. Кривоноса 6.

Відтак, з 12.08.2021 по 19.03.2025 солдат ОСОБА_3 проводив час на власний розсуд, обов?язки військової служби не виконував, свою належність до Збройних Сил України, а також той факт, що він незаконно перебуває за межами військової частини НОМЕР_1 , приховував.

Під час незаконного перебування за межами військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_3 до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об?єктивно мав можливість це вчинити.

Дані дії обвинуваченого органами досудового розслідування, прокурором процесуальним керівником та прокурором публічним обвинувачем у кримінальному провадженні кваліфіковані як самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби), тобто як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, з чим суд погоджується.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав повністю, надавши пояснення які у повній мірі узгоджуються з фактичними обставинами викладеними в обвинувальному акті.

Крім цього пояснив, що був призваний на військову службу та у складі військової частини НОМЕР_1 перебував в зоні бойових дій, а відтак був зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 з місцем дислокації у АДРЕСА_3 .

На військову службу не прибув із за життєвих обставин, працевлаштувався (неофіційно) у приватного підприємця та виготовляв меблі.

19.03.2025 він, солдат ОСОБА_3 , розуміючи в якій ситуації перебуває, прийняв рішення повернутися до військової служби для чого прибув до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, за адресою: м. Львів, вул. М. Кривоноса 6.

Підтвердив, що у військову частину не звертався, про своє місце перебування не повідомляв. Просить суворо не карати, запевняючи, що бажає продовжувати військову службу.

Крім повного визнання обвинуваченим своєї вини, його вина доводиться процесуальними документами наданими суду прокурором публічним обвинувачем , а також його ж, ОСОБА_3 , показами, які перевірені судом безпосередньо в результаті його допиту в судовому засіданні, тобто перевірені з дотриманням вимог ст. 23 КПК України.

Прокурор в судовому засіданні з показами обвинуваченого погодився та запропонував суду провести судове слідство з урахуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК України, проти чого обвинувачений не заперечував.

Суд, заслухавши доводи прокурора публічного обвинувача у кримінальному провадженні, думку обвинуваченого, який визнав свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, відсутність заперечень щодо допустимості та належності зібраних доказів, виходячи з вимог ч. 3 ст. 349 КПК України визнав за доцільне не досліджувати фактичні обставини справи, що викладені в обвинувальному акті та які визнаються сторонами, а судове слідство обмежити допитом обвинуваченого та дослідженням процесуальних документів і документів, що характеризують особу останнього.

Таким чином, з урахуванням повного визнання вини обвинуваченим та досліджених процесуальних матеріалів кримінального провадження, суд вважає, що прокурором - публічним обвинувачем у кримінальному провадженні доведено, а судом встановлено в ході судового слідства той факт, що солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби Збройних Сил України за контрактом у військову частину за адресою: АДРЕСА_3 , в умовах воєнного стану, для виконання своїх службових обов`язків 12.08.2021 не прибув та був відсутній по 19.03.2025.

У вказаний період службових обвязків не виконував, перебував поза межами розташування військової частини, про приналежність до ЗСУ приховував та до державних органів з питань військової служби не звертався.

Суд погоджується з кваліфікацією дій підсудного за ч. 4 ст. 407 КК України, та вважає таку правильною.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд враховує ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який по місцю проходження військової служби та за місцем проживання в цілому характеризується позитивно, а також його негативне ставлення до вчиненого на час розгляду справи судом.

Суд також приймає до уваги, що ОСОБА_3 був призваний на військову службу по контракту та є учасником бойових дій у війні з російським агресором, тобто захисником територіальної цілісності України.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає: його добровільне повідомлення правоохоронного органу, щире каяття та активне сприяння органу досудового розслідування у розкритті вказаного злочину; усунення заподіяної шкоди, шляхом добровільного повідомлення (повернення) військових органів та продовження військової служби в іншій військовій частині, а саме А 7019.

Обставин, щоб обтяжували відповідальність обвинуваченого, прокурором не наведено, не встановлено таких і судом.

З урахуванням пом`якшуючих обставин і особи обвинуваченого, суд приходить до переконання, що покарання йому слід призначити в межах санкції статті за якою інкриміновано кримінальне правопорушення, у вигляді позбавлення волі.

За наведених вище пом`якшуючих обставин, суд також приходить до переконання про можливість виправлення підсудного без відбування призначеного покарання, у зв`язку з чим, вважає за доцільне, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного даним вироком покарання, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення.

Разом з тим, зважаючи, що ОСОБА_3 є військовослужбовцем, суд не знаходить підстав для покладання на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, зважаючи на те, що не може обмежувати засудженого у діях, які в силу наказів не залежатимуть від нього. З цих підстав, нагляд за поведінкою ОСОБА_3 під час встановленого судом іспитового строку, суд покладає на командира військової частини НОМЕР_2 .

Визначаючи вид та розмір покарання, суд керується статтею 50 КК України, відповідно до якої покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. При цьому суд вважає, що визначене судом покарання буде відповідати загальним засадам призначення покарання в розумінні ст. 65 КК України.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні, цивільний позов не заявлявся.

На підставі викладеного, керуючись статтями 75, 76 КК України, статтями 349, 368, 370, 371, 374 КПК України, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити покарання у вигляді 3 ( трьох ) років позбавлення волі.

Відповідно до ст.75 КК України, звільнити засудженого від відбування призначеного покарання за даним вироком, за умови, що він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення чи проступку, встановивши іспитовий строк в 1 ( один ) рік.

Здійснення нагляду за поведінкою засудженого ОСОБА_3 під час встановленого судом іспитового строку, суд покладає на командира військової частини НОМЕР_2 .

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення через суд , який ухвалив судове рішення.

У випадку відсутності апеляційних скарг, вирок набирає законної сили з 07 червня 2025 року.

Копію вироку сторони процесу можуть отримати у секретаря судових засідань.

Копію вироку скерувати командиру військової частини НОМЕР_2 для виконання в частині здійснення нагляду.

Суддя ОСОБА_7