ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року

м. Київ

справа № 640/758/19

провадження № 51-1994км24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 , (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Полтавського апеляційного суду від 14 січня 2025 року, постановлений стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шуртанг Ісфаринського району Ленінабадської області Республіки Таджикистан, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за частиною 3 статті 305, частиною 3 статті 307 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на строк 10 років, звільненого 12 червня 2014 року за ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 червня 2014 року,

за обвинуваченням у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 332 КК.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 332 КК, та призначено йому покарання із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з конфіскацією усього його майна.

Зараховано ОСОБА_6 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 19 липня 2018 року по 06 серпня 2018року.

Вирішено питання судових витрат та застави.

Судовий розгляд здійснювався в порядку частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Згідно з вироком ОСОБА_6 , на початку 2018 року, з метою незаконного збагачення, маючи умисел на незаконне переправлення іноземців через державний кордон України з території рф та в подальшому до країн ЄС або з метою подальшого перебування на території України, розуміючи порядок перетину державного кордону країни іноземцями, а також порядок та термін перебування на території України, у порушення встановленого законами України «Про державний кордон України» та «Прикордонний контроль» порядку перетину державного кордону України, створив та очолив організовану групу за участю осіб, матеріали стосовно яких виділені в окреме провадження, а також інших невстановлених в ході досудового розслідування осіб та діючи умисно, з корисливих мотивів й повторно, згідно з єдиним розробленим планом, з розподілом функцій учасників організованої групи, спрямованих на досягнення відомої учасникам організованої групи мети, за обставин, детально зазначених у вироку, організував незаконне переправлення через державний кордон України з території рф:

- у 20-х числах квітня 2018 року громадян ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- у травні 2018 року громадян ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ;

- у травні 2018 року громадян ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ;

- у 20-х числах травня 2018 року громадянина В`єтнаму ОСОБА_16 та громадян ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та її малолітніх дітей - ОСОБА_19 та ОСОБА_20 ;

- у липні 2018 року громадян ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , Бишвасит Далі, ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_10 .

При цьому як організатор та керівник організованої групи ОСОБА_6 :

- особисто здійснював керівництво організованою групою, розподіляючи і погоджуючи зі співучасниками функції, ролі та обов`язки кожного з учасників групи, направляючи їх діяльність на досягнення єдиного злочинного результату;

- особисто розробляв і погоджував з усіма учасниками організованої групи плани злочинів, визначаючи місце, час, спосіб, обстановку їх вчинення, обговорюючи і вживаючи заходи безпеки і конспірації під час вчинення злочинів;

- займався підшукуванням осіб для незаконного переправлення їх через державний кордон України;

- надавав вказівки членам організованої групи щодо конспірації своїх дій та розмов з метою запобігання викриттю організованої групи;

- займався розповсюдженням через знайомих інформації про можливість незаконного переправлення осіб через державний кордон України за допомогою учасників організованої групи;

- визначав розмір грошової винагороди, отриманої від злочинної діяльності, та поділяв її між усіма учасниками організованої групи;

- підшукував і намагався залучити до складу організованої групи нових членів.

Вироком Полтавського апеляційного суду від 14 січня 2025 року вирок Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2021 року в частині призначення покарання скасовано. Ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_6 покарання за частиною 3 статті 332 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування на строк 3 роки з конфіскацією всього належного йому майна.

Початок строку відбування покарання визначено рахувати з 14 січня 2025 року.

Зараховано у строк покарання період перебування під вартою з 19 липня 2018 року по 06 серпня 2018 року та з 22 лютого 2024 року по 13 січня 2025 року.

Скасовано арешт накладений на майно ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 19 липня 2018 року. Вирішено долю речових доказів.

В іншій частині вирок залишено без змін.

Вимоги, викладені у касаційній скарзі, і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить вирок апеляційного суду відносно нього змінити, призначити йому покарання на підставі статті 69 КК із застосуванням статті 75 КК.

Зазначає про те, що суд апеляційної інстанції при призначенні йому покарання не врахував обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Зокрема, суд не врахував того, що він має 4х малолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, займався волонтерством.

Звертає увагу, що злочини, які він вчинив не спричинили тяжких наслідків.

