Справа № 645/2665/25
Провадження № 1-кп/645/384/25
В И Р О К

Іменем України

30 травня 2025 р. м. Харків

Немишлянський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000105 від 28.01.2025, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженця с. Кулиничі, Харківського району, Харківської області, громадянина України, одруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

І. Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним

27.01.2025 року приблизно о 17:20, ОСОБА_4 керував технічно справним автомобілем «Skoda Fabia», р.н. НОМЕР_1 та рухався по вулиці Салтівське шосе в місті Харкові зі сторони проспекту Тракторобудівників в напрямку вулиці Медичної.

Під час виникнення небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_5 , яка перетинала проїжджу частину вулиці Салтівське шосе напроти будинку № 244, зліва направо відносно напрямку руху автомобілю «Skoda Fabia», р.н. НОМЕР_1 , водій ОСОБА_4 , діючи необережно, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, чим порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: «п. 12.3 У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний був виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу», та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_5 отримала тяжкі тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої черепно- мозкової травми у вигляді забою головного мозку із вогнищевою контузією полюсно-базальних відділів лобної та полюса скроневої часток зліва з субарахноїдальним крововиливом, субдурального крововиливу з боку правої півкулі головного мозку із заходом у міжпівкульну щілину та епідурального крововиливу на рівні правої скроневої частки, лінійного перелому тім`яної та скроневої кісток з розповсюдженням на пірамідки скроневих кісток з розходженням скронево-тім`яного шва (до 3 мм), перелому великого крила основної кістки та латеральної стінки орбіти з розповсюдженням на стінки основної пазухи, що супроводжувалося кровотечою у основну пазуху та перфорацією лівої барабанної перетинки із кровотечою з лівого вуха, із наявністю чисельних саден волосистої частини голови; закритої травми грудної клітки та тазу у вигляді забою обох легень із субплевральними крововиливами в нижніх частках обох легень та перелому лобкової і сідничної кісток з обох сторін; травми кінцівок у вигляді закритого уламкового чрезвертлюгового перелому лівої стегнової кістки.

Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи у даній дорожній обстановці водій автомобілю «Skoda Fabia», р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_4 , грубо порушив вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору, перебувають в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм ОСОБА_4 виразилися в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем «Skoda Fabia», р.н. НОМЕР_1 , діючи необережно, під час виникнення для нього небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_5 , яка перетинала проїжджу частину вулиці Салтівське шосе напроти будинку № 244, зліва направо, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, в зв`язку з чим скоїв наїзд на пішохода, чим порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, що призвело до вищезазначених наслідків.

Вказані дії обвинуваченого кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_5 тяжкі тілесні ушкодження.

ІІ. Позиція обвинуваченого щодо пред`явленого обвинувачення та висновки суду

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визнав у повному обсязі, розкаявся скоєному, пояснив суду про обставини викладені вище, зазначив, що всі обставини, викладені в обвинувальному акті відповідають фактичним обставинам справи, події вчинення ним кримінального правопорушення вірно відображені.

Під час допиту у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 підтвердив, що 27.01.2025 року приблизно о 17:20 він рухався на автомобілі «Skoda Fabia», р.н. НОМЕР_1 по вулиці Салтівське шосе в місті Харкові зі сторони проспекту Тракторобудівників в напрямку вулиці Медичної. Вказав, що під час руху він почув синеру карети швидкої допомоги та почав перестроювання транспортного засобу в русі з однієї смуги на іншу, проте через дощову погоду та працюючи склоочисники, він відволікся та скоїв наїзд на потерпілу ОСОБА_5 . Зазначив, що після ДТП він одразу зупинив транспортний засіб та побіг до потерпілої з метою надати їй необхідну допомогу, викликавши швидку. Вказав, що за потерпілою він після ДТП постійно піклується та допомагає у лікуванні. Додатково вказав, що після закінчення перебування потерпілої у закладі охорони здоров`я, він запросив її жити до себе, а також найняв сторонню людину для виконання побутового догляду за потерпілою, оскільки потерпіла не має власного дому та до моменту ДТП проживала у підвалі будинку, що розташований біля місця події. На теперішній час потерпіла проживає разом з родиною обвинуваченого.

Обвинувачений наголосив, що вину він визнає повністю, у вчиненому щиро розкаюється. Просив його суворо не карати, призначити покарання не пов`язане з реальним триманням під вартою, а також не позбавляти права керування транспортним засобом, оскільки це є йому необхідним для годування своєї родини, через те, що він є сантехніком та за характером роботи йому необхідні постійні виїзди у різні місця з інструментом та матеріалами, які є важкими та великогабаритними у розмірі. Додатково обвинувачений вказав, що він має близько 35 років водійського стажу та за весь цей період жодного разу не притягувався до відповідальності, а із запровадженням військово стану він регулярно допомагав іншим людям в ліквідації наслідків обстрілів, здійснюючи виїзд на місця подій на автомобілі із власним інструментом.

Показання обвинуваченого ОСОБА_4 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінальних правопорушень, добровільності та істинності його позиції.

Потерпіла ОСОБА_5 надала заяву, в якій просила розглянути кримінальне провадження за її відсутності, не заперечувала проти розгляду кримінального провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КК України. Вказала, що не має претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого ОСОБА_4 та просила призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Враховуючи той факт, що обвинувачений визнав свою вину у повному обсязі та не оспорює фактичні обставини скоєного кримінального правопорушення, як воно встановлено в обвинувальному акті, вислухавши думку прокурора, обвинуваченого та потерпілої, які надали згоду на розгляд кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому, судом з`ясовано в учасників судового провадження, чи правильно вони розуміють зміст цих фактичних обставин, чи не має сумнівів у добровільності їх позиції, та на виконання вимог ч. 3 ст. 349 КПК України роз`яснено їм, що у такому випадку учасники будуть позбавлені права оскаржити визнані обставини в апеляційному порядку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути кримінальне провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів кримінального провадження щодо процесуальних витрат та речових доказів, а також матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого.

