Єдиний унікальний номер судової справи 201/6906/21
Номер провадження 1-кп/201/119/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року м. Дніпро

вул. Юрія Горовця, буд. 13

Соборний районний суд міста Дніпра у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене 10 березня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000053 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, зі слів маючого вищу освіту, одруженого, пенсіонера. зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

17 грудня 2020 року приблизно о 16:00 годині водій ОСОБА_5 керуючи власним технічно справним автомобілем «Шкода Октавія» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в Соборному районі міста Дніпра по вулиці Чернишевського з боку проспекту Гагаріна в напрямку вулиці Пісаржевського.

Під час руху ОСОБА_5 грубо порушуючи Правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.35.1 («пішохідний перехід») та дорожньою розміткою 1.14.1(«зебра»), в районі будинку № 8-А розташованого по проспекту Гагаріна, по якому пішохід ОСОБА_7 перетинав проїзну частину справа наліво за напрямком руху автомобіля, заходів до зменшення швидкості, а в разі потреби зупинки для надання пішоходу дороги, не прийняв і, продовживши рух, на вказаному пішохідному переході скоїв на нього наїзд.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_7 спричинені тілесні ушкодження у вигляді - закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку 2-го ступеню з внутрішньо-мозковою гематомою правої скроневої частки, геморагічними забоями в обох гемісферах мозку, субарохноїдального крововиливу, перелому луски правої скроневої кістки з переходом на велике крило клиноподібної (основної) кістки, закритого перелому лівої величної кістки, садно в тім?яній області ліворуч, закритої травми грудної клітини: закритого перелому 2-го та 3-го ребер по лопатковій лінії ліворуч, двохстороннього гемотораксу (кров у плевральній порожнині), більше праворуч, часткового ателектазу лівої легені, гематоми в проекції лівого надпліччя, закритої хребтової травми з чисельними переломами поперечних відростків 2-го, 3-го, 4-го та 5-го грудних хребців, саден - по передній та зовнішній поверхням лівого колінного суглобу, попередній поверхні лівої гомілки у верхній третині, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Порушення Правил безпеки дорожнього руху виразилися в тому, що водій ОСОБА_5 керуючи транспортним засобом - автомобілем «Шкода Октавія» реєстраційний номер НОМЕР_1 , не виконав вимоги пункту 18.1 Правил дорожнього руху України, який свідчить:

п. 18.1. «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», невиконання якого знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Дії ОСОБА_5 , які виразилися в порушенні Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому ОСОБА_7 тяжке тілесне ушкодження, кваліфікуються за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та заперечував порушення ним п. 18.1 Правил дорожнього руху України, заявлений до нього потерпілим цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не визнав, стверджуючи про те, що нібито не отримував його копію, в той час, коли в матеріалах справи наявна власноруч написана ним розписка про отримання цивільного позову з додатками.

По суті дорожньо-транспортної пригоди надав наступні покази.

Вказав, що потерпілого ОСОБА_7 до дорожньо-транспортної пригоди він не знав. 17 грудня 2020 року приблизно о 16.00 16.20 годині він керуючи транспортним засобом «Шкода Октавія» реєстраційний номер НОМЕР_1 рухався з боку проспекту Гагаріна по вулиці Чернишевського в напрямку вулиці Пісаржевського у м. Дніпрі, рух автомобілів був напружений і він їхав зі швидкістю 15-20 км на годину на відстані 50-60 см від трамвайної колії. Попереду нього перед перехрестям був нерегульований пішохідний перехід, перед яким він зупинив автомобіль на відстані 20 сантиметрів до пішохідного переходу. На пішохідному переході він побачив потерпілого ОСОБА_7 у червоній куртці, який переходив дорогу з права наліво відносно його транспортного засобу. Після того, як потерпілий пройшов по пішохідному переходу повз його автомобілю, він почав рух автомобілю і не звертав більше уваги на потерпілого, оскільки останній вийшов з його поля зору і він не міг його бачити із-за стійки лобового скла зліва. Коли він заїхав на пішохідний перехід на відстань крила, побачив, як по переходу у зворотному напрямку рухається чоловік спиною до нього, тоді він різко загальмував та зупинив автомобіль. При цьому, стверджував, потерпілий наткнувся на його автомобіль, коли той вже стояв на пішохідному переходу, а саме з лівої сторони, точніше тазом вдарився об ліву арку над колесом, після чого плавно присів на асфальтне покриття. При цьому,

Далі він підійшов до потерпілого, який сидів біля його транспортного засобу і був наляканий. Припускає, що потерпілий злякався трамваю. При цьому, видимих ушкоджень на обличчі ОСОБА_7 він не бачив. Він запропонував ОСОБА_7 допомогу, від якої потерпілий відмовився.

Далі на місце події підійшли працівники поліції, які відразу викликали швидку медичну допомогу, опитували жінок, які були очевидцями дорожньо-транспортної пригоди. До нього в цей момент підійшов раніше незнайомий чоловік, який представився ОСОБА_8 та повідомив, що був очевидцем цієї події і це «автопідстава». Також ОСОБА_8 залишив йому свій номер мобільного телефону.

Через деякий час приїхала бригада швидкої медичної допомоги, яка після огляду госпіталізувала ОСОБА_7 до лікарні. При цьому, стверджував, що потерпілий свідомість не втрачав, розмовляв з ним та лікарями.

Після приїзду на місце події слідчий ОСОБА_9 здійснив огляд транспортного засобу та зафіксував на ньому пошкодження лівого переднього крила, які виникли задовго до цих подій в результаті іншої дорожньо-транспортної пригоди. Під час огляду слідчий сказав, щоб він відкотив автомобіль з місця наїзду, що перевірити наявність осипі після удару, якої не виявлено. При цьому, стверджував, що під час проведення огляду місця дорожньо-транспортної події протокол слідчим не складався і він нічого не підписував.

Далі, його направили на медичний огляд на стан сп`яніння, автомобіль відправили на майданчик тимчасового зберігання транспортних засобів. В той же день вони заїхали до лікарні № 16, в якій їм повідомили, що потерпілого вже відпустили додому.

Наступного дня він зустрівся із слідчим ОСОБА_9 , який запевнив його, що це адміністративна справа, яку він має передати дізнавачу.

Після вказаних подій його викликали в суд для розгляду справи про адміністративне правопорушення, у якій приймав участь його представник. За результатами розгляду цієї справи суд визнав його винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та порушенні п. 18.1 ПДР. Вказане рішення суду він не оскаржував.

В подальшому Дніпровський апеляційний суд скасував постанову про визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, після чого було розпочате кримінальне провадження.

Під час досудового розслідування він з потерпілим ОСОБА_7 не спілкувався, заподіяні збитки потерпілому не відшкодовував і вибачення не приніс.

