КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/1231/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

22 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0000700 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 08.01.2024 року у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, громадянина України, освіта вища, працюючого ФОП, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 08.01.2024 ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Стягнуто з ОСОБА_6 (проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) процесуальні витрати за проведення судових експертиз у розмірі 3 020 (три тисячі двадцять) грн. 48 коп. на користь держави (Державна казначейська служба України, код доходів 24060300 «Інші надходження», МФО 899998).

Стягнуто з ОСОБА_6 (проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) процесуальні витрати за проведення судово-медичної експертизи у розмірі 2 672 (дві тисячі шістсот сімдесят дві) грн. 00 коп. на користь Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (Державна казначейська служба України, м. Київ в УДКСУ у Солом`янському районі м. Києві р/рах UA1048145)

Арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 22.09.2022 року (провадження № 1-кс/761/10806/22) на транспортний засіб «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_2 - скасовано.

Речовий доказ по справі, а саме автомобіль марки «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_2 , що знаходиться на майданчику тимчасово затриманих транспортних засобів по вул. Г. Хоткевича, 20-Б у м. Києві, - залишено за належністю власнику ОСОБА_10 .

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення з 15.09.2022 року по 10.11.2022 року, з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту його фактичного затримання на виконання вироку.

Згідно вироку суду, 15.09.2022 року приблизно о 19 год. 35 хв. ОСОБА_6 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (1,61 проміле), керуючи автомобілем «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_2 , рухався по проїзній частині вул. Героїв полку "Азов" зі сторони Оболонської площі у напрямку пр-ту Володимира Івасюка у місті Києві, в другій (середній) смузі при наявності трьох смуг для руху в попутному напрямку та трьох смуг для руху в зустрічному напрямках руху. Наближався до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого навпроти будинку № 19-А по пр-ту Володимира Івасюка у місті Києві, позначеного інформаційними дорожніми знаками 5.38.1, 5.38.2 «Пішохідний перехід» і дорожньою розміткою 1.14.2. в той час коли по ньому зліва направо по ходу руху автомобіля «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_2 , рухалась пішохід ОСОБА_9 .

Під час руху ОСОБА_6 допустив порушення вимог п. 1.5, підпункт «б» п. 2.3, підпункт «а» п. 2.9 та п. 18.1 Правил дорожнього руху України:

-п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдати матеріальних збитків;

-підпункт «б» п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

-підпункт «а» п. 2.9: водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

-п. 18.1: якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, і можуть продовжити (відновити) рух, лише переконавшись, що на пішохідному переході не має пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Порушення вищевказаних вимог ПДР України з боку ОСОБА_6 виявилось у тому, що він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_2 , рухаючись по проїзній частині вул. Героїв полку "Азов" зі сторони Оболонської площі у напрямку пр-ту Володимира Івасюка в місті Києві, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід ОСОБА_9 , не врахував дорожню обстановку, яка виражалась у наявності інформаційних дорожніх знаків 5.38.1, 5.38.2 «Пішохідний перехід» і дорожньої розмітки 1.14.2, які інформували його про наявність цього переходу, не зменшив швидкість і не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_9 , внаслідок чого поблизу будинку № 19-А по пр-ту Володимира Івасюка у місті Києві скоїв наїзд на останню.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закрита травма живота; садна поперекової та крижової ділянок; перелом поперечного відростка 5 поперекового хребця зліва; уламковий перелом тіла та дужки праворуч 1 крижового хребця; уламкові переломи обох гілок лонної та нижньої гілки сідничної кістки справа (зі зміщенням уламків); закрита травма правої гомілки: перелом латерального виростка проксимального епіфізу правої великогомілкової кістки; садна та синці м`яких тканин обличчя, які у своїй сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 1 ст. 286-1 КК України, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, невмотивованість, порушення норм процесуального права, неправильне застосування закону Україну про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення, просить вирок Оболонського районного суду м. Києва від 08.01.2024 - скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України та призначити останньому основне покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу 17 000 гривень, тобто 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та із застосуванням додаткового виду покарань у виді позбавлення права керування транспортним засобом на 3 роки.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що хоча суд першої інстанції і зазначив обставини, які стосуються особи обвинуваченого та скоєного ним, але не надав їм належної оцінки, не у повній мірі врахувавши, в тому числі поведінку особи, після вчинення кримінального правопорушення, що виразилась у повному відшкодуванні завданої шкоди, визнання останнім вини та щирого каяття у вчиненні кримінального правопорушення, яке вчинене з необережності без прямого умислу, і відноситься до категорії нетяжких злочинів, відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України. Також, судом не враховано наявність на утриманні обвинуваченого непрацездатної матері, яка має хронічні захворювання, що підтверджується наданою медичною документацією.

