УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2025 року

м. Київ

справа № 686/190/24

провадження № 51-2415 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 31 березня 2025 року в кримінальних провадженнях внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002464, № 0000470, по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Радошівка Ізяславського району Хмельницької області, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 389 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 389 КК України та призначено їй покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 389 КК України у виді пробаційного нагляду строком на 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. Відповідно до статей 71, 72 КК України, за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком, шляхом повного приєднання невідбутої частини покарання за вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2023 року, заміненого ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 серпня 2024 року покаранням у виді 240 год громадських робіт, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 30 днів. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, 31 липня 2024 року близько 15:45 год ОСОБА_5 перебуваючи в приміщенні торгівельного залу гіпермаркету ТОВ «Епіцентр К», що знаходиться по вул. Зарічанській, 11/4 у м. Хмельницькому, діючи в період воєнного стану, таємно викрала зі стелажів з продажу товарів пусковий пристрій з компресором акумуляторним марки «Konner&Sohnen KS JSP-2000», вартістю 5198 грн., після чого, заховавши викрадене у належний їй дитячий візок, пройшла повз розрахункові каси, та не розрахувавшись за товар, покинула місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядилась викраденим на власний розсуд. Тим самим спричинила ТОВ «Епіцентр К» майнової шкоди на суму 5198 грн.

Також, ОСОБА_5 будучи засудженою вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2023 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 17 000 грн., яке ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 06 серпня 2024 року, відповідно до ч. 5 ст. 53 КК України, через несплату штрафу замінено на покарання у виді 240 год громадських робіт.

Так, 30 серпня 2024 року ОСОБА_5 поставлено на облік в Хмельницькому районному відділі №1 філії Державної установи «Центр пробації» у Хмельницькій області, проте остання без поважних причин, умисно, з метою ухилитися від відбування покарання, у період часу з 09 по 13 вересня 2024 року не з`явилась для відбування громадських робіт в комунальне підприємство «Управляюча муніципальна компанія «Озерна» Хмельницької міської ради, тобто умисно, свідомо ухилялась від виконання покарання у виді громадських робіт.

У зв`язку із чим, фахівцем органу з питань пробації, 13 вересня 2024 року ОСОБА_5 винесено застереження у виді письмового попередження про притягнення її до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК України, з яким остання ознайомилась та власноручно підписала, і в той же день повторно отримала направлення в КП «УМК «Озерна» Хмельницької міської ради для відбування громадських робіт, на підставі чого 13 вересня 2024 року директором комунального підприємства винесено наказ № 268-К про прийняття ОСОБА_5 для відбування покарання у виді громадських робіт.

Надалі ОСОБА_5 , не зважаючи на винесене застереження фахівця органу з питань пробації від 13 вересня 2024 року, умисно, з метою ухилитися від відбування покарання, у період часу з 16 вересня по 25 жовтня 2024 року не з`явилась для відбування громадських робіт в КП «УМК «Озерна» Хмельницької міської ради, не маючи на те законних підстав чи будь-яких поважних причин, тобто умисно, свідомо ухилялась від виконання покарання у виді громадських робіт.

Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 31 березня 2025 року апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженої.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зазначає, що місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_5 реальну міру покарання, не надав належну оцінку конкретним обставинам справи, ступеню тяжкості вчинених правопорушень, мотиву і способу їх вчинення, а також даним про особу обвинуваченої, у зв`язку з чим безпідставно не застосував положення ст. 75 КК України. Зазначає, що суд не мотивував своє рішення з приводу необхідності призначення ОСОБА_5 реального виду покарання.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 389 КК України та правильності кваліфікації її дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, які є аналогічними доводам апеляційної скарги сторони захисту, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Водночас за змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Варто зауважити, що дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився із судом першої інстанції, який призначаючи ОСОБА_5 покарання врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до кримінального проступку та тяжкого злочину, досудову доповідь, дані про особу обвинуваченої, зокрема те, що вона раніше притягувалася до кримінальної відповідальності, одружена, має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, не працює, на обліку у лікаря психіатра, нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно.

Крім того, судом першої інстанції враховано обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, її молодий вік та наявність на утримані двох малолітніх дітей, а також відсутність обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання.

Тож, врахувавши наявність декількох обставин, які пом`якшують призначення покарання обвинуваченій, місцевий суд дійшов висновку про можливість застосування ст. 69 КК України при призначені їй покарання.

Водночас суд апеляційної інстанції, погоджуючись із місцевим судом у частині призначеного покарання, зауважив, що ухилення обвинуваченої від виконання покарання за попереднім вироком свідчить про негативну поведінку останньої та її небажання виправлятися та дійшов слушного висновку про наявність обґрунтованих підстави для сумнівів у можливості виправлення її без відбування покарання.

Щодо доводів захисника про те, що неявка ОСОБА_5 для відбуття громадських робіт була пов`язана із необхідністю догляду за малолітніми дітьми, то Суд звертає увагу, що вказане не звільняє обвинувачену від обов`язку відбувати вказане покарання та не може бути підставою для безумовного застосування до останньої приписів ст. 75 КК України.

Отже, врахувавши викладене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що суд першої інстанції вірно призначив ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі в мінімальних межах, встановлених санкціями ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 389 КК України, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції перевірив посилання й інші доводи, викладені стороною захисту в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до засудженої, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженій покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від її відбування.

Колегія суддів зауважує, що касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженої, яке перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 413, 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 31 березня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3