Надані ним під час проведення слідчого експерименту покази стосовно обставин та механізму дорожньо-транспортної події підтвердив та вказав, що вони відповідають дійсності. До того ж, зазначив, що у протоколі слідчого експерименту стоїть його підпис.

З показами потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_10 не погодився та стверджував, що вони домовилися між собою та обмовили його у здійсненні наїзду на потерпілого. Припустив, що потерпілий ОСОБА_7 хоче у такий спосіб отримати від нього гроші. З яких підстав свідок ОСОБА_10 надала покази проти нього пояснити не зміг.

З висновками автотехнічної не погодився, стверджуючи, що не порушував правил дорожнього руху. Висновок судово-медичної експертизи вважав таким, що не відповідає дійсності, оскільки у потерпілого не могло бути переломів кісток черепа та ребр. Наполягав на тому, що потерпілий отримав ці тілесні ушкодження за інших обставин, які не пов`язані із дорожньо-транспортною пригодою, що сталася в той день, спираючись на те, що при надходженні ОСОБА_7 до лікарні № 16 жодних переломів не виявлено.

Стверджував, що у нього є свідки очевидці дорожньо-транспортної пригоди (ПІБ), про яких він нібито повідомляв слідчого та адвоката, втім, не надав жодних доказів на підтвердження такого повідомлення або клопотання про їх допит. Також не зміг пояснити чому під час надання йому матеріалів досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України в присутності свого захисника, він не вказав про наявність інших свідків події та підписав повідомлення про відсутність доказів та матеріалів, які він має надати стороні обвинувачення для ознайомлення.

До того ж, не зміг пояснити чому клопотання про допит цих свідків він вперше заявив лише через чотири роки після дорожньо-транспортної пригоди в суді.

Підтвердив, що відносно нього на розгляді у Центральному районному суді міста Дніпра перебуває обвинувальний акт за обвинуваченням його у вчиненні аналогічного злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, де потерпіла сама винна у тому він на неї здійснив наїзд, втім, виправдувальний вирок ще не ухвалений.

Вважав себе невинуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та просив суд ухвалити виправдувальний вирок.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 суду показав, що до дорожньо-транспортної пригоди не був знайомий із обвинуваченим. Проживає неподалік від місця дорожньо-транспортної пригоди і постійно користується пішохідним переходом перед перехрестям вулиць Чернишевського та Пісаржевського у м. Дніпрі. Зауважив на тому, що коли пішохід переходить дорогу по пішохідному переходу позначеному зеброю та відповідним дорожнім законом, водії транспортних засобів мають зупинятися перед переходом і надавати перевагу пішоходам.

В грудні місяці 2 чи 3 роки тому приблизно о 16 годині він знаходився в районі ТЦ Нагорка і направлявся додому. Наблизившись до пішохідного переходу по вул. Чернишевського в м. Дніпро з боку проспекту Гагаріна у напрямку вул. Пісаржевського, упевнившись, що його дії є безпечними та транспортні засоби не рухаються, він почав переходити дорогу, подолавши відстань приблизно 4 метри, відчув як на нього здійснив наїзд автомобіль, внаслідок чого він відразу втратив свідомість. Пам`ятає, що прийшов до свідомості вже у лікарні № 16, до нього підійшов лікар та запитав, чи є у нього родичі і чи може він їм зателефонувати, щоб вони його забрали додому. Після чого, він зателефонував своїй донці. В той же день зять забрав його з лікарні та привіз до дому. Додав, що у лікарні його не оглядали і ніякої медичної допомоги не надали. Наступного дня він погано себе почував, донька викликала додому лікаря, який після його огляду повідомила, що його слід госпіталізувати до лікарні. Після чого його обстежили в іншій лікарні, зробили томограму голови та грудної клітини. Далі вони звернулися до КП «ДОКЛ ім. І.І. МЕЧНІКОВА» ДОР» і він був госпіталізований у стаціонарне відділення, де проходив лікування близько місяця. Вказав, що його обстеженням, лікуванням, придбанням відповідних медикаментів, спілкуванням із лікарями стосовно діагнозів займалися його донька та рідні. Тому він не може точно вказати свій діагноз та перелічити ті тілесні ушкодження, що були йому спричинені. Упродовж лікування він виконував все рекомендації лікарів та приймав призначені ліки, зять та старший син по черзі лишалися з ним в лікарні та допомагали пересуватися.

Після виписки з лікарні він продовжив лікування вдома, однак не може вказати який час він витратив на відновлення. Вказав, що в результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди він отримав тяжкі тілесні ушкодження, які були зафіксовані у медичних документах, зокрема, карті стаціонарного хворого. До того ж, підтвердив, що був оглянутий судово-медичним експертом, з висновком якого щодо отриманих ним тілесних ушкоджень та їх ступеню тяжкості повністю згодний.

Крім того, під час досудового розслідування за його участі в присутності його представника - адвоката ОСОБА_4 проводився слідчий експеримент, під час якого він відтворив обставини та механізм дорожньо-транспортної пригоди, за результатами якого слідчим складено протокол та схема ДТП. Надані ним свідчення під час цієї слідчої дії відповідають дійсності і він їх підтверджує у повному обсязі.

Під час його повторного допиту ще раз наголосив на тому, що повністю підтверджує наявність у нього встановлених експертом тілесних ушкоджень, зокрема, переломів кісток голови, ребр, хребтової травми з переломами грудних хребців, які зафіксовані у висновку експерта.

Також спростував версію обвинуваченого стосовно того, що подолавши відстань по нерегульованому пішохідному переходу, він зупинився біля трамвайних колій і почав рух у зворотному напрямку спиною, наткнувшись на автомобіль ОСОБА_5 , який стояв на пішохідному переході.

Поданий ним цивільний позов про стягнення моральної та матеріальної шкоди підтримує в повному обсязі, посилаючись на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він отримав тяжкі тілесні ушкодження, знаходився на стаціонарному лікування протягом місяця, яке продовжив в амбулаторному порядку за місцем проживання, витратив кошти на лікування та придбання медикаментів та ліків, що потягло суттєві зміни в його образі життя, погіршення самопочуття та тривале відновлення після травм, а також вплинуло на можливість приймати участь у життєдіяльності онуків та рідних.

Повідомив, що обвинувачений ОСОБА_5 до теперішнього часу вибачень йому не приніс, заподіяні збитки не відшкодував, в тому числі, не надав допомоги у придбанні ліків. В лікарню до нього не приходив.

З огляду на грубе порушення ОСОБА_5 Правил дорожнього руху та наїзд на нього саме на пішохідному переході, вважав за доцільне призначити обвинуваченому суворе покарання, оскільки останній представляє небезпеку для інших учасників дорожнього руху, зокрема, пішоходів.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду показала, що обвинуваченого та потерпілого до моменту дорожньо-транспортної пригоди не знала.