Крім того, апелянт вказує, що маючи на меті своє виправлення та усунення негативних наслідків вчиненого ним кримінального правопорушення, ОСОБА_6 добровільно відшкодував потерпілій витрати на лікування, завдану матеріальну та моральну шкоду, а також, з метою усунення негативних наслідків для потерпілої, компенсував їй недоотриману заробітну плату, яку вона могла б отримати за період лікування, не отримавши такі тілесні ушкодження в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Як наслідок, між обвинуваченим та потерпілою 22.06.2023 укладено угоду про примирення, яку в той же день надано до Оболонського районного суду м. Києва для розгляду по суті. Згідно цієї угоди, було узгоджено вид і розмір покарання з урахуванням того, що обвинувачений беззаперечно визнав свою вину у скоєні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, враховуючи особу винного, наявність обставин які пом?якшують покарання, сторони дійшли домовленості, із застосуванням ст. 69 КК України. Таким чином, потерпілою вже на цій початковій стаді судового провадження констатовано свою позицію щодо необхідності та співмірності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , яке буде достатне для його виправлення та убезпечення суспільства від вчинення останнім можливих нових кримінальних правопорушень у сфері транспорту. Однак, ухвалою Оболонського районного суду м. Києва у затвердженні угоди про примирення, укладеної 22.06.2023 відмовлено, без будь-яких посилань на порушення або невідповідності наданої вимоги кодексу, а лише зазначено аналіз ст. 69 КК України, щодо неможливості застосування угоди, резомуючи відсутність підстав для застосування ст. 69 КК України.

Також апелянт зазначає, що 15.09.2023 ОСОБА_6 затримано в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України. 17.09.2023 слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва до підозрюваного ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб. Попри те, що згідно п. 3 ч. 2 ст. 183 КПК України винятковий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не міг бути застосований до ОСОБА_6 , останній не оскаржував рішення слідчого судді, провів у слідчому ізоляторі майже 60 діб, та після зміни запобіжного заходу жодного разу не порушив обов?язки підозрюваного, зокрема ті, які було покладено на нього судом. Саме перебування у слідчому ізоляторі дало змогу ОСОБА_6 усвідомити обставини та наслідки вчиненого ним кримінального правопорушення; зрозуміти яким буде для нього тягар того покарання, яке він може понести у разі не усунення заподіяних наслідків та невідшкодування заподіяної шкоди потерпілій; оцінити безумовні моральні страждання як для потерпілої, так і для його близьких родичів, зокрема матері, які доведеться перенести останнім. Таким чином, саме перебування у слідчому ізоляторі і було каталізатором зміни ОСОБА_6 свого ставлення до скоєного ним і до наслідків, які настали та дало йому змогу отримати надію, на те, що можливо отримати ще один шанс у житті у разі щирого розкаяння та усунення заподіяної шкоди.

Крім того, апелянт вказує, що подальша процесуальна та людська поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 стала фактичним підтвердженням перевиховання останнього в частині відношення до скоєного ним кримінального правопорушення та усвідомлення ним як морального так і матеріального обов?язку перед потерпілою та суспільством, який він несе за скоєне. Про це свідчить те, що ОСОБА_6 , після скоєння неумисного нетяжкого злочину, вчинив всі можливі дії, направлені на істотне зниження ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, відшкодування завданої ним шкоди та демонстрації суду, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства та дає підстави для застосування ст. 69 КК України. Однак, судом першої інстанції належним чином не проаналізовано наявні пом?якшуючі обставини, поведінку обвинуваченого та його відношення до скоєного у справі.

Апелянт зазначає, що суд першої інтанції при ухваленні оскаржуваного вироку повинен врахувати і позицію потерпілої, а саме те, що вона неодноразово, в тому числі й під час судового засідання від 08.01.2024 у своїй промові в дебатах повідомила суд про те, що обвинувачений добровільно відшкодував завдану шкоду, вона не має до обвинуваченого жодних претензій, повністю відновилась після отриманих травм, як фізично так і морально та просить суд не призначати обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі. Така позиція потерпілої прямо свідчить саме про усунення суспільно небезпечних наслідків. Таким чином, апелянт вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі є «явно несправедливим».

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, позицію потерпілої, яка вказала, що з приводу покарання вона на даний час чіткої позиції не має, їй головне швидше отримати судове рішення та в страховій отримати частину коштів у відшкодування завданої шкоди, оскільки їй потрібно проводити повторне хірургічне втручання, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами, в їх сукупності, які за згодою учасників судового провадження досліджувались у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому, згідно із ч. 2 ст. 394 КПК України апеляційному оскарженню і перегляду не підлягають та учасниками судового провадження не оспорюються, як і правильність кваліфікації дій обвинуваченого.

З приводу доводів апеляційної скарги захисника щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_6 на підставі ст. 69 КК України більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 1 ст. 286-1 КК України, а саме штрафу, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ст 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Згідно із статтею 65 цього Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Тобто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини КК України за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.

