Провадження №11-кп/801/554/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника в режимі відеоконференції - ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0004663, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 09 грудня 2018 року, за апеляційною скаргою з доповненнями адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2025 року, якою кримінальне провадження щодо обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Тульчин Вінницької області, з загальною середньою освітою, неодруженого, пенсіонера за віком, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, закрито на підставі п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України,

у с т а н о в и в :

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом обставини

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2025 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України закрито з підстави, передбаченої п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України, за відсутності згоди обвинуваченого у зв`язку з встановленням судом вчинення ОСОБА_7 діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність.

Вирішено питання щодо заходу забезпечення кримінального провадження, речових доказів і процесуальних витрат.

За обставин встановлених судом та детально викладених в ухвалі, суд першої інстанції визнав доведеним, що ОСОБА_7 08 грудня 2018 року приблизно о 13:30 год, перебуваючи в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , в якому здійснює свою діяльність фізична особа-підприємець ОСОБА_10 , підбурюваний жагою легкої наживи та незаконного збагачення, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно, шляхом вільного доступу викрав упакований в поліетиленову обгортку кабель ВВГ-П2х1,5 довжиною 100 м, вартістю 874 грн, заховавши його між пакетом та сумкою.

Надалі, маючи намір покинути приміщення магазину з викраденим кабелем, ОСОБА_7 пройшов у напрямку дверей до виходу на вулицю, однак свій злочинний умисел не довів до кінця, оскільки був затриманий продавцем указаного магазину.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі з доповненнями адвокат ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_7 посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2025 року та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. У доповненнях до апеляційної скарги адвокат ОСОБА_9 просить закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, винесеною без урахування усіх фактичних обставин справи;

обвинувачений фактично був затриманий, однак в матеріали кримінального провадження відсутній протокол затримання ОСОБА_7 , складений відповідно до вимог ст. 208 КПК України, відтак отримані докази у справі є недопустимими;

судом першої інстанції належним чином не досліджено докази на підтвердження винуватості ОСОБА_7 , зокрема, протокол огляду місця події від 08 грудня 2018 року, речовий доказ, показання обвинуваченого, потерпілого, свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та не надано їм належної правової оцінки;

суд не мотивував чому надав перевагу показанням свідка ОСОБА_11 , а не показанням обвинуваченого;

місцевий суд не звернув уваги на недостовірність показань потерпілого та свідків, допитаних у ході судового провадження, оскільки вони не відповідають їх показам наданим під час розгляду цього кримінального провадження суддею ОСОБА_13 .

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисники підтримали доводи апеляційної скарги з доповненнями, з підстав викладених в ній, та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги з доповненнями, указав, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою.

Потерпілий ОСОБА_10 будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду апеляційної скарги в судове засідання не з`явився, заяв про поважність причин неприбуття до суду не подав.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК указані обставини не перешкоджають проведенню апеляційного розгляду.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваної ухвали слідує, що указані норми закону в частині доведеності вини, кваліфікації дій та закриття кримінального провадження судом дотримані, а висновки належним чином умотивовані.

Узагальнені доводи апеляційної скарги захисника з доповненнями ОСОБА_9 , які зводяться до невідповідності вказаних в ухвалі висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, порушення вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки докази безпосередньо досліджені місцевим судом, кожний окремо та в сукупності, підтверджують винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, за обставин, установлених судом першої інстанції «поза розумним сумнівом».

Зокрема, допитаний у ході судового провадження обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального проступку не визнав, заперечив проти закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України та пояснив, що 08 грудня 2018 року близько обіду зайшов до магазину «Електрика» по вул. Шмідта у м. Вінниці, де самостійно обрав потрібну йому бухту проводу. З указаною бухтою він підійшов до продавця, повідомив про намір придбати 50 метрів проводу та поклав на прилавок 600 грн (три купюри по 200 грн). Інший продавець, ОСОБА_11 , відповів, що провід не різатимуть та запропонував придбати усю бухту, погрожуючи викликом поліції. На указане він не заперечив та повідомив, що виклик поліції є їхнім правом. Після прибуття власника магазину ОСОБА_10 , він ще раз пояснив, що не мав наміру вчиняти крадіжку. Працівники поліції, які прибули на місце, переглянули відео з камер спостереження, протокол його затримання не складали, водночас, запропонували поїхати до відділення поліції, де він надав письмові пояснення та повернувся додому. Також указав, що бухта проводу була вилучена з магазину працівниками поліції, в присутності понятих, та запакована у поліетиленову плівку, а під час слухання справи в суді провід був розпакований, що викликало у нього подив.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги указані показання, як такі, що направлені на уникнення відповідальності за вчинення кримінального проступку та є способом захисту.