Повідомила, що до початку війни у зимовий вечір точну дату та час не пам`ятає і погоджується з тим, що ці події відбулися 17 грудня 2021 року приблизно о 16 годині, як вказано в обвинувальному акті, вона разом із подругою йшли по тротуару біля ТЦ «Нагорка», який знаходиться на проспекті Гагаріна в м. Дніпро. Наблизившись до пішохідного переходу на вул. Чернишевського з боку проспекту Гагаріна у напрямку вул. Пісаржевського, вона побачила чоловіка в темно-червоній курточці, який переходив пішохідний перехід і подолавши певну відстань, не дійшовши до трамвайних колій, які знаходяться на середині дороги, на нього був здійснений наїзд легковим автомобілем, а саме його передньою лівою частиною, який рухався ближче до трамвайних колій, марку та колір якого назвати не може, оскільки не пам`ятає. Після наїзду автомобіля пішохід впав лицем вниз на трамвайну колію і був без свідомості, а автомобіль після наїзду зупинився та від`їхав назад.

Далі вона залишилася на місці події до приїзду швидкої медичної допомоги та працівників поліції. Спостерігала, як після наїзду водій вийшов із автомобіля, з багажного відділу дістав ковдру, щоб підложити під потерпілого. По приїзду швидкої медичної допомоги, під час огляду лікарями потерпілий щось бормотів, втім, вона знаходилась на певній відстані, тому не може з впевненістю вказати чи був потерпілий у свідомості у той момент. Далі швидка медична допомога госпіталізувала потерпілого у лікарню. Після чого вона надала працівникам поліції пояснення стосовно обставин дорожньо-транспортної пригоди.

Під час допиту свідок ОСОБА_10 не підтвердила версію обвинуваченого стосовно того, що подолавши відстань по нерегульованому пішохідному переходу, пішохід зупинився біля трамвайних колій і почав рух у зворотному напрямку спиною, наткнувшись на автомобіль ОСОБА_5 , який стояв на пішохідному переході. Навпаки вказала на те, що пішохід у червоній куртці рухався по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво і подолавши відстань майже до середини переходу, був збитий на пішохідному переході легковим автомобілем, який рухався у напрямку вулиці Пісаржевського.

Окрім показань потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_10 вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України підтверджується дослідженими під час судового розгляду наступними доказами.

Із витягу з кримінального провадження № 0000053 встановлено, що 10 березня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 286 КК України.

З належним чином завіреної копії протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 17.12.2020 року та додатку до нього у вигляді схеми та фото-таблиці встановлено, що в присутності понятих та за участі водія ОСОБА_5 проведено огляд місця дорожньо-транспортної пригоди - ділянки дороги у напрямку з проспекту Гагаріна до вулиці Гончара у м. Дніпрі, під час якого здійснені відповідні заміри та складено схему ДТП з відображенням руху пішохода та автомобілю «Шкода Октавія» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який здійснив наїзд на пішохода, і на момент огляду мав деформацію лівого переднього крила, що зафіксовано у протоколі та у фототаблиці.

Протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та схема до нього підписаний ОСОБА_5 , від якого не надійшло зауважень та заперечень стосовно правильності фіксування обставин дорожньо-транспортної пригоди, вимірів руху пішохода та відстані яку останній подолав до моменту наїзду, здійснених під час огляду.

Із висновку службового розслідування від 30.09.2022 року вбачається, що безпосередньо після дорожньо-транспортної події, що сталася 17.12.2020 року був проведений огляд дорожньо-транспортної пригоди, складено схему та фототаблицю до нього, за результатами чого в подальшому зібрані матеріали справи про адміністративне правопорушення і протокол про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності. Після розгляду судом матеріали вказаної справи, в тому числі, оригінал означеного протоколу не надходили, у зв`язку із чим, слідчим відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_11 направлено до Центральної окружної прокуратури міста Дніпра належним чином завірену копію протоколу огляду місця ДТП.

Тож, зважаючи на висновок службового розслідування від 30.09.2022 року, з огляду на сукупність вимог ст. ст. 84, 86, 87, 89, п. 1 ч. 5 ст. 99 КК України, а також ураховуючи, що стороною захисту не подано заперечень щодо дослідження вказаного доказу у належним чином завіреній копії, означена слідча (розшукова) дія проводилася за участю водія ОСОБА_5 , що зафіксовано у протоколі, суд приходить до висновку, що підстави для визнання цього доказу недопустимим відсутні.

В той же час, той факт, що додана до протоколу фототаблиця належним чином не оформлена, не є суттєвим порушенням вимог кримінального процесуального закону і не впливає на висновки суду стосовно допустимості цього доказу. Тим більше, стороною захисту не оспорювався той факт, що на фототаблиці зафіксований транспортний засіб «Шкода Октавія» реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний на праві власності ОСОБА_5 , який теж зображений на фото за кермом автомобілю (фото № 1) і поруч з автомобілем (фото № 2).

З рапорту про виявлення кримінального правопорушення старшого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого відділу Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 10.03.2021 року встановлено, що ОСОБА_7 звернувся із заявою до СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області з приводу ДТП, яке мало місце 17.12.2020 року на перехресті вулиць Чернишевського та Пісаржевського в м. Дніпро, внаслідок якого йому спричиненні тяжкі тілесні ушкодження.

Матеріали за фактом даної ДТП були раніше зареєстровані 17.12.2020 року в журналі ЄО за № 6585.

Із заяви (повторної) ОСОБА_7 про вчинення кримінального правопорушення від 02.03.2021 року встановлено, що потерпілий звернувся до Дніпропетровського відділення поліції ГУНП в Дніпропетровській області щодо вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та просив внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, визнати його потерпілим і провести слідчі (розшукові) дії в межах внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження.

Відповідно до висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 5833 від 17.12.2020 року встановлено, що у ОСОБА_5 ознак сп`яніння не виявлено.

З протоколу проведення слідчого експерименту від 14.04.2021 року, схеми та фототаблиці до нього, встановлено, що слідчим СВ ДРУП ГУНП В Дніпропетровській області ОСОБА_12 , в присутності понятих, за участі потерпілого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_4 , проведено слідчий експеримент, в ході якого потерпілий показав про обставини дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 17 грудня 2020 року о 16:00 годині, внаслідок якої на нерегульованому пішохідному переході проїзної частини по вулиці Чернишевського з боку ТЦ «Нагорка» за адресою: проспект Гагаріна, буд 8А в напрямку будинку № 15 по вул. Чернишевського, на нього здійснив наїзд автомобіль, та відтворив механізм ДТП і вказав на місце наїзду, яке знаходиться на відстані 5.6 метрів від правого краю проїзної частини та 1.40 метра від знаку «5.35.1», а також показав темп руху, з яким він долав відстань в 5.6 метрів, та шляхом заміру секундоміром встановлений час t-1=5.0 c, t-2=5.4 c t-3=5.2 c, за який потерпілий подолав цю відстань.

