Справа № 747/576/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/422/25
Категорія - ч. 1 ст. 122 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові, одночасно в режимі відеоконференції з Талалаївським районним судом, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000099 від 21 серпня 2023 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Талалаївського районного суду Чернігівської області від 19 лютого 2025 року,

щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Талалаївка Чернігівської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, офіційно не одруженого, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 засуджений за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки 6 місяців.

До вступу вироку в законну силу ОСОБА_6 запобіжний захід не обирався.

Судом ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що 21 серпня 2023 року, близько 18 год., під час перебування на подвір`ї домогосподарства АДРЕСА_2 , між ним та ОСОБА_9 на ґрунті неприязних відносин виник словесний конфлікт.

Під час конфлікту, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків с у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, ОСОБА_6 наніс один удар кулаком в обличчя потерпілому ОСОБА_9 , від якого останній впав на спину, а ОСОБА_6 , продовжуючи протиправні дії завдав потерпілому не менше двох ударів ногами та руками по голові та тулубу, чим спричинив тілесне ушкодження у вигляді забійної рани перенісся, яке відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, та тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки, закритого перелому VIIІ ребра зліва, підшкірної емфіземи, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я терміном більше 21 дня.

У цей час, намагаючись зупинити конфлікт між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , в бійку втрутився ОСОБА_10 , який став між чоловікам та закрив своїми руками ОСОБА_9 від ОСОБА_6 , чим викликав невдоволення останнього.

У подальшому, на ґрунті раптово виниклого неприязного відношення, ОСОБА_6 , діючи умисно, ступнею лівої ноги завдав ОСОБА_10 один удар по лівій руці, чим спричинив тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому основи проксимальної фаланги четвертого пальця лівої кисті зі зміщенням уламків, яке відноситься до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я терміном більше 21 дня. Не зупиняючись на цьому, ОСОБА_6 кулаком завдав ОСОБА_10 ще один удар в область голови, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, з короткочасним розладом здоров`я.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та доведеність своєї вини, просить вирок суду змінити. Кримінальне провадження за фактом спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 закрити на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення. За фактом спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 визнати його винним за ч. 1 ст. 122 КК України та призначити покарання у вигляді 2 років 6 місяців обмеження волі.На підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік, поклавши на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Аргументує тим, що під час судового розгляду він невірно усвідомлював деякі обставини, у зв`язку з чим повідомляв, що вину не визнає, хоча й не заперечував той факт, що вдарив потерпілого ОСОБА_9 .

Звертає увагу, що до набрання вироком законної сили він примирився з потерпілим ОСОБА_10 , який в свою чергу подав заяву про відмову від обвинувачення у формі приватного обвинувачення та просив закрити кримінальне провадження. Крім того, потерпілий ОСОБА_10 на адресу апеляційного суду подав заяву про відсутність будь-яких претензій та просив призначити обвинуваченому покарання не пов`язане із обмеженням волі.

Вважає, що у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_10 від обвинувачення, ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину значно змінився, у зв`язку з чим призначене йому покарання не відповідає особі обвинуваченого та за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. При цьому, відповідно до досудової доповіді органу пробації, зазначено про можливість його виправлення, шляхом призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України з встановленням іспитового строку.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, просили про закриття кримінального провадження за фактом спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , який відмовився від обвинувачення, та вирішити питання про можливість застосування положень ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк, через зменшення суспільної небезпеки винного, прокурора, яка частково погодилася з апеляційною скаргою обвинуваченого, не заперечувала проти закриття кримінального провадження, однак, заперечувала щодо можливості звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, адже відмова потерпілого від обвинувачення жодним чином не зменшує ступінь суспільної небезпеки винного, при тому, що будь-яких нових обставин, які б пом`якшували його покарання, не встановлено, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу обвинуваченого задовольнити частково.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 477 КПК України, кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, в тому числі й ч. 1 ст.122 КК України (умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження без обтяжуючих обставин).

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається у разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

За приписами абз. 2 ч. 7 ст. 284 КПК України в разі, якщо обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 9-1 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, а також у випадку, передбаченому пунктами 2, 3 частини другої цієї статті, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Згідно з п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження - кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 26 КПК України, кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Як убачається із матеріалів кримінального провадження, обвинувачення ОСОБА_6 за ч.1 ст.122 КК України, а саме за фактом спричинення умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_10 , є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення відповідно до кримінального процесуального закону, чинного на момент скоєння інкримінованого обвинуваченому діяння.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, висловленою в численних судових рішеннях, відмова потерпілого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження на підставі відповідної ухвали суду.

Потерпілий ОСОБА_10 25 лютого 2025 року підписав заяву про відмову від обвинувачення ОСОБА_6 у спричинені йому тілесних ушкоджень, яка була посвідчена старостою Староталалаївського старостинського округу Талалаївської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області ОСОБА_11 .

Таким чином, під час судового засідання в апеляційному суді, не було знайдено будь-яких підстав, які б перешкоджали задоволенню клопотання сторони захисту щодо закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за фактом спричинення тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості потерпілому ОСОБА_10 , а тому дане клопотання підлягає задоволенню, а кримінальне провадження закриттю в цій частині.

