ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року

м. Київ

справа № 617/1927/21

провадження № 51- 51км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

представника потерпілої ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року, постановлену стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Осколкове Мглинського району Брянської області, жителя АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Машівського районного суду Полтавської області від 12 березня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 121 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців.

Зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_8 строк тримання під вартою з 02 вересня 2021 року по 11 березня 2024 року включно, з розрахунку: один день позбавлення волі відповідає одному дню попереднього ув`язнення.

Позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про відшкодування шкоди - задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 майнову шкоду в розмірі 8 585 грн та моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_9 - відмовлено.

Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно з вироком 01 вересня 2021 року в період часу з 22 год 30 хв до 22 год 55 хв ОСОБА_8 разом зі своїм знайомим ОСОБА_10 знаходився поблизу території домоволодіння по АДРЕСА_1 , де на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, що полягали у образах потерпілим в бік ОСОБА_8 , виникла сварка, в ході якої у останнього виник злочинний умисел на спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .

ОСОБА_8 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно, наніс по одному удару кухонним ножем: в ліву область обличчя, шиї та лівого плеча потерпілого, а також в праву область грудної клітки, внаслідок чого спричинив ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення у вигляді непроникаючого колото-різаного поранення грудної клітки справа в проекції 2-4 міжреберій на межі від середньо-ключичної та передньо-пахвової ліній, з ушкодженням передньої стінки пахвової артерії, яке призвело до масивної крововтрати, що і стало безпосередньою причиною смерті ОСОБА_10 .

За таких обставин, дії ОСОБА_8 суд кваліфікував за частиною 2 статті 121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року вирок Машівського районного суду Полтавської області від 12 березня 2024 року залишено без змін.

Вимоги, викладені у касаційній скарзі, і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати ухвалу Полтавського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування вимог касаційної скарги, прокурор зазначає про те, що апеляційним судом в порушення вимог статей 370 та 419 КПК не проведено належного аналізу доводів апеляційної скарги прокурора. Зокрема, поза увагою апеляційного суду залишились доводи апеляційної скарги про умисел на позбавлення життя потерпілого, а не на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень. Внаслідок чого був залишений без змін вирок суду першої інстанції, яким діяння ОСОБА_8 кваліфіковані за частиною 2 статті 121 КК, а не за частиною 1 статті 115 КК, що у свою чергу призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Також у касаційній скарзі прокурор звертає увагу на те, що при призначенні покарання судом не враховано обставину, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Більш того, не погоджується з встановленими судом обставинами, які пом`якшують покарання - активне сприяння розкриттю злочину та надання медичної допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину.

На адресу Верховного Суду надійшли письмові пояснення представника потерпілої, у яких вона погоджується з касаційними доводами та вимогами прокурора.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні просила задовольнити касаційну скаргу прокурора з підстав, зазначених у ній.

Захисник засудженого - адвокат ОСОБА_6 , просив залишити без задоволення касаційну скаргу прокурора, а оскаржуване судове рішення - без зміни.

Представник потерпілої - адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні просила задовольнити касаційну скаргу прокурора.

Інших учасників було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з'явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи касаційної скарги прокурора про те, що при призначенні покарання судом не враховано обставину, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, оскільки як убачається з вироку при призначенні покарання судом враховано зазначену обтяжуючу обставину.

В касаційній скарзі прокурор не погоджується з правильністю кваліфікації діяння ОСОБА_8 за частиною 2 статті 121 КК.

Відповідно до положень статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до положень статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня щодо законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції, яке перевіряється в апеляційному порядку, і повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК. Однак цих законодавчих вимог апеляційний суд не дотримався.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 , дослідивши сукупність наданих йому доказів, безпосередньо заслухав показання обвинуваченого, потерпілої, свідків й на основі цих доказів дійшов висновку про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого з частини 1 статті 115 КК на частину 2 статті 121 КК.

Своє рішення мотивував тим, що заподіяні обвинуваченим поранення не призвели до такого стану потерпілого, яке б давало йому підстави вважати, що він досяг злочинного умислу на його вбивство, а тому ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що ОСОБА_10 живий, мав реальну можливість продовжити заподіяння потерпілому ударів ножем, в тому числі й у життєво-важливі органи, проте цього не зробив. Завдаючи удар ножем в область правого плеча потерпілого, що за медичним критерієм знаходиться в проекції 2-4 міжреберій на межі від середньо-ключичної та передньо-пахвової ліній грудної клітки справа, на відстані 13,5 см вправо від умовної серединної лінії тіла, яке є непроникаючим, об'єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, припускав, що таким ударом буде заподіяне ножове поранення, і передбачав можливість настання наслідків у виді завдання будь-якої за тяжкістю шкоди здоров'ю потерпілого, хоча й не конкретизував у своїй свідомості, якою саме буде така шкода. Тобто він діяв із неконкретизованим (невизначеним) умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, а до настання смерті потерпілого від таких ушкоджень ставився необережно.

Апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження, дійшов висновку, що діяння ОСОБА_8 судом першої інстанції правильно кваліфіковані за частиною 2 статті 121 КК.

Проте викладені у касаційній скарзі прокурора доводи про невмотивованість висновків щодо кваліфікації дій ОСОБА_8 за частиною 2 статті 121 КК, колегія суддів касаційного суду вважає обґрунтованими.

Для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.

Натомість належного кримінально-правового аналізу ознак вчиненого ОСОБА_8 діяння за вказаними вище критеріями суд не здійснив.

Необхідний причинний зв`язок відображає закономірності розвитку об`єктивного світу, де причина сама в собі містить реальну можливість настання відповідного наслідку. За таких обставин суб`єкт здатен передбачати розвиток природного перебігу подій як закономірних явищ. Вчиняючи ті або інші дії, що із закономірністю тягнуть за собою настання певних наслідків, людина здатна їх передбачити як невідворотний чи можливий результат своїх дій, і саме тому необхідний причинний зв`язок має кримінально-правове значення, а суспільно небезпечні наслідки, заподіяні діянням особи, ставляться їй у провину.

Колегія суддів звертає увагу, що умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до злочинів із похідними наслідками. Особливістю необхідного причинного зв`язку в злочині, передбаченому частиною 2 статті 121 КК, є його послідовний розвиток від суспільно небезпечного діяння до прямого (проміжного) наслідку у виді тяжкого тілесного ушкодження і далі до кінцевого наслідку у виді смерті потерпілого (похідного), тобто він має опосередкований характер.

Юридична природа таких кримінальних правопорушень полягає в тому, що заподіяні діянням проміжні наслідки (в конкретній обстановці його вчинення) створюють реальну загрозу настання похідних від них, які значною мірою обумовлені впливом тих факторів, які винувата особа обґрунтовано розраховує нейтралізувати або існування яких не усвідомлює.

У кримінальних правопорушеннях із похідними наслідками діяння безпосередньо породжує лише проміжний наслідок, який, у свою чергу, викликає наслідки похідні. Реальну можливість настання похідних наслідків створює не діяння само по собі, а викликані ним проміжні наслідки з урахуванням супутніх обставин. Отже смерть, як похідний наслідок і кінцевий результат злочину, передбаченого частиною 2 статті 121 КК, не може виступати прямим наслідком вчиненого особою діяння.

Натомість, встановлені судом на підставі, серед іншого, висновку судово-медичного експерта обставини свідчать, що за об`єктивними даними смерть, заподіяна потерпілому, є саме прямим наслідком протиправного впливу з боку ОСОБА_8 , отже має місце прямий необхідний причинний зв`язок, на що апеляційний суд належної уваги не звернув.

Кримінальне право не вимагає, щоб особа усвідомлювала причинний зв`язок у всіх деталях і особливостях, достатньо щоб особа усвідомлювала розвиток причинного зв`язку в загальних рисах, і неточність в деталях не має впливу на кримінальну відповідальність.

Ознаки суб`єктивної сторони й особливості психічного ставлення винуватої особи встановлюються судами з урахуванням особливостей вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення, за встановленими фактичними обставинами вчиненого кримінального правопорушення, на підставі доказів, зібраних у порядку, передбаченому КПК, та оцінених відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. При встановленні форми та виду вини, суд у кожному конкретному випадку виходить з аналізу всіх зібраних у справі доказів і сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховує характер і спосіб його вчинення, інтенсивність і спрямованість протиправного впливу, кількість і локалізацію на тілі потерпілої особи тілесних ушкоджень, причини припинення протиправних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки тощо.

Визначальним для кваліфікації кримінального правопорушення з матеріальним складом є суб`єктивне ставлення винуватого до наслідків своїх дій. У аспекті встановлення підстави кримінальної відповідальності, юридичної оцінки суб`єктивного ставлення до вчиненого, суд мав враховувати, що за ступенем конкретизації у свідомості суб`єкта передбачення можливості настання суспільно небезпечних наслідків виокремлюють визначений (пов`язаний із передбаченням конкретного наслідку) і невизначений (альтернативний) умисли, коли свідомістю винного охоплюється можливість настання двох або більше альтернативних наслідків. Небажання смерті потерпілого не виключає умисної вини. При невизначеному умислі, різновидом якого є альтернативний умисел, кваліфікація здійснюється в залежності від тих наслідків, які були фактично заподіяні.

Поза увагою суду залишилося те, що засуджений умисно наніс по одному удару кухонним ножем: в ліву область обличчя, шиї та лівого плеча потерпілого, а також в праву область грудної клітки, внаслідок чого спричинив ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення у вигляді непроникаючого колото-різаного поранення грудної клітки справа в проекції 2-4 міжреберій на межі від середньо-ключичної та передньо-пахвової ліній, з ушкодженням передньої стінки пахвової артерії, яке призвело до масивної крововтрати, що і стало безпосередньою причиною смерті ОСОБА_10 .