В судовому засіданні під час допиту потерпілого ОСОБА_7 , останній підтвердив свої покази щодо обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди, темпу його руху на пішохідному переході до моменту наїзду автомобілем та місце наїзду, надані під час проведення за його участі слідчого експерименту, а також правильність складання схеми ДТП, що завірив своїм підписом в означених процесуальних документах.

З висновку спеціаліста судово-медичного експерта № 460 від 25.02.2021 року встановлено, що за даними медичної документації, з урахуванням консультативного висновку рентгенолога та при огляді у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді:

- закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку 2-го ступеню з внутрішньо-мозковою гематомою правої скроневої частини, геморагічними забоями в обох гемісферах мозку, субархноїдального крововиливу, перелому луски правої скроневої кістки, закритого перелому лівої виличної кістки, садна в тім`яній області ліворуч;

- закритої хребтової травми грудної клітини: закритого перелому 2-го та 3-го ребер по лопатковій лінії ліворуч, двостороннього гемотоаксу (кров у плевральній порожнині), більше праворуч, часткового ателектазу лівої легені, гематоми в проекції лівого надпліччя;

- закритої хребтової травми з численними переломами поперечних відростків 2-го, 3-го, 4-го та 5-го грудних хребців; - саден по передній та зовнішній поверхнях лівого колінного суглобу, по передній поверхні лівої гомілки у верхній третині.

Враховуючи характер та локалізацію виявлених тілесних ушкоджень, можливо вказати, що вони могли утворитися від дії тупого твердого предмету (предметів), частини яких при ударі об такий (такі), що діяв (діяли) у вищевказані анатомічні ділянки.

Характер, локалізацію та ступень ознак загоєння виявлених у нього тілесних ушкоджень, дані медичної документації, можливо вказати, що ушкодження утворилися незадовго до первинного звернення за медичною допомогою у лікувальний заклад.

Виявленні тілесні ушкодження у вигляді саден відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки на підставі п. 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» затвердженого наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. № 6.

Ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку 2-го ступеню з внутрішньо-мозковою гематомою правої скроневої частини, геморагічними забоями в обох гемісферах мозку? субархноїдального крововиливу, перелому луски правої скроневої кістки з переходом на велике крило клиноподібної (основної) кістки, закритого перелому лівої виличної кістки, садна в тім`яній області ліворуч відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя, згідно п. 2.1.3б «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» затвердженого наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. № 6.

Ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітини та хребтової травми відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п.2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» затвердженого наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. № 6.

Згідно до висновку експерта № 886е від 19.04.2021 року за даними медичної документації, з урахуванням консультативного висновку рентгенолога та при огляді у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді:

- закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку 2-го ступеню з внутрішньо-мозковою гематомою правої скроневої частини, геморагічними забоями в обох гемісферах мозку, субархноїдального крововиливу, перелому луски правої скроневої кістки, закритого перелому лівої виличної кістки, садна в тім`яній області ліворуч;

- закритої хребтової травми грудної клітини: закритого перелому 2-го та 3-го ребер по лопатковій лінії ліворуч, двостороннього гемотоаксу (кров у плевральній порожнині), більше праворуч, часткового ателектазу лівої легені, гематоми в проекції лівого надпліччя;

закритої хребтової травми з численними переломами поперечних відростків 2-го, 3-го, 4-го та 5-го грудних хребців;

- саден по передній та зовнішній поверхнях лівого колінного суглобу, по передній поверхні лівої гомілки у верхній третині.

Враховуючи характер та локалізацію виявлених тілесних ушкоджень, можливо вказати, що вони могли утворитися від дії тупого твердого предмету (предметів) , частина яких при ударі об такий (такі), якими могли бути і виступаючі частини рухаючогося автомобіля, за умов дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи характер, локалізацію та ступінь ознак загоєння виявлених у нього тілесних ушкоджень, дані медичної документації, можливо вказати, що ушкодження утворилися незадовго до первинного звернення за медичною допомогою у лікувальний заклад, тобто і в термін на який вказує обстежений та слідчий у постанові.

За своїм характером виявлені ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя, згідно п. 2.1.3б «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» затвердженого наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. № 6.

З протоколу огляду відеофайлу від 10.05.2021 року встановлено, що слідчим СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_12 в присутності понятих проведено огляд наданого адвокатом ОСОБА_4 відеофайлу під назвою «Чернишевського-Румянцев», записаного на носій інформації диск DVD+R X-Lite 4.7 Gb/120 min.

При перегляді файлу (відеозапису) «Чернишевського-Румянцев» видно проїзну частину вулиці по якій рухаються транспортні засоби в одному напрямку у бік пішохідного переходу. По вказаному пішохідному переходу рухається пішохід справа наліво за напрямком руху транспорту. Зліва від автомобілів, що рухаються розташовані трамвайні колії. Видно, як пішохід пройшовши відстань майже до трамвайних колій падає та зникає з поля зору камери перед одним із легкових автомобілів, який рухався повільно вздовж трамвайних колій у бік пішохідного переходу. Замірами встановлено, що час за який пішохід долає відстань по пішохідному переходу до моменту наїзду, становить 5,0 секунд (заміри проводилися секундоміром «Агат»).

Під час судового розгляду був досліджений вказаний відеозапис, на якому зафіксований момент дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, зафіксована проїзна частина дороги з трамвайними коліями посередині, по якій рухалися автомобілі в двох напрямках, по нерегульованому пішохідному переходу рухається пішохід, який подолавши відстань майже до трамвайних колій, впав перед одним з легкових автомобілів, який рухався повільно вздовж трамвайних колій у бік пішохідного переходу.

До того ж, обставини які зафіксовані на відеозапису у повній мірі узгоджуються із показами потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_10 , відомостями відображеними у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та схеми до нього стосовно обставин та механізму цієї події, розташування автомобілю та відстані, яку пройшов пішохід до моменту наїзду, свідченнями потерпілого наданими під час проведення слідчого експерименту та складеної за його результатом схеми ДТП у їх сукупності, а тому суд приймає до уваги наданий адвокатом ОСОБА_4 відеозапис.

В цьому контексті, свідчення потерпілого ОСОБА_7 щодо механізму дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, здійснення на нього наїзду автомобілем «Шкода Октавія» під час його руху по нерегульованому пішохідному переходу, на відстані 5.6 метрів від краю проїзної частини до місця наїзду є спроможними та такими, що узгоджуються із показами свідка ОСОБА_10 , відомостями відображеними у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та схеми до нього стосовно обставин та механізму цієї події, розташування автомобілю та відстані, яку пройшов пішохід до моменту наїзду, а тому беруться судом за основу встановлення обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 17.12.2020 року.