Також засуджений уважає безпідставним застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов'язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування на строк 3 роки, адже матеріали справи не містять інформації, що вчинений ним злочин пов`язаний з посадою, яку він займав на час вчинення злочину.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні просили задовольнити касаційну скаргу з підстав, зазначених у ній.

Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні просив залишити без задоволення касаційну скаргу, а вирок апеляційного суду - без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновок суду про доведеність винуватості та кваліфікація дій засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 332 КК, у касаційній скарзі не оспорюється, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Доводи засудженого у касаційній скарзі про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та можливість застосування приписів статей 69, 75, 76 КК колегія суддів уважає безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до положень статей 370, 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює новий вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

За вироком Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 332 КК, та призначено йому покарання із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з конфіскацією усього його майна.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на вирок місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 332 КК та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування та займатися певною діяльністю строком на 3 роки, з конфіскацією всього його майна.

Відповідно до положень статті 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами статті 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до частини 1 статті 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків визначених у нормі цієї статті, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання.

Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м'якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вирішуючи питання про призначення покарання, апеляційний суд дотримався вимог статті 65 КК, врахувавши ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, конкретні обставини їх вчинення та наслідки, дані про особу винного й навів у вироку переконливі мотиви ухваленого рішення.

Так, апеляційний суд у своєму рішенні погодився з місцевим судом, який врахував при призначенні покарання обвинуваченому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до статті 12 КК є тяжким; особу обвинуваченого, який раніше судимий, має постійне місце проживання, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, одружений, має на утриманні чотирьох малолітніх дітей 2017, 2019, 2020 та 2022 років народження, одна з яких перебуває на обліку у лікарів невролога та ортопеда; наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують.

Однак, апеляційний суд, скасовуючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, обґрунтовано вказав про відсутність підстав для призначення покарання із застосуванням положень статті 69 КК.

Зокрема, апеляційний суд умотивовано послався на те, що при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Суд, посилаючись при призначенні покарання на статтю 69 КК, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Так, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що у цьому провадженні суд першої інстанції як на підставу застосування частини 1статті 69 КК послався на наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття, наявність на утриманні трьох малолітніх дітей, одна з яких має захворювання, відсутність шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, не вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень протягом 3-х років та відсутність обставин, що його обтяжують, та слушно зазначив, що у своєму рішенні суд першої інстанції не зазначив, яким чином зазначені обставини істотно знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність підстав застосування до засудженого положень статті 69 КК.

Також колегія суддів не вбачає підстав для застосування до засудженого положень статі 75 КК, адже, відповідно до зазначеної статті, якщо суд, крім випадків визначених у ній, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Санкція ж частини 3 статі 332 КК передбачає основне покарання у виді позбавленням волі на строк від семи до дев`яти років, що унеможливлює застосування до засудженого положень статті 75 КК.

Крім того, колегія суддів касаційної інстанції не погоджується з доводами касаційної скарги стосовно додаткового покарання, яке він мотивує тим, що злочин вчинений ним не пов`язаний з посадою, яку він займав на час вчинення злочину.

Відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, викладеному в постанові від 04 вересня 2023 року у справі № 404/2081/22 згідно з положеннями статті 55 КК у випадку, коли санкцією відповідної частини статті Особливої частини КК передбачено можливість призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд, визнаючи особу винуватою у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, має право призначити таке додаткове покарання незалежно від того, чи обвинувачений обіймав певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, санкція частини 3 статті 332 КК передбачає обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна. Тобто законодавцем передбачена обов`язковість додаткового покарання, передбаченого в санкції частини 3 статті 332 КК. Призначення цього покарання має відбуватися й тоді, коли особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, не обіймала певні посади або не займалася певною діяльністю.

У касаційній скарзі не зазначено обставин, які відповідно до приписів статті 69 КК істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, тому суд обґрунтовано дійшов висновку, що призначене засудженому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Наявність на утримання чотирьох малолітніх дітей, позитивні характеристики жодним чином не зменшують суспільної небезпечності скоєного злочину і не дають підстав для застосування положень статей 69, 75 КК

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав, які б указували на явну невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, і погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки враховано всі наявні у кримінальному провадженні обставини.

Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Призначене судом апеляційної інстанції засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК.

Враховуючи викладене, касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

у х в а л и в:

Вирок Полтавського апеляційного суду від 14 січня 2025 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3