Показання обвинуваченого ОСОБА_7 спростовуються співвідношенням достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою доказів безпосередньо досліджених місцевим судом.

Так, допитаний у суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 суду пояснив, що є власником магазину «Електрика», розташованого по вул. Шмідта, 28 у м. Вінниці. 08 грудня 2018 року продавці магазину зателефонували та повідомили, що невідомий чоловік приховав запаковану бухту кабелю та намагався покинути магазин, не розрахувавшись за нього, однак був затриманий працівниками магазину. Прибувши на місце, він побачив обвинуваченого, який намагаючись уникнути виклику поліції, пропонував оплатити товар. На цю пропозицію він заперечив та указав, якщо була крадіжка, то за свій вчинок останній має нести відповідальність. Указав, що у магазині велось відеоспостереження, він особисто переглядав відео, на якому було видно, як ОСОБА_14 з двома сумками присів, взяв бухту кабелю, накрив її однією сумкою та попрямував до виходу, однак продавець ОСОБА_11 затримав його. Після цього прибула поліція та склала протокол. Відеозаписи з камер спостереження відсутні, оскільки не були вчасно вилучені поліцією та наразі не збереглись.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що працює продавцем у магазині «Електрика». У суді впізнав обвинуваченого, як особу, яка 08 грудня 2018 року намагалася винести бухту проводу з магазину. Указав, що зайшов до приміщення магазину з пакетом BMW та рябою сумкою, оглядав товар, нічого не запитуючи, після чого взяв бухту кабелю, сховав її між сумкою і пакетом та попрямував до виходу з магазину. Коли обвинувачений відкривав двері, він зупинив його, схопив за руку та повернув до прилавку. Після цього, викликав власника магазину, який прибувши, повідомив поліцію. Указав, що до моменту затримання ОСОБА_7 не підходив до каси, не запитував вартість, не висловлював продавцям наміру придбати кабель та нічого не пояснював. Пізніше, при власнику магазина, заявив, що хотів купити бухту кабелю.

Допитаний у ході судового провадження свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що працює продавцем у магазині «Електрика». У суді впізнав обвинуваченого як особу, яка 08 грудня 2018 року намагалася викрасти бухту проводу з магазину. Указав, що бачив, як колега ОСОБА_11 вів ОСОБА_7 від дверей магазину, в якого між пакетом і сумкою була схована бухта проводу. Після цього, вони зателефонували власнику магазину, який приїхав та викликав поліцію.

На підтвердження доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, суд першої інстанції послався і на досліджені в ході судового розгляду письмові докази, а саме:

витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідно до якого відомості про вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення внесені за № 0004663 від 09 грудня 2018 року;

протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від потерпілого ОСОБА_10 за 08 грудня 2018 року;

протокол огляду місця події від 08 грудня 2018 року з ілюстративною таблицею до нього, відповідно до якого в присутності власника приміщення (користувача) ОСОБА_10 , двох понятих, спеціаліста та гр. ОСОБА_7 проведено огляд приміщення магазину «Електрика», розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . У ході огляду на прилавку магазину виявлено упакований в поліетиленову обгортку кабель ВВГ-П2х1,5 довжиною 100 м, біля якого знаходився ОСОБА_7 . На підтвердження своєї особи останній надав працівникам поліції пенсійне посвідчення. За результатами проведеного огляду вилучено бухту кабелю та пенсійне посвідчення.

ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2018 року по справі № 127/31637/18 про накладення арешту на вилучене 08 грудня 2018 року майно, а саме: упакований в поліетиленову обгортку кабель ВВГ-П2х1,5 довжиною 100 м та пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_7 серії НОМЕР_1 ;

висновок експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи № 733/19-21 від 28 січня 2019 року, яким встановлено, що ринкова вартість 100м нового кабелю ВВГ-П2х1,5 станом на момент скоєння крадіжки 08 грудня 2018 року складала 874 грн;

лист-відповідь ГУ ПФУ у Вінницькій області № 219/09-49/02 від 23 січня 2019 року, згідно якого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у Вінницькому приміському об`єднаному управлінні ПФУ. За повідомленням територіального управління ПФ, пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 від 15 листопада 2016 року видане ОСОБА_7 06 грудня 2016 року;