Тим більше, такі покази потерпілого є послідовними, логічними і такими, що узгоджуються із дослідженими доказами у їх сукупності, об`єктивних підстав не довіряти показам потерпілого ОСОБА_7 або вважати, що останній давав неправдиві свідчення або обмовив обвинуваченого з тих чи інших підстав судом не встановлено, і стороною захисту не наведено.

За наданими свідченнями потерпілого ОСОБА_7 та встановленими вихідними даними дорожньо-транспортної пригоди на підставі сукупності зібраних на тому етапі слідства доказів проведено судову автотехнічну експертизу за експертною спеціальністю 10.1 (дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод) оформленою висновком № СЕ-19/104-21/16300-ІТ від 26.05.2021 року, відповідно до якої в даній дорожній обстановці водій автомобіля «Шкода» ОСОБА_5 повинен був діяти відповідно до вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України.

При заданих вихідних даних, дії водія автомобіля «Шкода» ОСОБА_5 не відповідали вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

При заданих вихідних даних, водій автомобіля «Шкода» ОСОБА_5 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода своєчасним застосуванням екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду.

Оцінити дії пішохода ОСОБА_7 органи слідства (суду) повинні самостійно з урахуванням усіх зібраних по справі доказів, відповідно до вимог розділу 4 «обов`язки і права пішоходів» Правил дорожнього руху України.

З протоколу проведення слідчого експерименту від 23.06.2021 року, схеми дорожньо-транспортної пригоди та фототаблиці до нього встановлено, що слідчим відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_11 в присутності понятих, за участі свідка ОСОБА_5 проведено слідчий експеримент, в ході якого ОСОБА_5 підтвердив обставини дорожньо-транспортної події, що сталася 17 грудня 2020 року у м. Дніпрі по вулиці Чернишевського в районі перехрестя з вулицею Пісаржевського за участі транспортного засобу автомобіля «Шкода Октавія» реєстраційний номер НОМЕР_1 під його керуванням, в результаті якої він здійснив наїзд на пішохода, який перетинав пішохідний перехід у вказаному місці.

Саме в цій частині покази ОСОБА_5 надані у процесуальному статусі свідка не суперечать встановленим судом обставинам дорожньо-транспортної події щодо дати, часу та місця вчинення злочину, що підтверджено обвинуваченим та узгоджуються із показами потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_10 та дослідженими під час судового розгляду доказами у їх сукупності, а тому суд приймає їх до уваги.

Отже, очевидним та беззаперечним є той факт, що наїзд на пішохода ОСОБА_7 здійснений саме на нерегульованому пішохідному переході автомобілем «Шкода Октавія» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5 , який грубо порушив п. 18.1 Правил дорожнього руху України і мав технічну можливість уникнути цієї дорожньо-транспортної події.

Таким чином, проаналізувавши безпосередньо отримані у судовому засіданні показання обвинуваченого ОСОБА_5 у частині, що приймається судом до уваги, потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_10 , а також досліджені під час судового розгляду письмові докази, суд приходить до висновку, що підстав для їх неврахування, а також визнання неналежними чи недопустимими сторонами не наведено, а судом встановлено, що вони є переконливими, послідовними, такими, що узгоджуються між собою і у своїй сукупності є достатніми для встановлення судом усіх обставин кримінального проступку, які підлягають встановленню відповідно до вимог, передбачених ст. 91 КПК України, та жодним чином не спростовуються будь-якими іншими обставинами.

Отже, з урахуванням наведеного, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення дійшов до впевненого висновку, що діяння, яке вчинене обвинуваченим ОСОБА_5 дійсно мало місце, в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки він своїми діями вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому ОСОБА_7 тяжке тілесне ушкодження, а тому підлягає покаранню за вчинення таких кримінальних правопорушень.

Оцінюючи покази обвинуваченого ОСОБА_5 та позицію сторони захисту, суд приходить до наступних висновків.

Під час судового розгляду досліджено протокол проведення слідчого експерименту та схему дорожньо-транспортної пригоди за участю ОСОБА_5 у процесуальному статусі свідка від 23 червня 2021 року.

Відповідно до означеного протоколу ОСОБА_5 , окрім дати, часу та місця дорожньо-транспортної події, в ході якої був скоєний наїзд на пішохода ОСОБА_7 на нерегульованому пішохідному переході, що у повній мірі узгоджується із показами потерпілого, свідка та дослідженими судом доказами у їх сукупності, відтворив свою версію механізму дорожньо-транспортної події.

Зокрема, автомобіль під його керуванням рухався на відстані 5.2 метри до правого краю проїзної частини та зупинився перед пішохідним переходом на відстані 1.5 метри до розмітки пішохідний перехід, надавши дорогу пішоходу, який рухався по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво за напрямком його руху. Подолавши відстань 8.5 метри по нерегульованому пішохідному переходу пішохід зупинився на трамвайній колії та розпочав рух у зворотному напрямку, подолавши до наїзду відстань 1.4 метри. В той момент, коли пішохід розпочав рух у зворотному напрямку, ОСОБА_5 відновив рух автомобілю і скоїв наїзд на пішохода на нерегульованому пішохідному переході на відстані 7.1 метри до правого краю проїзної частини та 10.4 метри до перехрестя з вул. Пісаржевського за напрямком руху автомобілю.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_5 підтвердив надані ним в ході слідчого експерименту покази у повному обсязі та складену за відтвореними ним вихідними даними схему дорожньо-транспортної пригоди, і водночас, змінив висунуту ним версію, стверджуючи, що встиг загальмувати та зупинити автомобіль до наїзду на пішохода, який фактично сам наткнувся на ліву частину його транспортного засобу під час руху у зворотному напрямку.

Такі покази обвинуваченого ОСОБА_5 є суперечливими між собою, неспроможними та такими, що повністю спростовується показами потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_10 та дослідженими доказами у їх сукупності, в тому числі, відеозаписом моменту дорожньо-транспортної пригоди, тому така версія обвинуваченого щодо механізму дорожньо-транспортної пригоди та вихідних даних стосовно місця наїзду, відстані, яку подолав потерпілий, його темп руху тощо судом відхиляється.

До того ж, під час досудового розслідування слідством була перевірена така версія ОСОБА_5 .

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи за експертною спеціальністю 10.1 (дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод), оформленою висновком № СЕ-19/104-21/20313-ІТ від 24.06.2021 року, у даній дорожній обстановці (за вихідними даними згідно показів ОСОБА_5 ) водій автомобіля «Шкода» ОСОБА_5 повинен був діяти відповідно до вимог п. п. 10.1 та 18.1 Правил дорожнього руху України.