Оскаржене рішення суду апеляційної інстанції не містить обґрунтування того, чому саме усвідомлене нанесення ОСОБА_8 ударів ножем потерпілому не пов`язане з усвідомленням засудженим суспільної небезпечності своїх дій (їх здатності заподіяти смерть у конкретному випадку) та передбаченням відповідних наслідків для життя потерпілого, бажанням або свідомим припущенням заподіяної смерті.

За наявності умислу на заподіяння смерті проміжок часу до її настання, потенційна можливість врятувати потерпілому життя за умови втручання інших осіб із наданням відповідної допомоги, намагання медичних працівників відвернути настання наслідків у виді смерті на кваліфікацію дій винуватого не впливають.

Колегія суддів звертає увагу, що вирішення питання про наявність у діянні особи юридичних ознак складу кримінального правопорушення як підстави кримінальної відповідальності належить до компетенції суду, з огляду на положення статті 62 Конституції України, статті 2 КК.

Колегія суддів зауважує, що з`ясування змісту психічного ставлення винної особи до вчиненого діяння та його наслідків не може ґрунтуватися виключно на висновках судово-медичних експертів (експертиз), які містять оцінку завданих ушкоджень і заподіяних наслідків лише за медичними критеріями. Саме в такому розумінні вони мають отримувати юридичну оцінку в сукупності з іншими доказами стосовно вирішення питання про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого злочину.

Крім того, необхідно виходити із того, що умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, із суб`єктивної сторони характеризується неоднаковим психічним ставленням особи (у формі умислу та необережності) до різних наслідків одного й того самого діяння, де щодо тяжкого тілесного ушкодження має місце прямий чи непрямий умисел, а щодо наслідку у вигляді смерті потерпілого - злочинна самовпевненість чи злочинна недбалість. Отже підставою кваліфікації вчиненого злочину за частиною 2 статті 121 КК може бути лише обґрунтований висновок про психічне ставлення засудженого до заподіяння смерті потерпілому у формі необережності. Проте, з огляду на встановлені судами обставини, належні підстави до такого висновку в оскарженому судовому рішенні не вказані.

За частиною 3 статті 25 КК необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити. Про належне обґрунтування такого психічного ставлення до наслідків, спричинених засудженим, в оскарженому рішенні не йдеться. Мотиви апеляційного суду позбавлені аби яких аргументів, які дають підстави вважати психічне ставлення засудженого до заподіяної ним смерті потерпілому злочинною недбалістю.

Необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення (частина 2 статті 25 КК). Водночас ніщо в цьому кримінальному провадженні не свідчить про наявність у засудженого (в момент вчинення діяння) обґрунтованого розрахунку на конкретні обставини, здатні як об`єктивно, так і на його думку, відвернути настання наслідків.

Водночас, з урахуванням установлених судом фактичних обставин оскаржуване судове рішення не містить обґрунтування такого психічного ставлення засудженого до наслідків, спричинених його діями, за якого він не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків у виді смерті (частиною 3 статті 25 КК) під час вчинення інкримінованих дій. Передбачення можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, виключає психічне ставлення до вчиненого у формі злочинної недбалості в аспекті положень частини 3 статті 25 КК.

З огляду на викладене вище, нанесення за встановлених судом обставин засудженим по одному удару кухонним ножем: в ліву область обличчя, шиї та лівого плеча потерпілого, а також в праву область грудної клітки, внаслідок чого ОСОБА_10 отримав тяжке тілесне ушкодження за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення у вигляді непроникаючого колото-різаного поранення грудної клітки справа в проекції 2-4 міжреберій на межі від середньо-ключичної та передньо-пахвової ліній, з ушкодженням передньої стінки пахвової артерії, яке призвело до масивної крововтрати, що і стало безпосередньою причиною смерті ОСОБА_10 , свідчить про передчасність висновків щодо відсутності підстав для кваліфікації діяння засудженого за частиною 1 статті 115 КК, у зв`язку з чим передчасними є і висновки судів про те, що розмір призначеного йому покарання відповідає приписам статей 50, 65 КК.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції не містить належних та достатніх мотивів прийнятого ним рішення, що суперечить положенням статей 370, 419 КПК та є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду апеляційної інстанції про правильність застосування міськрайонним судом закону України про кримінальну відповідальність щодо кваліфікації діяння ОСОБА_8 за частиною 2 статті 121 КК та, відповідно, призначеного покарання є передчасними.

Враховуючи викладене, касаційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду скасувати з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Під час апеляційного перегляду потрібно усунути зазначені порушення, повно та всебічно перевірити доводи поданих на вирок апеляційних скарг з урахуванням наведених у цій постанові мотивів й постановити рішення, яке відповідає вимогам закону.

Крім цього, враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, з метою запобігання ризику переховування від суду, колегія суддів вважає необхідним обрати йому запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 рокустосовно ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обрати запобіжний західу виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 20 липня 2025 року включно.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3