висновок судово-технічної експертизи документів № 899/19-21 від 06 березня 2019 року, яким установлено, що пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 , видане на ім`я ОСОБА_7 , не відповідає зразкам, що знаходяться в обігу на території України. Реквізити бланку пенсійного посвідчення нанесені за допомогою струменевого принтера;

постанову про приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів та передачу їх на зберігання від 09 грудня 2018 року, відповідно до якої пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 серії НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_7 , та упакований в поліетиленову обгортку кабель ВВГ-П2х1,5 довжиною 100 м визнано речовими доказами у цьому кримінальному провадженні;

протокол проведення слідчого експерименту від 25 березня 2019 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , під час якого ОСОБА_7 повідомив обставини, аналогічні тим, які повідомив в судовому засіданні;

протокол огляду документа від 15 квітня 2019 року та фотоілюстрація до нього, відповідно до якого за участю ОСОБА_15 проведено огляд інформації збереженої на цифровому пристрої Hikvision, який належав ОСОБА_10 ;

оглянутий в судовому засіданні речовий доказ упаковану в поліетиленову обгортку бухту кабелю ВВГ-П2х1,5 довжиною 100 м. При огляді речового доказу обвинувачений та його захисник будь-яких зауважень не висловлювали.

Також місцевим судом досліджено характеризуючі обвинуваченого письмові докази, зокрема:

висновки судово-психіатричного експерта № 95 від 21 березня 2019 року та № 41 від 16 травня 2019 року. Останнім висновком установлено, що ОСОБА_7 є особою зі змішаним розладом особистості (F 61.00). У період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, ОСОБА_7 перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, не був позбавлений можливості усвідомлювати свої дії і керувати ними як в період вчинення ним інкримінованого йому діяння, так і в теперішній час;

довідку щодо судимостей, відповідно до якої ОСОБА_7 в силу вимог ст. 89 КК України вважається раніше несудимим;

характеристику за місцем проживання, відповідно до якої ОСОБА_7 зарекомендував себе з позитивної сторони;

довідки з КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка», згідно яких, у період з 12 січня 2018 року по 20 лютого 2018 року та з 30 січня 2019 року по дату видачі довідки 18 лютого 2019 року, ОСОБА_7 знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозом: Патологічна схильність до крадіжок (клептоманія)». Згідно довідки КП ВОНД «Соціотерапія» обвинувачений на диспансерному наркологічному обліку не перебуває.

Проаналізувавши сукупність зібраних доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України за обставин встановлених судом, доведена повністю.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що указані докази не суперечать критерію доведення вини особи «поза розумним сумнівом», згідно якого передбачається доведення стороною обвинувачення перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів того, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні злочину, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення (рішенням ЄСПЛ від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», заява № 16437/04).

Відтак, доводи апеляційної скарги з доповненнями сторони захисту про невідповідність указаних в ухвалі висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки перелічені вище докази, кожен окремо та у сукупності, підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального проступку, за обставин, встановлених судом.

Доводи апеляційної скарги з доповненнями сторони захисту з приводу того, що обвинувачений фактично був затриманий, однак, передбаченні КПК України, процесуальні документи при цьому не складались, відтак отримані докази у справі є недопустимими є безпідставними та не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Затримання в порядку статей 207 або 208 КПК України, за визначенням, є несподіваною для його учасників подією. Оскільки закон надає органам правопорядку повноваження за певних умов проводити затримання без попереднього судового дозволу, це означає, що законодавець визнає непередбачуваність обставин, які зумовлюють таке затримання.

Суд жодним чином не применшує важливості протоколу затримання для фіксації підстав, обставин і процедури затримання, забезпечення права особи на свободу і запобігання зловживанням, яким може сприяти незареєстроване затримання.

Водночас, відсутність протоколу затримання, в цьому випадку, не є підставою для визнання доказів недопустимими, оскільки факт такого порушення хоча й мав місце, однак на процес і характер отримання доказів жодним чином не вплинув.

Так, після затримання працівником магазину, а саме 08 грудня 2018 року, обвинувачений не висував вимог про те, що його затримано неправомірно, не намагався скористатися правовою допомогою, а навпаки запропонував розрахуватися за товар бухту проводу, який взяв самостійно та після того, як його затримав працівник магазину, виклав його на прилавок.

Крім того, після приїзду працівників поліції, обвинувачений добровільно прослідував до відділення поліції, при цьому жодних зауважень з цього приводу не висловлював.