При заданому механізмі події дії водія автомобіля «Шкода» ОСОБА_5 не відповідали вимогам п. п. 10.1 та 18.1 ПДР України, що з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

Технічна можливість уникнення наїзду на пішохода для водія автомобіля «Шкода» ОСОБА_5 визначалась виконанням вимог п. п. 10.1 та 18.1 ПДР України, і у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому виконати їх.

Натомість, зважаючи на те, що експерт дійшов таких висновків виходячи з вихідних даних щодо механізму дорожньо-транспортної пригоди, отриманих з показів ОСОБА_5 в ході слідчого експерименту, які не підтвердилися під час судового розгляду і визнані судом неспроможними, судом не враховуються висновки означеної експертизи.

Втім, навіть при такому механізмові події дії водія автомобіля «Шкода» не відповідали вимогам п. п. 10.1 та 18.1 ПДР України, що з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

Отже, не врахування судом вихідних даних щодо механізму дорожньо-транспортної пригоди, отриманих під час слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_5 та згаданого висновку експерта, з огляду на сукупність досліджених під час судового розгляду доказів, не впливає на висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Оцінюючи покази обвинуваченого ОСОБА_5 надані суду в частині того, що потерпілий ОСОБА_7 рухаючись по нерегульованому пішохідному переходу, подолавши відстань до трамвайних колій, став рухатися у зворотному напрямку спиною до керованого обвинуваченим автомобіля, який в цей момент вже зупинився на пішохідному переході, і наткнувся на ліву частину підкрилку автомобіля і плавно присів, суд вважає їх неспроможними та такими, що повністю спростовуються показами потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_10 та дослідженими доказами у їх сукупності, в тому числі, відеозаписом моменту дорожньо-транспортної пригоди.

З цих же мотивів суд відкидає версію обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що з боку потерпілого ОСОБА_7 це була «автоподстава» та вважає її абсурдною.

Твердження сторони захисту щодо сумнівів про наявність у потерпілого ОСОБА_7 тілесних ушкоджень у вигляді переломів кісток черепу, ребр, поперечних відростків грудних хребців з тих підстав, що при надходженні потерпілого до КНП «МКЛ № 16» ДМР» на рентгенограмах ОГК та ОГП не виявлено патологій та кістково-травматичних змін, є хибними та такими, що повністю спростовуються висновком спеціаліста судово-медичного експерта та висновком експерта.

Так, виходячи з дослідної частини означених висновків судово-медичного експерта ОСОБА_13 , останньою, окрім безпосереднього огляду ОСОБА_7 , досліджувалася у сукупності медична документація останнього, зокрема, довідка № 1776, складена у КНП «МКЛ № 16» ДМР», рентгенограми, медична карта стаціонарного хворого № е 9351 з КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечнікова» ДОР», медичні документи та диски з даними СКТ головного мозку, СКТ ОГП, які консультовані лікарем-рентгенологом, в результаті чого експерт дійшов висновків про наявність у потерпілого відображених в експертизах переломів кісток черепу, ребр, поперечних відростків грудних хребців тощо, визначивши ступінь їх тяжкості, як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя.

До того ж, посилання сторони захисту на суперечність висновків судового-медичного експерта та необхідність проведення комплексної судово-медичної експертизи є непереконливими, оскільки жодних об`єктивних даних на підтвердження наявності будь-яких протиріч у висновках експерта або ж неправильності встановленого ступеню тяжкості виявлених у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, терміну їх отримання та механізму утворення стороною захисту не наведено, а судом не встановлено.

В цьому контексті, численні клопотання та посилання сторони захисту про необхідність витребування вказаних медичних документів, зокрема, довідки № 1776 та рентгенограм з КНП «МКЛ № 16» ДМР», медичної карти стаціонарного хворого № е 9351 з КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечнікова» ДОР», а також диски з даними СКТ головного мозку, СКТ ОГП тощо задля їх дослідження та «нібито усунення наявних у висновках експерта суперечностей», є необґрунтованими, оскільки всі перелічені документи були предметом дослідження експертом і саме за їх сукупністю та при огляді ОСОБА_7 експерт дійшов викладених в експертизах висновків.

До того ж, посилання обвинуваченого ОСОБА_5 на те, що потерпілий під час судового розгляду підтвердив відсутність у нього будь-яких переломів кісток черепу, ребр тощо після дорожньо-транспортної пригоди є непереконливими та вирваними з загального контексту наданих ОСОБА_7 показів, оскільки останній наголошував на тому, що з огляду на його вік (81 рік) та погане самочуття після ДТП, усіма питаннями, пов`язаними із медичними обстеженнями, лікуванням, придбанням ліків, обговоренням встановлених лікарями діагнозів займалися його рідні, тож він не може зазначити повний перелік отриманих ним тілесних ушкоджень, в той же час, послався на те, що всі травми були зафіксовані у медичній документації та висновку експерта, який проводив його огляд, підтвердивши їх у повному обсязі. До того ж, для нього головним було те, що він вижив після дорожньо-транспортної пригоди.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_14 про те, що слідчим ОСОБА_15 , який прибув на місце дорожньо-транспортної пригоди та проводив його огляд, фіксував наявність на його автомобілі пошкоджень, не складав протокол огляду місця події та схему дорожньо-транспортної пригоди, є непереконливими, оскільки судом досліджувався означений протокол та схема ДТП до нього (належним чином завірена копія), відомості які в ньому відображені повністю узгоджуються, як з показами потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_10 , так і з іншими дослідженими доказами.

Тим більше, під час дослідження цього протоколу із додатками стороною захисту не висловлено заперечень щодо встановлених в ході проведення цієї слідчої (розшукової) дії обставин, в тому числі, не оспорювався той факт, що на фототаблиці зафіксований транспортний засіб «Шкода Октавія» реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний на праві власності ОСОБА_5 , який теж зображений на фото за кермом автомобілю (фото № 1) і поруч з автомобілем (фото № 2).

До того ж, обвинувачений ОСОБА_5 підтвердив, що рішення суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, відповідно до якого він був притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення п. 18.1 Правил дорожнього руху України та здійснення наїзду на пішохода ОСОБА_7 , він не оспорював і був з ним згодний, в тому числі, не оспорював протокол огляду місця дорожньо-транспортної події із додатками, який в подальшому слугував доказом у кримінальному провадженні.

Всі ці обставини у сукупності свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_5 змінив свою правову позицію щодо обставин цієї дорожньо-транспортної пригоди у зв`язку із розпочатим кримінальним провадженням, в межах якого йому висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, намагаючись у такий спосіб спотворити дійсні обставини дорожньо-транспортної пригоди та ввести суд в оману, висуваючи абсурдну версію про те, що потерпілий ОСОБА_7 сам наткнувся на його автомобіль, який стояв на пішохідному переході, у такий спосіб переслідуючи мету уникнути покарання.