Дана стаття передбачає, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Так, у виключних випадках кримінальний закон передбачає можливість застосування положень ст. 69 КК України, але лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми, можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК України, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час та після його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України, при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання врахував ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, його суспільну небезпеку, а також відношення обвинуваченого до вчиненого, матеріали, що його характеризують, сімейний стан, наявність матері пенсійного віку, позитивну характеристику з місця проживання, те, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, кримінальне правопорушення вчинив вперше, думку потерпілої, відсутність обставин, що обтяжують покарання, обставинами, які згідно із ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 суд першої інстанції визнав та врахував щире каяття та добровільне відшкодування збитків потерпілій. Врахувавши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Підстав для застосування до обвинуваченого вимог ст. 69 КК України суд першої інстанції не вбачав.

Разом з цим, переглядаючи вирок суду в частині правильності призначення ОСОБА_6 покарання, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може.

Так, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 як під час досудового розслідування, відповідно до обвинувального акту, так і в суді першої інстанції засуджував свої дії, у вчиненому розкаявся, повністю визнав свою вину, обставини ДТП, які викладені в обвинувальному акті не оспорював, неодноразово вибачився перед потерпілою, окрім того, вчинив всі дії, направлені на істотне зниження ступеню тяжкості скоєння неумисного нетяжкого злочину, зокрема, добровільно відшкодував потерпілій не лише витрати на лікування та завдану матеріальну та моральну шкоду, а також, з метою усунення негативних наслідків для потерпілої, компенсував їй недоотриману заробітну плату, яку вона могла б отримати за період лікування, не отримавши такі тілесні ушкодження в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Окрім того, обвинувачений примирився з потерпілою, про що свідчить угода про примирення, в якій сторони дійшли згоди про призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК України. В суді апеляційної інстанції потерпіла зазначила, що на даний час у неї немає конкретної позиції щодо належного покарання обвинуваченого, та вказала, що для неї на даний час головним є лише отримання судового рішення за наслідками апеляційного розгляду для отримання страхових виплат. Зазначені обставини, на переконання колегії суддів, у своїй сукупності беззаперечно вказують про суб`єктивне ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що обвинувачений критично оцінив свої дії та усвідомив як тяжкість, так і наслідки скоєного правопорушення, за яке повинен нести кримінальну відповідальність. Наведені обставини в своїй сукупності свідчать про суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій в особі ОСОБА_6 , які знижують ступінь його соціальної небезпечності.

Обвинувачений ОСОБА_6 раніше не судимий, на спеціальних медичних обліках не перебуває, займається суспільно корисної працею, працює ФОП, має виключно позитивні характеристики за місцем проживання, де проживає з матірю пенсійного віку, яка згідно із виписками із медичних карт страждає на ряд захворювань, потребує догляду та лікування.

З огляду на вищенаведене, враховуючи критичне ставлення обвинуваченого до вчиненого, яке в даному випадку, ґрунтується на повному, послідовному і незмінному протягом розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій визнанні вини, як основної форми прояву щирого, а не формального каяття, осуді інкримінованого йому протиправного діяння та усвідомленні без будь-яких істотних обмежень протизаконності злочинних дій, дає абсолютні підстави вважати встановленні судом першої інстанції обставини, які пом`якшують покарання (щире каяття та добровільне відшкодування збитків) в сукупності з даними про особу обвинуваченого, такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому, колегія суддів вважає доцільним, застосувати положення ст. 69 КК України і призначити обвинуваченому ОСОБА_6 інший, більш м`який вид основного покарання, не зазначений в санкції ч.1 ст. 286-1 КК України, а саме обмеження волі з обов`язковим додатковим покаранням у виді позбавлення права керування транспортними засобами, що у даному конкретному випадку є достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому, прохання апеляційної скарги захисника щодо призначення його підзахисному основного покарання у виді штрафу, яке відповідно до ст. 51 КК України є найбільш м`яким, колегія суддів вважає неспроможним, оскільки таке покарання, з огляду на обсяг та характер допущених обвинуваченим порушень Правил дорожнього руху та його наслідки, не відповідатиме тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та охоронюваним інтересам суспільства.

За таких обставин, вирок Оболонського районного суду м. Києва від 08.01.2024 в частині призначення ОСОБА_6 основного покарання підлягає зміні, аапеляційна скарга захисника частковому задоволенню.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 -задовольнити частково.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 08.01.2024 у кримінальному провадженні №0000700 щодо обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст. 286-1 КК України - змінити в частині призначення основного покарання.

Пом`якшити ОСОБА_6 за ч.1 ст. 286-1 КК України основне покарання із застосуванням ст. 69 КК України до 1 (одного) року обмеження волі.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.1 ст. 286-1 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до 1 (одного) року обмеження волі із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України в строк відбуття покарання ОСОБА_6 зарахувати строк попереднього ув`язнення за період з 15.09.2022 по 10.11.2022 з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні обмеження волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3