ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем - ОСОБА_5 ,

за участі прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0005685 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника - адвоката ОСОБА_7 , прокурора відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_10 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2018 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Чульман Якутської АРСР, українця, громадянина України, із вищою освітою, приватного підприємця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 355 КК України на 5 років позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 13 серпня 2016 року по 25 травня 2017 року із розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.

Цим вироком також засуджено за ч.2 ст.355 КК України ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , апеляційне провадження щодо яких зупинене.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він вчинив за попередньою змовою з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 кримінальне правопорушення за таких обставин.

У кінці серпня 2014 року ОСОБА_8 дав у борг ОСОБА_13 грошові кошти в сумі 25 тисяч доларів США з терміном повернення до січня 2015 року.

У визначений строк боржник борг не повернув, у зв`язку з чим 21 липня 2015 року батько ОСОБА_13 - ОСОБА_10 при зустрічі з ОСОБА_8 взяв на себе боргові зобов`язання сина, написав дві розписки та зобов`язався виплатити вказану вище суму позики ОСОБА_8 до 01 вересня 2015 року. Однак, до вказаної дати борг не повернув, у зв`язку із чим між ОСОБА_14 та ОСОБА_8 склалися неприязні відносини.

14 вересня 2015 року ОСОБА_8 звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом про стягнення на його користь з ОСОБА_10 суми боргу за борговою розпискою. За результатом розгляду даної цивільної справи, 19 січня 2016 року заочним рішенням суду, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_8 задоволені. Відкрите виконавче провадження. ОСОБА_10 , посилаючись на скрутне матеріальне становище, не збирався повертати борг ОСОБА_8 , тобто виконувати рішення суду.

Маючи бажання повернути суму позики у повному обсязі, ОСОБА_8 у перших числах квітня 2016 року познайомився із ОСОБА_11 , який надає допомогу в поверненні боргів. Під час їх зустрічі, яка мала місце через декілька днів після знайомства, ОСОБА_8 обговорив з ОСОБА_11 і знайомим останнього ОСОБА_12 , який також був присутнім при розмові, спочатку законні методи повернення позики ОСОБА_10 , шляхом залучення ОСОБА_11 колекторської фірми, представником якої, з його слів, він являвся. При цьому обговорили, що зазначена колекторська контора за грошову винагороду повинна здійснити заходи, які б змусили ОСОБА_10 повернути позику у повній мірі. Таким чином був сформованій план дій, пропонований ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , з яким погодився ОСОБА_8 , про вимогу виконання цивільно-правових зобов`язань без посягання на чуже майно, право на нього чи вимоги вчинити будь-які дії майнового характеру, які потерпілий не зобов`язаний вчиняти.

Приблизно 3-5 квітня 2016 року, відповідно до раніше обговореного плану, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з відома та згоди ОСОБА_8 прибули до місця мешкання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , де зустрілися з останнім та повідомили в рішучій категоричній формі про намір свого візиту, а саме з вимогою негайно виконати цивільно-правове зобов`язання щодо повернення боргу ОСОБА_8 в повному обсязі. ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що він дійсно має борг перед ОСОБА_8 та у найкоротші строки поверне його у повному обсязі.

ОСОБА_10 після зазначеної зустрічі із ОСОБА_11 та ОСОБА_12 протягом декількох днів позику ОСОБА_8 у повному обсязі не повернув, у зв`язку з чим, маючи умисел і спеціальну мету - примусити іншу сторону виконати цивільно-правове зобов`язання саме шляхом примушування, ОСОБА_11 , діючи за попередньою змовою в групі з ОСОБА_12 , згідно плану і вказівок ОСОБА_8 , з відома останнього, періодично телефонували ОСОБА_10 щодо строків повернення боргу та погрожували йому насильством, заподіяння останньому побоїв, тілесних ушкоджень, інших насильницьких дій у разі неповернення боргу. Крім того, погроза також виражалася в знищенні майна потерпілого. ОСОБА_10 ніяк не реагував на погрози ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_8 і, на думку останніх, не мав намір повертати борг.

У серпні 2016 року, точна дата та час в ході слідства не встановлена, ОСОБА_8 , змінив злочинний план який передбачав погрози, на реальні дії, направлені на пошкодження майна. У серпні 2016 року, ОСОБА_8 запропонував ОСОБА_11 та ОСОБА_12 скоїти підпал житла ОСОБА_10 , тим самим примусити останнього виконати правові зобов`язання, на що останні погодилися.

Далі в ніч з 12 на 13 серпня 2016 року, близько 03 год. 30 хв. ОСОБА_11 , за попередньою змовою в групі з ОСОБА_12 , діючи з відома та дозволу ОСОБА_8 , в межах злочинного умислу, спрямованого на пошкодження майна родини ОСОБА_15 з метою примусити ОСОБА_10 виконати цивільно-правові зобов`язання, на автомобілі служби таксі «30-40» прибули до будинку АДРЕСА_3 , який знаходиться неподалік від буд. АДРЕСА_2 , де проживає сім`я потерпілих. Маючи при собі заздалегідь придбані дві скляні пляшки із горючою речовиною - зміненим дизельним пальним, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підійшли до будинку АДРЕСА_2 , будучи достовірно обізнаними щодо розпорядку дня родини ОСОБА_15 , відповідно інформації, яку надав ОСОБА_8 , та вважаючи, що всі члени родини знаходяться в квартирі, а також розуміючи, що внаслідок загоряння горючої рідини, яка знаходиться в підготовлених ними скляних пляшках у квартирі відбудеться пожежа, якою буде пошкоджене майно, та члени родини ОСОБА_15 з великою долею вірогідності зрозуміють, що необхідно виконувати цивільно-правові зобов`язання, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , попередньо підпаливши, жбурнули скляну пляшку з горючою речовиною у вікно спальної кімнати зазначеної квартири, внаслідок чого в приміщенні спальні почалася пожежа, яка була ліквідована завдяки швидкому та кваліфікованому пожежогасінню.

ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , вважаючи, що ними скоєно всі дії, необхідні для доведення злочинного умислу групи до кінця, спробували втекти з місця скоєння злочину, однак були затримані працівниками поліції.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.ч. 3, 5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначити йому покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Зазначає, що судом необґрунтовано визнано неналежними та недопустимими ряд доказів, зокрема, протокол огляду місця події від 13 серпня 2016 року, протокол НСРД №60/1508т від 13 серпня 2016 року та висновки судово-лінгвістичної експертизи, оскільки вони отримані у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку, та безпідставно не врахував показання ряду свідків.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, а також у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3, 5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що перекваліфікація дій обвинуваченого не відповідає фактичним обставинам справи, внаслідок чого було ухвалено вирок суду, яким пом`якшено покарання обвинуваченому.

В апеляційних скаргах ОСОБА_8 та в його інтересах захисник ОСОБА_7 просять вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 355 КК України з реабілітуючих підстав.

Свої вимоги обґрунтовують тим, що у матеріалах кримінального провадження відсутні докази, що підтверджують винуватість ОСОБА_8 у вчиненні ним цього кримінального правопорушення. Крім того, ч.2 ст.355 КК України обвинуваченому не інкримінувалась органом досудового розслідування, а тому суд не мав права перекваліфіковувати дії ОСОБА_8 , оскільки від такого обвинувачення останній не захищався.

Під час апеляційного розгляду свої апеляційні вимоги не підтримали та просили звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК України.

Інші учасники провадження вирок щодо ОСОБА_8 не оскаржували.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, обвинуваченого та його захисника, які просили звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, частково дослідивши докази, колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновок місцевого суду про перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 з ч. 3, 5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч.2 ст.355 КК України належним чином мотивований та ґрунтується на досліджених судом доказах.

Так, потерпілий ОСОБА_10 підтвердив у судовому засіданні суду першої інстанції факт боргового зобов`язання перед ОСОБА_8 та вказав, що у квітні 2016 року до нього до офісу приїхали ОСОБА_11 та ОСОБА_12 і пред`явили вимогу повернути борг. Протягом червня-липня 2016 року зазначені особи йому погрожували та вимагали повернути борг, а також спричинили легкі тілесні ушкодження. 12 серпня 2018 року близько 17.00 год. він з родиною виїхав з міста для організації поховання родички. Приблизно о 04.25 год. 13.08.2018 зателефонувала дочка ОСОБА_16 , яка повідомила, що до їх квартири щось кинули, після чого відбулося загоряння приміщення. Відразу виїхав до м. Харкова. По приїзду додому побачив розбиті вікна квартири, обвуглені меблі та стіни, а також речі, які знаходилися у квартирі. На місці дізнався, що у вікно квартири була закинута пляшка з невідомою горючою речовиною.

Допитана в ході судового розгляду у суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_16 повідомила, що бачила одного з обвинувачених, а саме ОСОБА_11 , в офісі батька та підтвердила, що ОСОБА_8 вимагав гроші у батька, які її брат позичив у нього.

Також потерпілі ОСОБА_16 та ОСОБА_17 вказали, що у ніч з 12 на 13 серпня 2016 вони ночували за місцем проживання. Близько 04.00 год. ранку почули хлопок та побачили дим. Після чого помітили, що в одній із кімнат розбите вікно та вогонь поширився на стелю, викликали поліцію та пожежних.

Допитаний як свідок ОСОБА_13 підтвердив факт боргового зобов`язання перед ОСОБА_8 та факт підпалу квартири, де мешкали потерпілі.

Відповідно до протоколу огляду місця події від 13.08.2016, оглянута квартира АДРЕСА_4 . За результатами огляду з квартири вилучено два змиви кіптяви з вікна, два фрагменти скляної пляшки.

Згідно з актом про пожежу пожежа виникла 13.08.2016, орієнтовний час 2 год 50 хв., квартира АДРЕСА_4 . Пожежею пошкоджено вікно, ліжко, особисті речі, тумбу, телевізор. Ймовірна причина пожежі занос відкритого джерела запалення.

Висновком судової комплексної пожежно-технічної експертизи та експертизи з дослідження нафтопродуктів і пально-мастильних матеріалів № 10384/10671 встановлено, що осередкова зона на досліджуваній пожежі знаходилась в межах квартири, а саме в об`ємі кімнати № 3 на підлозі під вікном в просторі між ліжком і стіною визначеної кімнати; - джерело запалювання на досліджуваній пожежі відноситься до групи «відкритий вогонь»; - на поверхнях скляних фрагментів, сумісно наданих у паперовому пакеті № 3 є нашарування горючої рідини зміненого дизельного пального,- технічною причиною пожежі в приміщенні, яке знаходиться за адресою кв. АДРЕСА_4 є займання горючого матеріалу в осередковій зоні пожежі, під впливом групи джерел запалювання «відкритий вогонь» під впливом акселерантів.

Допитаний в судовому засіданні у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, заявив що ніякого наміру на вбивство потерпілого ОСОБА_10 та членів його сім`ї він не мав, домовленості саме на скоєння вбивства з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у нього не було, оскільки він мав лише намір отримати від потерпілого неповернуту суму боргу, яка визначена судовим рішенням.

Допитані місцевим судом обвинуваченні ОСОБА_11 та ОСОБА_12 також вказали, що наміру на вбивство потерпілого та членів його сім`ї вони не мали.

Щодо висновку місцевого суду про недопустимість доказів - протоколу від 13.08.2016 про результати НСРД - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, а саме з мобільного телефону, що належить ОСОБА_8 , та висновку судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи писемного мовлення № 10370, об`єктом дослідження якої був зазначений протокол, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до правового висновку, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 640/6847/15-к процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) та які на стадії досудового розслідування не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому статтею 290 КПК України, з тієї причини, що їх не було у розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не були розсекречені на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні під час розгляду справи у суді за умови своєчасного вжиття прокурором всіх необхідних заходів для їх отримання.

Якщо процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД, розсекречені під час судового розгляду, і сторона захисту у змагальному процесі могла довести перед судом свої аргументи щодо допустимості доказів, отриманих у результаті НСРД, в сукупності з оцінкою правової підстави для їх проведення, то суд повинен оцінити отримані докази та вирішити питання про їх допустимість.

Протокол проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 13.08.2016 було відкрито стороні захисту при виконанні ст.290 КПК України.

Клопотання про дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 01.08.2016 та ухвала слідчого судді Апеляційного суду Харківської області про дозвіл на проведення НСРД від 01.08.2016 розсекречені відповідно 30.10.2017 та 27.11.2017.

Тобто, на момент направлення до суду обвинувального акта процесуальні документи, що стали підставою для проведення НСРД, були відсутні у розпорядженні прокурора. В подальшому ці документи відкриті учасникам провадження, сторона захисту у змагальній процедурі мала можливість навести свої доводи щодо них.

Тому висновок місцевого суду про недопустимість доказу - протоколу про результати проведення НСРД від 13.08.2016 з підстав невідкриття стороні захисту процесуальних документів, що стали підставою для проведення НСРД при виконанні вимог ст.290 КПК України, є неправильним.

Помилковим є і висновок суду першої інстанції про те, що цей протокол є недопустимим з огляду на те, що дозвіл на проведення НСРД надавався у іншому провадженні, а ухвала слідчого судді про дозвіл на використання інформації, отриманої під час проведення НСРД у іншому провадженні, не постановлялась.

Клопотання слідчого про надання дозволу на втручання у приватне спілкування подане 01 серпня 2016 року у кримінальному провадженні №0005685. Саме у цьому провадженні розслідувалось інкриміноване ОСОБА_8 кримінальне правопорушення і було складено обвинувальний акт, що був предметом розгляду місцевого суду.

Об?єднання цього кримінального провадження з іншим не потребує отримання ухвали слідчого судді в порядку статті 257 КПК для використання матеріалів НСРД.

Тому, протокол про результати проведення НСРД від 13.08.2016 є допустимим доказом, а доводи прокурора в цій частині - слушними.

Відповідно, відсутні підстави для визнання недопустимим доказом висновку судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи писемного мовлення № 10370.

Вказані докази буди досліджені під час апеляційного розгляду.

Як вбачається із протоколу про результати НСРД від 13.08.2016, ОСОБА_8 обговорює з іншими особами способи залякування ОСОБА_10 з метою примушування його повернути борг. У тому числі обговорюється план підпалу житла потерпілого.

Відповідно до висновку судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи писемного мовлення № 10370, в основі об`єктивного змісту зафіксованих у вказаному протоколі висловлювань є припущення, що лише за певних умов впливу боржник зможе діяти швидше. Співрозмовники прийняли рішення про перехід до початку певних дій. Один із співрозмовників стверджує, що лише вдаючись до грубих заходів, можна отримати борг.

Тобто, зазначені докази підтверджують висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні примушування ОСОБА_10 до виконання цивільно-правових зобов?язань за попередньою змовою групою осіб, однак, всупереч доводам прокурора, жодним чином не свідчать про умисел ОСОБА_8 на вбивство потерпілих.

Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 4 Постанови Пленуму ВС України №2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочину та здоров`я особи» - замах на умисне вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільне небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

У п. 22 даної постанови Пленуму визначено, що питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Отже задля кваліфікації судом дій обвинувачених за замахом на умисне вбивство потерпілого та членів його сім`ї також необхідно встановити причини та мотиви для скоєння цього злочину, які мають суттєве значення для підтвердження наявності прямого умислу в обвинувачених саме на умисне вбивство.

Замах на вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, коли винний передбачав настання смерті потерпілого і бажав цього, але такі наслідки не настали з незалежних від його волі обставин.

Місцевий суд правильно встановив, і на даний момент ніким не оспорюється факт наявності боргу ОСОБА_10 перед ОСОБА_8 , та той факт, що ОСОБА_8 намагався це борг повернути спочатку самостійно, а потім звернувся до ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з проханням сприяння у поверненні боргу шляхом примушування потерпілого до виконання свого обов`язку. В подальшому ОСОБА_11 та ОСОБА_12 примушували потерпілого до виконання цивільно-правового зобов`язання шляхом залякування ОСОБА_10 .

Тобто, ОСОБА_8 діяв саме з метою повернення боргу. Жодного доказу, що обвинувачений мав умисел на вбивство потерпілого та членів його родини, що саме по собі виключає можливість повернення боргу, стороною обвинувачення не встановлено і суду не надано.

Показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 про обставини пожежі, інформації про можливе кримінальне правопорушення та обставини затримання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також показання свідка ОСОБА_24 , який підвіз ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до місця вчинення злочину, всупереч доводам прокурора, не підтверджують умислу ОСОБА_8 на вбивство потерпілих.

Показання свідка ОСОБА_21 , викладені у вироку, відповідають тим, які містяться на технічному записі судового засідання, а тому аргумент прокурора про перекручування судом показань цього свідка не знайшов свого підтвердження.

З огляду на викладене, місцевим судом правильно кваліфіковано дії ОСОБА_8 за ч.2 ст.355 КК України як примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з пошкодженням майна.

Тому доводи прокурора та потерпілого ОСОБА_10 про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого та у зв`язку з цим призначення м`якого покарання, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є безпідставними.

Колегія суддів погоджується і з висновком місцевого суду про визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 13.08.2016 - квартири за місцем тимчасового мешкання ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Відповідно до ч.1 ст.233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді.

Як вбачається із матеріалів провадження, огляд цього помешкання проведено на підставі дозволу ОСОБА_25 .

Разом з тим, ОСОБА_25 не є власником житлового приміщення, а його володільцями на момент проведення огляду були ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які орендували це приміщення.

Тому проведення огляду житлового приміщення без ухвали слідчого судді та без дозволу орендарів є порушенням права останніх на недоторканність житла.

Отже, вказаний доказ є недопустимим, а доводи прокурора в цій частині є необґрунтованими.

Всупереч доводам прокурора місцевий суд не визнавав недопустимими доказами протокол огляду місця події від 13.08.2016р. за місцем проживання потерпілих та висновок судової комплексної пожежно-технічної експертизи та експертизи з дослідження нафтопродуктів і пально-мастильних матеріалів №10384/10671 від 10.11.2016р, а лише вказав на їх недоліки.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що зазначений висновок експертизи не доводить умислу ОСОБА_8 на вбивство потерпілих, як і не впливає не доведеність цього умислу швидкість загоряння предметів у приміщенні, про що вказує прокурор у апеляційній скарзі.

Є необґрунтованими також доводи обвинуваченого та його захисника про недоведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки його винуватість повністю доведена вказаними вище доказами.

Відповідно до ч.3 ст.337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Перекваліфіковуючи дії ОСОБА_8 з ч.3, ч.5 ст.27 ч.2 ст.15 п. 1, 5, 11, 13 ч.2 ст.115 КК України на ч.2 ст.355 КК України, тобто на менш суворе кримінальне правопорушення, суд покращив становище обвинуваченого. При цьому суд встановив саме ті обставини кримінального правопорушення, які інкримінувались ОСОБА_8 , лише визнав недоведеним умисел обвинуваченого на вбивство потерпілих.

Тому доводи сторони захисту про допущення місцевим судом в цій частині істотних порушень кримінального процесуального закону не ґрунтуються на вимогах закону.

Санкцією ч.2 ст.355 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років. Тобто, згідно зі ст.12 КК України вказане кримінальне правопорушення є нетяжким злочином.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК України строків, відсутність обставин, що порушують їх перебіг.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 заявив клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК України. Тобто суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження (справа), але до набрання вироком суду законної сили.

Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_8 визнано винуватим, закінчилось 13.08.2016. Даних щодо зупинення чи переривання строків давності щодо ОСОБА_8 матеріали провадження не містять. Тобто, на момент розгляду кримінального провадження у апеляційному суді закінчились передбачені ст.49 строки давності.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність у відповідності до ст.417 КПК України скасувати вирок суду щодо ОСОБА_8 та закрити щодо нього кримінальне провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, звільнивши обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК України.

З огляду на те, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі № 203/241/17, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту, вирок щодо ОСОБА_8 має бути скасований повністю, у тому числі в частині стягнення судових витрат, а витрати за проведення експертиз необхідно віднести на рахунок держави.

Отже, апеляційні скарги ОСОБА_8 та в його інтересах захисника - адвоката ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню, а апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_10 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 417 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2018 року щодо ОСОБА_8 скасувати.

Звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.355 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п.3 ч.1 ст.49 КК України, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

Головуюча ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4