Разом з тим, висновки суду про винуватість ОСОБА_6 в умисному спричиненні потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які не є небезпечними для життя і не потягли за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я, відповідають фактичним обставинам у кримінальному провадженні, зібраним та ретельно перевіреним під час судового розгляду доказам, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому в апеляційному порядку не перевіряються.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Отже, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з їх класифікації, що передбачена норами ст. 12 КК України, а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо кримінальне правопорушення вчинене групою осіб характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Отже, справедливість розглядається як рівновага між вчиненим кримінальним правопорушенням і наслідками для особи, яка його вчинила, тобто між вчинком і покаранням.

На несправедливість призначеного вироком суду першої інстанції покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання, і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватись при призначенні покарання.

Як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, обставин, які б істотно знижували ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення та давали підстави для призначення більш м`якого покарання ніж визначив суд першої інстанції, встановлено не було. Не наведено таких обставин і в апеляційній скарзі обвинуваченого.

Факт відмови потерпілого ОСОБА_10 від обвинувачення та закриття кримінального провадження в частині обвинувачення, не є обставиною, яка зменшує ступінь суспільної небезпеки, як вчиненого кримінального правопорушення, так і особи обвинуваченого, як помилково про це стверджує сторона захисту, вказуючи на суворість призначеного покарання.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд у повному обсязі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який посередньо характеризується за місцем проживання, позицію винного, який свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та категорично заперечував встановлені під час досудового розслідування та судового розгляду обставини спричинення тілесних ушкоджень потерпілим, відсутність каяття з боку винного, а також відсутність будь-яких пом`якшуючих обставин та призначив покарання в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України у виді обмеження волі, яке є необхідним та достатнім для виправлення винного та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на обставини вчинення кримінального правопорушення, кількість нанесених тілесних ушкоджень та відсутність необхідності у їх нанесенні, а також поведінку ОСОБА_6 , який не припинив свою протиправну діяльність, навіть після того, як потерпілий ОСОБА_9 від отриманого першого удару впав, опору не чинив, на його захист став чоловік похилого віку.

Не приймається до уваги й твердження обвинуваченого про те, що він усвідомив свою провину та щиро розкаюється у вчиненому. На переконання колегії суддів така позиція обвинуваченого була зумовлена виключно тим, що судом ОСОБА_6 було призначене покарання у виді обмеження волі, тобто факт визнання вини на стадії апеляційного розгляду спрямований виключно на те, щоб покращити своє становище та домогтися призначення покарання не пов`язаного із обмеженням волі.

Більш того, вказівка обвинуваченого про те, що він примирився з потерпілим ОСОБА_10 не є свідченням щирого каяття ОСОБА_6 , як він намагається довести перед апеляційним судом. Зокрема, колегія суддів приймає до уваги, що ОСОБА_10 є родичем співмешканки обвинуваченого, особою похилого віку, який врешті вибачив винного та відмовився від обвинувачення. Однак, ці обставини не свідчать про щирість каяття самого винного.

Про відсутність каяття та усвідомлення своєї провини вказує й поведінка обвинуваченого під час судового розгляду в суді першої інстанції, де він неодноразово не прибував в судові засідання, приводи не виконувались, він не відчиняв двері працівникам поліції, у зв`язку з чим судом був наданий дозвіл на його затримання. Такою своєю поведінкою він виказував зневагу, як до суду, так і до потерпілого ОСОБА_10 , який незважаючи на свій досить поважний вік (1942 року народження), сумлінно прибував до суду для участі у судовому розгляді. Той факт, що він врешті пробачив винного у спричиненні йому тілесних ушкоджень не вказує на те, що цих обставин не було, а тим більше не свідчить про каяття ОСОБА_6 , як він на цьому наголошує.

До апеляційної скарги обвинуваченим чи його захисником не було надано жодних даних, які б позитивно характеризували ОСОБА_6 та вказували на те, що він вже став на шлях виправлення та намагається довести перед судом, що готовий до самокерованої сумлінної поведінки в суспільстві.

ОСОБА_6 є особою молодого та працездатного віку, однак тривалий час вже не працює, військову службу в лавах Збройних Сил України не проходить, дані про те, що він іншим чином допомагає військовим відсутні, як і відсутні дані про те, що він працює в добровільних батальйонах, робота яких направлена на відбудову пошкодженої внаслідок військових дій інфраструктури області.

Фактично, обвинувачений посередньо характеризується, при цьому, ризик повторного вчинення кримінального правопорушення та ризик його небезпеки для суспільства фахівцем органу пробації оцінений, як середній.

Потерпілий ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , захищаючи волю та незалежність України.

При обранні строку покарання обвинуваченому, згідно з вимогами ст. 65 КК України, суд першої інстанції в повній мірі врахував суспільну небезпечність вчинених кримінальних правопорушень, навмисну форму вини, особу винного, відсутність обставини, які пом`якшують покарання, та призначив його у межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України.

Колегія суддів вважає, що саме такий строк відбування покарання та обрана судом форма його відбування, повністю відповідають ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого, є достатніми та необхідними для його виправлення та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 417, 532 КПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Талалаївського районного суду Чернігівської області від 19 лютого 2025 року щодо ОСОБА_6 в частині обвинувачення за фактом спричинення потерпілому ОСОБА_10 умисних середньої тяжкості тілесних ушкоджень, - скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

У решті цей же вирок щодо обвинувачення в частині побиття потерпілого ОСОБА_9 та заподіяння йому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 та міри покарання залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14