Відтак усі отримані після фактичного затримання обвинуваченого докази та проведені слідчі дії не можуть вважатися «плодами отруєного дерева» з огляду на те, що не було складено відповідно до положень КПК України протокол затримання ОСОБА_7 .

Аналогічні висновки щодо допустимості доказів у зв`язку з відсутністю протоколу про затримання викладені у постанові ККС ВС від 09 липня 2024 року у справі № 678/428/23 (провадження № 51-2629км24), в якій зроблено висновок, що:

«сам факт відсутності протоколу про затримання особи в матеріалах кримінального провадження жодним чином не свідчить про недопустимість усіх отриманих у подальшому доказів у цьому провадженні або ж про недопустимість слідчих дій. Указане порушення прав особи, яке втілилося в нескладенні протоколу про затримання, несвоєчасному складенні протоколу про затримання або ж про затримання особи раніше, аніж це зазначено в протоколі затримання, може бути усунуте шляхом констатації судом того часу затримання, коли воно реально відбулося».

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо недостовірності показань потерпілого та свідків, допитаних у ході судового провадження, оскільки вони не відповідають їх показам наданим під час розгляду цього кримінального провадження суддею ОСОБА_13 з огляду на таке.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже підстав для визнання недостовірними показань потерпілого та свідків, допитаних у ході цього судового провадження апеляційний суд не убачає.

Ба більше, аргументи апелянта, що суд надав перевагу показам свідків та потерпілого, є надуманими, оскільки місцевий суд дослідив та проаналізував сукупність усіх доказів, які указують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій він діяв тощо, на підставі чого й зробив обґрунтований висновок, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

Інші доводи апеляційної скарги з доповненням сторони захисту повторюють лінію захисту, обрану у суді першої інстанції, та наведені на їх обґрунтування аргументи були предметом обговорення у суді першої інстанції, знайшли належну оцінку в ухвалі, правильність якої захисником та обвинуваченим не спростована.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у провадженні, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій.

Разом з тим, 09 серпня 2024 року набрав чинності Закон України від 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких посилень відповідальності за дрібне викрадення чужого майна» (далі Закон).

Указаним Законом внесені зміни до ст. 51 КУпАП згідно з якими дрібним викраденням чужого майна вважається крадіжка, шахрайство, привласнення чи розтрата, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Частиною першою статті 5 КК України встановлено, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Згідно з п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Відповідно до абз. 4 ч. 7 ст. 284 КПК України ухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої або пунктом 1-2 частини другої цієї статті, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених статтею 4792 цього Кодексу.

Частиною першою статті 4792 КПК України регламентовано, що суд здійснює судове провадження щодо діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, у загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 3 ст. 4792 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує. За відсутності згоди обвинуваченого та у разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1-2 частини другої статті 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що обвинуваченим вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд ухвалює виправдувальний вирок.

У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року у справі № 278/1566/21 зроблено висновок, що:

«частиною 2 статті 51 КУпАП встановлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною 1 статті 51 цього Кодексу, настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 НМДГ. Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становила від 0,5 до 2 НМДГ».

Аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений статтею 51 КУпАП, а саме 2 НМДГ.

Частиною першою статті 3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (частина шоста статті 3 КК).

Згідно з пунктом 5 підрозділу 1 Перехідних положень ПК України визначено, що у разі, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV ПК України з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Тобто розмір податкової соціальної пільги у розумінні пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень ПК України дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на один місяць працездатних осіб з 01 січня 2018 року становив 1 700 грн.

Відтак розмір податкової соціальної пільги у 2018 році для кримінально-правової кваліфікації становив 850 грн.

Отже, для вирішення питання щодо наявності в діяннях ОСОБА_7 ознак кримінального правопорушення (проступку) або ж ознак адміністративного правопорушення необхідно визначити, чи перевищує вартість майна, замах на викрадення якого йому інкримінується, 2 НМДГ в 2018 році 1700 грн.

Установлено, що закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинений ОСОБА_7 08 грудня 2018 року.

Вартість майна відповідно до експертного висновку складає 874 грн, тобто менше ніж 1 700 грн.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України підлягає закриттю з підстави, передбаченої п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України за відсутності згоди обвинуваченого у зв`язку з встановленням судом вчинення ОСОБА_7 діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді справи не установлено.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 з доповненнями слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу з доповненнями адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2025 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4