В цьому контексті сумнівною видається версія обвинуваченого ОСОБА_5 про наявність інших очевидців дорожньо-транспортної події (свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 ), які нібито самостійно звернулися до ОСОБА_5 безпосередньо на місці події та залишили свої контактні дані, про допит яких сторона захисту вперше клопотала у суді через 4 роки після ДТП, жодним чином не вмотивувавши причини з яких про вказаних свідків не було заявлено раніше.

До того ж, твердження ОСОБА_5 про те, що він нібито повідомляв про цих свідків слідчому є непереконливою та такою, що спростовується дослідженим судом повідомленням про те, що сторона захисту не володіє речовими доказами, матеріалами, які згідно з ч. 6 ст. 290 КПК України необхідно надавати для ознайомлення стороні обвинувачення.

Також в протоколі про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 30 червня 2021 року, окрім засвідчуваних підписів ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_18 про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування у повному обсязі, жодних клопотань або доповнень від останніх не поступило.

Окремо, суд зважає на посткримінальну поведінку обвинуваченого, який після вчинення, хоча і необережного, проте тяжкого кримінального правопорушення відносно потерпілого похилого віку (81 рік), що спричинило ОСОБА_7 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя, упродовж майже 5 років, що минули після дорожньо-транспортної події, не приніс вибачень, не відшкодував заподіяну шкоду і не надав жодної допомоги на лікування потерпілого, свою вину не визнав, відповідних висновків не зробив і не розкаявся у скоєному, а, навпаки, звинувачував потерпілого та свідка у змові проти нього, обмові його у вчиненні наїзду на ОСОБА_7 та «автопідставі» з боку останнього, намагався спотворити дійсні обставини дорожньо-транспортної пригоди та ввести суд в оману, переслідуючи мету уникнути покарання, на яке він заслуговує.

В цьому контексті, на користь характеристики ОСОБА_5 , як особи схильної до спотворення фактів та перекручування очевидних обставин, свідчить і те, що обвинувачений намагався заперечити факт отримання ним в суді копії цивільного позову потерпілого із додатками, в той час, коли в матеріалах справи наявна власноруч написана ним розписка про отримання вказаних документів, звинувачував секретаря судового засідання у тому, що останній навмисно видав йому диск з технічним записом судового засідання (допит потерпілого), на якому нібито не відкривається частина запису, що було перевірено і не відповідає дійсності, а також поставив під сумнів повноваження представника потерпілого - адвоката ОСОБА_4 , яка, на його думку, підробила підпис ОСОБА_7 в угоді про надання останньому правничої допомоги, що було спростовано в судовому засіданні потерпілим.

За наведених обставин, суд критично ставиться до таких показів обвинуваченого ОСОБА_5 та його правової позиції, як таких, що повністю спростовуються показами потерпілого, свідка та дослідженими доказами у їх сукупності, та надані виключно з метою уникнення покарання, на яке останній заслуговує.

Вирішуючи питання щодо призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд виходить з наступного.

З огляду на приписи ст. 65 КК України суд при призначенні покарання має врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Саме ж призначене покарання має бути необхідним й достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду під час призначення покарання є: кримінально-правові, відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання, конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Статтями 50 і 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Отже, насамперед, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, з необережною формою вини.

Дослідивши дані про особу обвинуваченого, судом встановлено, що ОСОБА_5 зі слів має вищу освіту, одружений, пенсіонер, офіційно не працевлаштований, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, раніше не судимий.

У той же час, обвинувачений ОСОБА_5 хоча і не був засуджений, втім, з довідки по обліках АІС встановлено, що останньому в межах іншого кримінального провадження висунуто обвинувачення у вчиненні аналогічного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яке перебуває на розгляді у Центральному районному суді міста Дніпра (відомості додатково перевірені у Єдиному державному реєстрі судових рішень) з 30 жовтня 2017 року.

Обставин, передбачених ст. 67 КК України, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_19 , не встановлено.

Вирішуючи питання про наявність такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття та оцінюючи покази обвинуваченого ОСОБА_5 , суд виходить з наступного.

Зокрема, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася. Активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.

Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження (постанова Верховного Суду від 04 жовтня 2022 року у справі № 523/4890/19).

Відповідне суб`єктивне ставлення обвинуваченого до вчиненого та заподіяних наслідків, суд встановлює за таким зовнішнім виявленням винуватим свого співчуття і вибачення, які не тільки висловлені в формі, що є переконливим свідченням про наявність щирого каяття, а, і за умови, що вони відповідають реальному ставленню винуватого до заподіяних наслідків.

Так, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 з самого початку судового провадження і до ухвалення вироку вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнав, намагався спотворити дійсні обставини дорожньо-транспортної пригоди та ввести суд в оману, висуваючи абсурдну версію про те, що потерпілий ОСОБА_7 сам наткнувся на його автомобіль, який стояв на пішохідному переході, у такий спосіб переслідуючи мету уникнути покарання.

Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_5 не визнав заявлений до нього потерпілим цивільний позов, не відшкодував заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоду, витрати на лікування, жодного разу не відвідав потерпілого у лікарні і не приніс вибачення.

Така посткримінальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_5 та його позиція під час судового розгляду очевидно вказують на те, що останній не розкаявся у скоєному, наведених висновків для себе не зробив, та у будь-який спосіб намагається уникнути відповідного покарання, на яке він заслуговує.

Тож, з наведених у цьому вироку мотивів суд приходить до висновку про відсутність такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття.

Інших передбачених ч. 1 ст. 66 КК України пом`якшуючих обставин не встановлено.

Відтак, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд, насамперед виходить із ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, зважає на конкретні обставини дорожньо-транспортної події та її наслідки, зокрема, грубе порушення ОСОБА_5 Правил дорожнього руху та здійснення наїзду на потерпілого на пішохідному переході, що призвело до спричинення ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, враховує вмотивовану позицію потерпілого та його представника ОСОБА_4 про призначення суворого покарання, посткримінальну поведінку обвинуваченого, який упродовж судового розгляду намагався уникнути відповідальності, не відшкодував потерпілому заподіяні збитки, витрати на лікування і не приніс вибачень, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, приходить до переконання, що виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів можливо лише в умовах ізоляції від суспільства та вважає, що останньому має бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі у межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки саме таке покарання, на думку суду, буде найбільш необхідним і достатнім для його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд приходить до наступних висновків.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати такого покарання до особи. Указане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, їх наслідків тощо.