Судовий розгляд провадження проводився відносно обвинуваченого в межах пред`явленого обвинувачення. Зміни обвинувачення та визнання частини обвинувачення необґрунтованою судом не здійснювались, а підстав для цього не встановлено.

ІІІ. Частина статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що своїми умисними та протиправними діями обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення - злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_5 тяжкі тілесні ушкодження.

ІV. Мотиви суду при призначенні покарання

Згідно ст.66 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 суд вважає щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він раніше не судимий, на обліку в лікаря-нарколога в КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» не перебуває, на обліку в лікаря-психіатра в КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» не перебуває, тяжких захворювань чи інвалідності не має, офіційно не працевлаштований, одружений, утриманців не має, має постійне місце проживання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд зазначає, що відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженої. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення.

Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 12 червня 2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання, призначене судом, має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення нею нових злочинів.

Європейський суд у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 за вчинене, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, умисну форму вини, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючі покарання обставини, відсутність обтяжуючих покарання обставин, відношення обвинуваченого до вчиненого та позицію обвинуваченого щодо визнання вини, а також позицію потерпілої ОСОБА_5 , яка у наданій до суду заяві просила призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання не пов`язане з позбавленням волі із застосуванням положень ст. 75 КК України.

На переконання суду, для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 , попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень та досягнення цілей покарання, йому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК України, а саме - 3 роки позбавлення волі, та саме таке покарання, на переконання суду буде достатнім для досягнення мети покарання, визначеної статтею 50 КК України, й відповідатиме тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

При цьому суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_4 , попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень та досягнення цілей покарання щодо обвинуваченого в цілому на теперішній час можливе без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, а тому його можливо звільнити від відбування цього покарання на підставі ст.75 КК України з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1, п.2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання, слід зазначити, що санкція ч.2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду. Відповідна правова позиція викладена в постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС від 08.02.2018 у справі №361/2704/16-к, провадження №51-358км18.

Згідно п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 18 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за ст.286 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Суд вважає, що підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами немає, оскільки під час судового розгляду кримінального провадження встановлено, що обвинувачений має водійський стаж з 1991 року, документів, які б свідчили, що за цей проміжок часу він притягався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, з боку сторони обвинувачення, не надано.

Суд також враховує особу обвинуваченого, який повідомив, що за родом діяльності є сантехніком та транспортний засіб необхідний йому для годування своє родини, оскільки характер роботи потребує виїзду у різну місцевість з інструментом та матеріалами, які є важкими та великогабаритними. Додатково обвинувачений вказав, що із запровадженням військово стану він регулярно допомагав іншим людям в ліквідації наслідків обстрілів.

В зв`язку з чим, на думку суду, застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами ставить під загрозу гідне людське існування його сім`ї, оскільки обвинувачений є одруженим і змушений утримувати свою сім`ю, у зв`язку з цим обвинувачений зобов`язаний працювати та забезпечувати свою сім`ю всім необхідним.

Позбавлення права керування ще більше ускладнить ситуацію в родині, яка вже і так перебуває у надзвичайно вразливому становищі через війну, а тому його не слід застосовувати до вказаного обвинуваченого.

Суд вважає, що згадане вище покарання буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів.

V. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 118 КПК України витрати на залучення експертів є процесуальними витратами.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КПК України залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

У відповідності з вимогами ч.2 ст. 124, п.2 ч.4 ст. 374 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта, рішення про відшкодування процесуальних витрат у разі визнання особи винуватою зазначається у резолютивній частині вироку.

Таким чином, з обвинуваченого підлягає стягненню на користь держави процесуальні витрати за проведені у кримінальному провадженні судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу №СЕ-19/121-25/3386-ІТ від 20.02.2025 у розмірі 6367,2 грн. та судової автотехнічної експертизи №4467 від 09.04.2025 - 10177,92 грн.

Суд не вбачає підстав для застосування запобіжного щодо обвинуваченого, оскільки протягом розгляду кримінального провадження останній належним чином виконував свої процесуальні обов`язки, передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України.

Крім того, суд вважає за необхідне скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 31.01.2025 року по справі № 953/970/25 (провадження 1-кс/953/885/25), оскільки подальше його застосування є недоцільним.

Долю речових доказів у кримінальному провадженні необхідно вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Цивільні позови у кримінальному провадженні не заявлені.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314, 369-370, 373, 374, 475 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік, якщо він протягом іспитового строку не скоїть нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього судом обов`язки.

Іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

На підставі п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки, а саме:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід Держави судові витрати за проведення судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу №СЕ-19/121-25/3386-ІТ від 20.02.2025 у розмірі 6367,2 грн. та судової автотехнічної експертизи №4467 від 09.04.2025 у розмірі 10177,92 грн., що загалом складає 16545 (шістнадцять тисяч п`ятсот сорок п`ять) грн. 12 коп.

Скасувати арешт майна накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 31.01.2025 року по справі № 953/970/25 (провадження 1-кс/953/885/25) на речові докази.

Речові докази у кримінальному провадженні, а саме:

-автомобіль «SKODA FABIA», р.н. НОМЕР_1 , після набрання вироком законної сили повернути фактичному користувачу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2

-дерев`яну палицю (тростину), що виконує функцію опори для людини при ходьбі, після набрання вироком законної сили повернути власнику ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Немишлянський районний суд м. Харкова протягом 30 (тридцяти) днів з дня його оголошення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя