Справа № 489/8945/24
Провадження № 1-кп/489/587/25
Інгульський районний суд міста Миколаєва
Вирок

іменем України

06 травня 2025 року місто Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальне провадження №0000052 від 23.05.2022 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя Запорізької області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працюючого, який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за призовом під час мобілізації на посаді стрільця 3 відділення 3 взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , не одруженого, зі слів маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

з участю прокурорів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_6 ,

встановив:

На виконання Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» та у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, 21.03.2022 ОСОБА_3 призваний на військову службу за призовом під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_3 та направлений для проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 23 від 21.03.2022 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_3 призначено на посаду стрільця 3 відділення 3 взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 , поставлено на всі види забезпечення та на підставі цього ж наказу він вважається таким, що з 21.03.2022 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Відтак, з 21.03.2022 ОСОБА_3 набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.

10.05.2022 близько 14:00 год. солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи службу на посаді стрільця 3 відділення 3 взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи умисно, всупереч вимогам ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, в умовах воєнного стану, самовільно залишив визначене місце служби на території Інгульського району міста Миколаєва Миколаївської області, пункт дислокації якого не підлягає розголошенню з урахуванням умов воєнного стану, та незаконно перебував поза його межами, проводячи час на власний розсуд, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце служби, до моменту затримання в порядку статей 208, 615 КПК України о 14:30 год. 27.09.2024.

Таким чином, судом в межах судового розгляду, визначених ст. 337 КПК України, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби), тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю та підтвердив обставини вчиненого кримінального правопорушення, вказані в обвинувальному акті, зокрема, що дійсно проходив службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 на посаді стрільця, під час якої безпосередньої участі у бойових діях не приймав. Вдень їздив на навчання, а вночі стояв біля заводу «Зоря». Його систематично залучали до розвантажування меблів з різних квартир, у зв`язку з чим у нього виникли проблеми зі здоров`ям та він попросив направлення до лікаря. Під час огляду хірург виявив запалення гемороїдального вузла, але в оперуванні йому двічі відмовили. 10.05.2022 самовільно залишив місце служби через вищевказані проблеми зі здоров`ям, а також відсутністю мотивації продовжувати військову службу у РТЦК та СП. Спроб перевестися до іншої військової частини не робив. Через два місяці стан здоров`я у нього покращився, оскільки лікувався народними методами, у зв`язку з чим він поїхав працювати до м. Одеси. Розумів, що не звільнений з військової служби. На даний час бажання повертатися на військову службу також не має.

Крім власного визнання обвинуваченим своєї вини, його винуватість у скоєному підтверджується також іншими дослідженими у судовому засіданні доказами в їх сукупності.

Із повідомлення від 31.05.2022 № 802/1355/ср вбачається, що начальник ІНФОРМАЦІЯ_4 звернувся до Миколаївської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону з приводу виявлення факту відсутності з 10.05.2022 стрільця 3 відділення 3 взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 солдата ОСОБА_3 без поважних причин на службі в умовах воєнного стану.

Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 10.05.2022 № 38, призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової служби стрільцем 3 відділення 3 взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 солдатом ОСОБА_3 .

Згідно з Актом проведення службового розслідування ІНФОРМАЦІЯ_2 від 18.05.2022, встановлено факт відсутності 10.05.2022 о 14:00 годин стрільця 3 відділення 3 взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 солдата ОСОБА_3 .

Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 21.03.2022 № 23, відповідно до мобілізаційного плану солдата ОСОБА_3 призначено стрільцем 3 відділення 3 взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , зараховано до списків особового складу та поставлено на всі види забезпечення.

Із витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 (по адміністративно-господарчій діяльності) від 19.05.2022 № 40 слідує, що за наслідками виявлення самовільного залишення 10.05.2022 о 14:00 годин військовослужбовцем ОСОБА_3 місця служби в ІНФОРМАЦІЯ_3 вирішено направити повідомлення про вчинення останнім самовільного залишення місця служби до ТУ ДБР у м. Миколаєві з відповідними матеріалами.

З картки обстеження та медичного огляду від 16.03.22 та довідки ВЛК вбачається, що ОСОБА_3 16.03.2022 пройшов медичний огляд, за наслідками якого визнаний придатним до військової служби («здоровий»).

Відповідно до протоколу затримання від 27.09.2024, ОСОБА_3 був затриманий 27.09.2024 о 14.30 годин за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 30.09.2024 відносно ОСОБА_3 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою з можливістю звільнення під заставу в сумі 60560 грн.

З повідомлення ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» від 02.05.2025 № 20/6/3-1193/шмш слідує, що ОСОБА_3 був звільнений з-під варти 01.10.2024 у зв`язку із внесенням застави у розмірі 60560 грн.

Із повідомлень військової частини НОМЕР_1 від 29.10.2024 № 4345 та від 16.04.2025 вбачається, що ОСОБА_3 впродовж 2022-2024 років на стаціонарному лікуванні у військовій частині НОМЕР_1 не перебував, військово-лікарську комісію не проходив. Звертався до військової частини амбулаторно: 19.04.2022 на консультацію хірурга (запис в журналі обліку реєстрації амбулаторних пацієнтів військової частини НОМЕР_1 №1958) з діагнозом: «Хронічний геморой, загострення»; 27.04.2022 повторно звертався на консультацію хірурга з діагнозом: «Гострий тромбоз зовнішнього гемороїдального вузла» (запис в журналі обліку реєстрації амбулаторних пацієнтів військової частини НОМЕР_1 № 3400).

Таким чином, оцінивши кожний доказ з точку зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом та його дії правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби).

При цьому, суд також враховує, що в ході судового розгляду стороною захисту не доведено належними, достовірними та допустимими доказами факт того, що безпосередньою поважною та істотною причиною для самовільного залишення обвинуваченим 10.05.2022 місця служби стали проблеми з його здоров`ям (про що останній зазначив під час свого допиту), які унеможливлювали проходження ним військової служби, яка не була пов`язана з участю у бойових діях та безпосередньому зіткненні з ворогом, внаслідок чого він самовільно залишив місце служби.

Також про відсутність серйозних істотних проблем зі здоров`ям обвинуваченого під час проходження військової служби є той факт, що перед зарахуванням на військову службу був проведений його медичний огляд, за наслідками якого він був визнаний здоровим, тобто придатним для військової служби, та самовільне залишення ним місця служби було скоєне через короткий проміжок часу після проходження військово-лікарської комісії, що очевидно вказує на існування обґрунтованих сумнівів про наявність у ОСОБА_3 таких суттєвих проблем зі здоров`ям, які заважали йому проходити військову службу.

Натомість, на переконання суду, не можуть бути єдиними достатніми, достовірними та належними доказами існування захворювань та проблем зі здоров`ям у ОСОБА_3 , які унеможливлювали проходження ним військової служби, вищевказані досліджені судом повідомлення з військової частини про факти його звернення до медичної частини з приводу хронічного геморою та гострого тромбозу зовнішнього гемороїдального вузла, оскільки, по-перше, у вказаному повідомленні відсутні дані про те, що наявні у ОСОБА_3 вищевказані проблеми зі здоров`ям унеможливлювали проходження ним військової служби та потребували надання невідкладної допомоги, зокрема у виді оперативного втручання саме поза місцем проходження військової служби.

По-друге, після виникнення у ОСОБА_3 після його призову на військову службу вищевказаних проблем зі здоров`ям останній не ініціював проходження повторної ВЛК для визначення ступеня його придатності до військової служби, за наслідками проведення якої йому був би наданий відповідний висновок про неможливість проходження військової служби в подальшому.

По-третє, ОСОБА_3 самовільно залишив місце служби 10.05.2025, тобто після спливу двох тижнів після його останнього звернення на консультацію до хірурга у військовій частині, та суду не було надано будь-яких доказів, що у вказаний період самовільного залишення місця служби у нього продовжували існувати вищевказане захворювання або інші суттєві та істотні проблеми зі здоров`ям, які змусили його залишити місце служби з метою відповідного лікування через неможливість його отримання у військовій частині.

По-четверте, стороною захисту не було надано будь-яких належних та допустимих доказів того, що після самовільного залишення місця служби ОСОБА_3 звертався до закладів охорони здоров`я для отримання відповідного лікування з приводу зазначеного ним вищевказаного захворювання у виді хронічного геморою та гострого тромбозу зовнішнього гемороїдального вузла, зокрема у виді проведення оперативних втручань чи наданні інших медичних процедур та маніпуляцій в закладах охорони здоров`я.

Навпаки, обвинувачений під час свого допиту вказав, що після самовільного залишення місця служби лікувався «народними методами» без отримання кваліфікованої медичної допомоги відповідними лікарями та протягом короткого періоду часу, що, у свою чергу, не позбавляло його можливості проходити таке «лікування» за місцем служби.

Вказані обставини, у свою чергу, спростовують твердження сторони захисту про поважність причин самовільного залишення місця служби обвинуваченим через наявні у нього суттєві та істотні проблеми зі здоров`ям.

Крім того, суд звертає увагу на те, що навіть у випадку наявності у військовослужбовця, призваного на військову службу під час мобілізації, будь-яких проблем зі здоров`ям під час проходження ним військової служби в умовах воєнного стану, це не надає йому права самовільно залишати місце служби всупереч встановленому порядку проходження та несення військової служби, оскільки подібні дії підривають боєздатність підрозділів Збройних Сил України та інших формувань, залучених до захисту держави від збройної агресії російської федерації, а також викликають у інших військовослужбовців виникнення відчуття вседозволеності та безкарності за вчинені всупереч інтересам служби діяння, які полягають, зокрема, у самовільному залишенні місця служби.

Також суд критично оцінює показання обвинуваченого, які не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами, про те, що проблеми зі здоров`ям виникли у нього через факт його залучення до фізичних робіт, не пов`язаних з несенням військової служби, оскільки суду не було надано жодних доказів, які б підтверджували вказані обставини.

Крім того, суд враховує, що через два місяці після самовільного залишення місця служби обвинувачений, за його показаннями, поїхав в інший населений пункт на заробітки, де став активно фізично працювати, що, свідчить про те, що наявне у нього захворювання, яке, за його твердженням, заважало йому проходити військову службу, не створювало перешкод для здійснення ним іншої активної фізичної діяльності, не пов`язаної з військовою службою.

При цьому, не можуть бути підставою для невинуватості обвинуваченого його твердження про неналежне ставлення до нього з боку військового керівництва за місцем несення служби, оскільки, по-перше, суду не було надано належних та допустимих доказів щодо вказаного твердження.

По-друге, у випадку наявності в обвинуваченого певних особистих проблем з військовим керівництвом та/або іншими військовослужбовцями за місцем служби в ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце служби в якому він самовільно залишив, це не позбавляло ОСОБА_3 ініціювати питання щодо свого перебування до іншого військового підрозділу або військової частини для продовження проходження військової служби в умовах введеного в Україні воєнного стану.

Навпаки, починаючи з дня самовільного залишення місця служби та протягом всього часу судового провадження (більше трьох років) обвинувачений не вживав будь-яких заходів для повернення на військову службу, а висловлював чітко сформовану та однозначну позицію про своє небажання повертатися на службу через відсутність належної мотивації для цього.

За такого, суд доходить висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину доведена поза розумним сумнівом.

При призначенні покарання суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обвинувачений вчинив умисне кримінальне правопорушення, що відноситься до категорії тяжких злочинів, характеризується позитивно, лікування у лікаря-психіатра не проходив, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з 16.06.2014 з діагнозом: «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання психостимуляторів (амфетамінів та метамфетамінів). Згубне вживання», раніше не судимий.

Обставин, які згідно зі ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено. Суд не визнає в якості пом`якшуючої обставини щире каяття обвинуваченого, оскільки розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому діянні. Також вказана обставина може бути визнана такою, що пом`якшує покарання лише в тому разі, коли щире каяття було дієвим і включає в себе активні дії. Натомість суд враховує, що ОСОБА_3 жодного жалю з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, не висловив, належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та її осуду не зробив, та зазначив про те, що як на час самовільного залишення місця служби, так і на даний час не має будь-якого бажання та мотивації проходити військову службу.

Крім того, суд враховує, що обвинувачений проходив військову службу не безпосередньо в зоні активних бойових дій, а в ІНФОРМАЦІЯ_3 , не брав участі у військових діях, не отримував поранень, що свідчить про відсутність у нього будь-яких поважних особистих мотивів залишати місце служби через отриманий бойовий досвід чи можливі поранення.

Також суд враховує, що обвинувачений офіційно не працює, внаслідок чого не сплачує податки до державного бюджету з метою його наповнення для використання під час захисту держави від збройної агресії російської федерації, суспільно-корисною працею не займається, не має утриманців, оскільки суду не було додано фактичних даних про те, що з ним проживає та перебуває на його утриманні малолітня дитина (як і не надано доказів того, що він записаний батьком відповідної малолітньої дитини), а також хвора мати, враховуючи той факт, що матері обвинуваченого встановлена третя група інвалідності та остання може виконувати фізичну працю відповідно до відомостей з довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 513747 та працює завгоспом в Миколаївській гімназії № 4.

Крім того, ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем, був відсутній за місцем служби до дня затримання протягом понад двох років та не вживав будь-яких дій для свого повернення на військову службу, зокрема до іншого підрозділу чи військової частини, що свідчить про його негативне ставлення до служби та свого військового обов`язку, ганебний приклад нехтування вимогами військової дисципліни, що підриває боєздатність Збройних Сил України в цілому.

Обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено.

З урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, який не судимий, не одружений, характеризується позитивно, відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також ураховуючи позицію державного обвинувача щодо виду та міри покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України, яке слід виконувати реально, оскільки інші види покарання є недостатніми для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Саме вказаний вид та міра покарання, на переконання суду, сприятимуть виправленню засудженого, а також запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Крім того, при призначенні покарання суд враховує висновки, викладені у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 606/1059/22, згідно з якими «положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Реалізація такої мети є одним з аспектів виконання визначених у ст. 2 КПК завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, у тому числі потерпілих. Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню».

При цьому, висновки суду про неможливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням узгоджуються з висновками, викладеним у постанові Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 608/67/23, згідно з якими «звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, за обставин цього провадження, не зможе забезпечити реалізацію приписів статей 50, 65 КК. В умовах воєнного стану, коли військовослужбовці виконують свій військовий обов`язок безпосередньо у регіонах ведення бойових дій, ризикуючи своїм життям, захищаючи суверенітет України, звільнення військовослужбовців, які ухиляються від виконання таких обов`язків, від відбування покарання з випробуванням демотивує та знижує рівень військової дисципліни і боєготовність підрозділів Збройних Сил України та інших військових формувань, що є неприпустимим наслідком такого правозастосування».

Відповідно, у даному провадженні, на переконання суду, звільнення від відбування покарання з випробуванням особи, яка, будучи військовослужбовцем, самовільно залишила місце служби, сприятиме тому, що інші громадяни України, які проходять військову службу, зокрема під час мобілізації, на особливий період, та самовільно залишатимуть місце служби, будуть впевненими у безкарності за залишення місця служби під час мобілізації, на особливий період, для виконання обов`язку із захисту Батьківщини, що є неприпустимим та сприятиме погіршенню обороноздатності та захисту держави в умовах ведення війни з країною-агресором російською федерацією.

Крім того, положеннями статей 69, 75 КК України (в редакції Закону України № 2839-IX від 13.12.2022, що набрав чинності 27.01.2023) визначено, що до винної особи, яка засуджується за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану, не можна призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення, а також звільнити її від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Також суд не погоджується з доводами сторони захисту про те, що на обвинуваченого розповсюджуються положення статей 69, 75 КК України щодо можливості призначення більш м`якого покарання або звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки вчинене ним діяння вважається закінченим до набрання чинності Законом України № 2839-IX від 13.12.2022, виходячи з такого.

Так, суд звертає увагу, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення з об`єктивної сторони характеризується вчиненням такого діяння, як самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби), яке полягає в тому, що, самовільно залишивши військову частину або місце служби, військовослужбовець до місця служби не з`являється і перебуває поза його межами.

При триваючому злочині особа вчиняє один раз певну дію і впродовж тривалого часу перебуває безперервно в злочинному стані. Для цього виду злочинів характерним є незбіг моменту закінчення складу злочину і моменту фактичного завершення протиправних дій. Завершення триваючого злочину (тобто момент фактичного завершення протиправних дій) може бути зумовлений різними обставинами: як об`єктивними, так і суб`єктивними. Об`єктивні обставини це такі події, що не залежать від волі винної особи, і до їх числа можна віднести викриття особи у вчиненні злочину. У поняття «час вчинення триваючого злочину» має включатися увесь проміжок часу, протягом якого особа безперервно вчиняла триваюче діяння на стадії закінченого злочину.

Встановлення того, що злочин є триваючим, забезпечує його правильну кваліфікацію, обумовлює можливість чи неможливість застосувати до особи амністію, інститут давності притягнення до кримінальної відповідальності, а також вирішити питання про призначення покарання за сукупністю злочинів чи вироків.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, є триваючим та характеризується безперервним здійсненням протягом визначеного часу злочинного діяння, об`єктивна сторона якого розтягнута в часі, а звершеним вважається у момент його виявлення або примусового чи добровільного припинення.

Аналогічні висновки викладені у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 13.12.2021 у справі 161/10545/19.

За такого, оскільки вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення є триваючим та було припинене (завершене) під час його затримання 27.09.2024, тобто після набрання чинності Законом України № 2839-IX від 13.12.2022, тому до ОСОБА_3 неможливо застосувати положення статей 69 та 75 КК України в редакції вказаного Закону.

Також право суду призначати покарання на власний розсуд підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29.10.2020 у справі №487/5034/18, згідно з якими «поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо».

При цьому, у суду відсутні передбачені ч. 5 ст. 401 КК України підстави для звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, для продовження проходження військової служби, у зв`язку з відсутністю письмової згоди командира (начальника) будь-якої військової частини (установи) на продовження проходження ним військової служби, а також власне самою позицією обвинуваченого, який у судовому засіданні зазначав про те, що категорично заперечує проти повернення для проходження військової служби.

Цивільний позов не заявлявся. Речові докази відсутні. У кримінальному провадженні відсутні витрати на залучення експертів.

Оскільки суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, тому до набрання вироком законної сили необхідно залишити обраний відносно нього запобіжний захід у виді застави.

Відповідно до ч. 11 ст. 182 КПК України, застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу.

Під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 30.09.2024 відносно ОСОБА_3 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та визначено заставу в розмірі 60560 грн.

Відповідно до повідомлень ТУ ДСА України в Миколаївській області від 01.10.2024 № 7/1-1879/24 та ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» від 02.05.2025 № 20/6/3-1193/шмш, а також квитанції № 17144388 від 30.09.2024, застава у розмірі 60560 грн за ОСОБА_3 внесена заставодавцем ОСОБА_7 відповідно до ухвали слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 30.09.2024 у справі № 487/2787/23 на депозитний рахунок № UA0016294 в ДКС України м. Київ, МФО 820172, код отримувача 26299835, отримувач Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області.

В судовому засіданні сторона захисту просили повернути заставодавцю ОСОБА_7 внесену за обвинуваченого суму застави.

Прокурор не заперечував проти повернення застави заставодавцеві після припинення дії запобіжного заходу.

Враховуючи, що внесена за обвинуваченого застава на час ухвалення вироку не звернена в дохід держави, дія запобіжного заходу у виді застави втрачає свою дію з дня набрання вироком законної сили, тому зазначене на підставі ч. 11 ст. 182 КПК України є підставою для повернення застави заставодавцю.

Керуючись статтями 369-371, 373, 374, 376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з часу його фактичного затримання для відбуття призначеного покарання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_3 у строк покарання час попереднього ув`язнення з 27.09.2024 до 01.10.2024 включно з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Застосований щодо ОСОБА_3 запобіжний захід у виді застави залишити до набрання вироком законної сили.

Після набрання вироком законної сили заставу у розмірі 60560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) грн, внесену за ОСОБА_3 відповідно до ухвали слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 30.09.2024 у справі № 487/2787/23 на депозитний рахунок № UA0016294 в ДКС України м. Київ, МФО 820172, код отримувача 26299835, отримувач Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області повернути заставодавцю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Інгульський районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1