Отже, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому додаткового покарання, суд, насамперед, виходить з конкретних обставин справи, характеру допущених порушень вимог Правил дорожнього руху та їх наслідків, зокрема, грубе порушення ОСОБА_5 Правил дорожнього руху та здійснення наїзду на потерпілого на пішохідному переході, що призвело до спричинення ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, та приходить до переконання, що, справедливим та доцільним у даному випадку, буде призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами у межах строку, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років, що, у свою чергу, сприятиме підвищенню рівня безпеки інших осіб учасників дорожнього руху та буде відповідною протиправному діянню реакцією держави.

Підсумовуючи наведене, на переконання суду, призначене ОСОБА_5 покарання відповідає загальним засадам його призначення, встановленим КК України, і відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення як основного, так і додаткового покарання. Таке покарання ґрунтується на вимогах статей 50 і 65 КК України, згаданих вище принципах, є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Вирішуючи поданий в межах даного кримінального провадження потерпілим ОСОБА_7 цивільний позов, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно із ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Частинами 1, 2 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим права фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Потерпілий ОСОБА_7 в межах даного кримінального провадження подав цивільний позов до ОСОБА_5 про відшкодування завданої дорожньо-транспортною пригодою матеріальної та моральної шкоди.

Під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_7 та його представник - адвокат ОСОБА_4 поданий цивільний позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити.

Матеріальну шкоду в сумі 17 537грн 17коп, яка складається з витрат, понесених на лікування, придбання медикаментів, медпрепаратів, медичного інвентарю просить стягнути з відповідача (обвинуваченого) ОСОБА_5 .

На вказаний цивільний позов від відповідача ОСОБА_5 та його захисника відзив не надійшов.

Відповідач ОСОБА_5 заявлений до нього цивільний позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити.

Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав.

Під час судового розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ст. 17 КПК України, тобто поза розумним сумнівом, установлено, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху (пункту 18.1 ПДР України) особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Зокрема, внаслідок дорожньо-транспортної події позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя у виді: закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку 2-го ступеню з внутрішньо-мозковою гематомою правої скроневої частини, геморагічними забоями в обох гемісферах мозку, субархноїдального крововиливу, перелому луски правої скроневої кістки, закритого перелому лівої виличної кістки, садна в тім`яній області ліворуч; закритої хребтової травми грудної клітини: закритого перелому 2-го та 3-го ребер по лопатковій лінії ліворуч, двостороннього гемотоаксу (кров у плевральній порожнині), більше праворуч, часткового ателектазу лівої легені, гематоми в проекції лівого надпліччя; закритої хребтової травми з численними переломами поперечних відростків 2-го, 3-го, 4-го та 5-го грудних хребців; саден по передній та зовнішній поверхнях лівого колінного суглобу, по передній поверхні лівої гомілки у верхній третині.

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Вирішуючи питання відшкодування завданої ОСОБА_7 матеріальної шкоди, слід урахувати, що відповідно до позовної заяви сума в 17 537грн 17коп пред`явлених вимог до відповідача ОСОБА_5 складається з витрат на придбання медичних ліків та препаратів тощо.

При цьому, до позовної заяви на підтвердження заявленого розміру матеріальної шкоди додані докази, зокрема, копії відповідних квитанцій та фіскальних чеків на придбання медикаментів та ліків, за виключенням фіскального чеку у нечитабельному вигляді, з якого неможливо встановити суму понесених витрат, на загальну суму 16 155грн 35коп, яка є меншою, ніж заявлена у позові.

Тож, судом встановлено, що розмір понесених позивачем витрат на лікування відповідно до наданих чеків становить 16 155грн 17коп, а тому вважає, що позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню у межах вказаної суми, який підтверджена належними доказами.

Вирішуючи цивільний позов ОСОБА_7 в частині стягнення з ОСОБА_5 на його користь моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ст. ст. 23, 1167 ЦК України, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Як роз`яснено судам в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Вирішуючи заявлений потерпілим ОСОБА_7 цивільний позов про стягнення з ОСОБА_5 на його користь моральної шкоди у розмірі 100 000грн суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Під час судового розгляду встановлено, що внаслідок порушення ОСОБА_5 Правил безпеки дорожнього руху, потерпілому ОСОБА_7 спричинені тяжкі тілесні ушкодження, що підтверджується як показами потерпілого, так і сукупністю досліджених судом доказів, а вина обвинуваченого у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення є цілком доведеною.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню потерпілому ОСОБА_7 , суд враховує характер та обсяг фізичних, душевних та психічних страждань, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в результаті отриманих тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, а також зважає на знаходження на стаціонарному лікуванні протягом місяця, подальше амбулаторне лікування за місцем проживання та тривале відновлення після травм, що потягло суттєві зміни в його образі життя, суттєве погіршення самопочуття у такому віці, а також вплинуло на можливість приймати участь у життєдіяльності онуків та рідних.

З огляду на наведене, суд виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи саме таке обґрунтування моральної шкоди ОСОБА_7 оцінює моральну шкоду спричинену потерпілому в сумі 100 000 гривень.

В межах даного кримінального провадження заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжні заходи не застосовувалися.

Під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано відповідних доказів, зокрема, довідок про вартість судових витрат за проведені під час досудового розслідування експертизи, що позбавляє суд можливості вирішити питання про покладення судові витрати на обвинуваченого.

Долю речових доказів в порядку п. 9 ст. 100 КПК України слід вирішити наступним чином:

- диск DVD+R X-Lite 4.7 Gb/120 min, який зберігається в матеріалах кримінального провадження, що знаходяться в провадженні суду - необхідно зберігати в цих матеріалах.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 349, 368, 370- 374, 394, 395 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, із відбуванням покарання в кримінально-виконавчій установі, з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 (три) роки.

Строк покарання слід рахувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_5 в порядку виконання вироку.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_5 на його користь матеріальної шкоди в розмірі 17 537 гривень 17 копійок та моральної шкоди в розмірі 100 000, 00 гривень задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 16 155 гривень 35 копійок та моральну шкоду в розмірі 100 000, 00 гривень, а всього загальну суму 116 155 (ста сімнадцяти тисяч п`ятисот двох) гривень 35 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_7 відмовити.

Речовий доказ у кримінальному провадженні:

- диск DVD+R X-Lite 4.7 Gb/120 min, який зберігається в матеріалах кримінального провадження, що знаходяться в провадженні суду - необхідно зберігати в цих матеріалах.

Вирок суду набирає законної сили після спливу тридцятиденного строку, встановленого ст. 395 КПК України для його оскарження. Подання апеляційної скарги на вирок суду зупиняє набрання ним законної сили та його виконання.

Вирок може бути оскаржений в порядку ст. 395 КПК України.

Апеляційну скаргу на вирок може бути подано до Дніпровського апеляційного суду через Соборний районний суд міста Дніпра протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія вироку в порядку ст. 376 КПК України негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору і не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1