Номер провадження: 11-кп/813/692/25
Справа № 495/8070/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_10 , який діє в інтересах потерпілої ОСОБА_11 , на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 травня 2024 року у кримінальному провадженні №0000782, внесеному до ЄРДР 28 червня 2022, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Одеса, росіянина, громадянина України пенсіонера, вдівця, неповнолітніх дітей на утриманні не маючого, раніше не судимого, з вищою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 194 КК України,-

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Одеса, росіянина, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, неповнолітніх дітей на утриманні не маючого, з вищою освітою, пенсіонера, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 194 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши йому іспитовий термін - 1 рік.

ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 194 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. Відповідно до ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши йому іспитовий термін - 1 рік.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь держави судові витрати по справі-витрати по проведенню :

-судової експертизи матеріалів, речовин та виробів вартістю 5285гривень 84 коп., проведеної Одеським науково-дослідницьким експертно-дослідницьким центром МВС України;

-судової пожежно-технічної експертизи вартістю 3020 гривень 48 коп., проведеної Одеським науково-дослідницьким експертно-дослідницьким центром МВС України;

-судової експертизи зброї вартістю 2265 гривень 36 коп., проведеної Одеським науково-дослідницьким експертно-дослідницьким центром МВС України;

-судово-товарознавчої експертизи вартістю 380 гривень, проведеної судовим експертом з правом проведення товарознавчих експертиз ОСОБА_12 .

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 як відшкодування моральної шкоди - 5000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 як відшкодування моральної шкоди - 5000 гривень.

В решті позовних вимог ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди-відмовлено.

Позов ОСОБА_11 в часині стягнення з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 витрат по отриманню правової допомоги-залишено без розгляду.

Вирішено питання про долю речових доказів.

Відповідно до оскаржуваного вироку 28 червня 2022 року ОСОБА_7 в дообідню годину перебував на території домоволодіння АДРЕСА_3 , територіального розташування з/д станції «Нагірна», де знаходився в гостях у свого товариша-обвинуваченого ОСОБА_8 . При спільній розмові обвинувачений ОСОБА_8 розповідав ОСОБА_7 про наявність конфліктної ситуації у нього та керівництва зазначеного кооперативу, що стосувалась електропостачання його дачі.

В подальшій розмові ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , обговорюючи конфлікт, вирішили завдати шкоду майну шляхом його підпалу, а саме підпалу електрощитової з розміщенням електролічильників (тобто металевого колективного щита з монтажем лічильників обліку електроенергії), серед котрих також знаходиться лічильник будинку №1/і по бульвару Золотий беріг, потерпілої ОСОБА_11 . Після чого, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , обумовивши дії кожного при вчинені даного злочину, чітко визначившись щодо ОСОБА_7 як того, хто безпосередньо буде здійснювати підпал, та ОСОБА_8 як особу спостерігача за територією підходу-відходу з метою залишення їх злочинних дій незаміченими сторонніми особами, котрі могли проходити в час здійснення прилеглою територією. Далі, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , заготовивши знаряддя для підпалу, приблизно о 12 годині 00 хвилин, точний час при досудовому розслідуванні встановити не надалось можливим, вийшли з двору домоволодіння АДРЕСА_3 та стежкою, котра проходить між огородженнями ділянок та краєм водойми даної місцини, прослідували до місця розташування об`єкту підпалу. Слідуючи один за одним, ОСОБА_8 залишився на ділянці місцевості виходу стежки, котрою вони слідували на лінію забудов кооперативу з розташуванням електрощитової з розміщенням електролічильників, та став слідкувати за територією, ОСОБА_7 , прослідувавши трохи далі, підійшовши до місця вчинення злочину, використовуючи засоби розпалу (легкозаймисту паливно-мастильну речовину, тканинний фрагмент), втілюючи загальний з обвинуваченим ОСОБА_8 злочинний умисел, вчинив підпал електрощитової, яка влаштована в притул до паркану одного з домоволодінь. Після чого, ОСОБА_7 разом із ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зникли тією ж дорогою, котрою приходили.

Вчиненим підпалом ОСОБА_7 , за попередньою змовою з ОСОБА_8 , металевого колективного щита з монтажем лічильників обліку електроенергії домоволодінь №1А, №1/1, №1/3, №1Р, №1З, №1Л, №1М , №1С, №1І, розташованих по бульвару Золотий Беріг Кароліно-Бугазької ОТГ Білгород-Дністровського району Одеської області , вогнем було пошкоджено металевий колективний щит із вмонтованими на ньому дооблікових та післяоблікових електричних автоматів, чим спричинено майнову шкоду на загальну суму 17331,3 гривень.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

Не погоджуючись із вищенаведеним вироком, представник ОСОБА_10 , який діє в інтересах потерпілої ОСОБА_11 , звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.05.2024 в частині звільнення обвинувачених від призначеного покарання з випробуванням та в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу. Представник просив призначити ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі кожному; стягнути солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 30 000 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 29 000 грн. В решті вирок суду - залишити без змін. Також просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, які ОСОБА_11 очікує понести у розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норма матеріального та процесуального права, представник потерпілої зазначив:

-судом першої інстанції при призначенні обвинуваченим покарання не в повній мірі враховано загальні підстави призначення покарання, ступінь тяжкості вчиненого злочину, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, та обставини його вчинення, а саме в умовах воєнного стану в державі; наслідків у вигляді знеструмлення 9 домоволодінь, в той час, коли є складності зі своєчасним відновлення електропостачання; поведінку обвинувачених після вчинення злочину, відсутність у них щирого жалю з приводу вчиненого та осуду своєї поведінки, відсутність бажання виправити наслідки вчиненого;

- суд першої інстанції не обґрунтував у чому проявилось щире каяття обвинувачених, які дії вчиняли задля відшкодування завданих кримінальним правопорушенням збитків та виправлення наслідків вчиненого. Матеріали справи не відображають факту щирого каяття обвинувачених;

- судом при призначенні покарання обвинуваченим безпідставно не враховано обставину, яка обтяжує покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою;

- вирок суду належним чином не вмотивований для звільнення обвинувачених від відбування призначеного покарання з випробуванням. За позицією потерпілої, відсутні підстави для звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробуванням. При цьому, зазначила, що якщо в ході апеляційного розгляду обвинувачені відшкодують заподіяні злочином збитки та моральну шкоду та суд апеляційної інстанції дійде висновку про можливість застосування до обвинувачених положень ст.75 КК України, іспитовий строк повинен бути встановлений тривалістю у три роки, з покладенням на обвинувачених додаткових обов`язків, передбачених п.п.1,2,4 ч.3 ст.76 КК України;

- судом неповно з`ясовано обставини справи при вирішенні цивільного позову, не в повній мірі враховано обсяг моральних страждань потерпілої ОСОБА_11 та зміни у її житті, які утворилися внаслідок злочинних дій обвинувачених. Внаслідок тривалої відсутності електропостачання потерпіла зазнала змін в усталеному способі та ритмі життя, виникла неможливість повсякденних речей (працювати з дому, готувати їжу, дивитися новини, заряджати телефон тощо), що безумовно призвело до змін у її емоційному стані, хвилювань, настороги та тривоги. Додаткових страждань завдає той факт, що даний злочин вчинений під час дії воєнного стану. З урахуванням наведеного визначений ОСОБА_11 розмір моральної шкоди на рівні 30000 грн повністю відповідає засадам розумності та справедливості;

- під час залишення позову в частині стягнення витрат на правову допомогу без розгляду судом не враховано, що вказані витрати стягуються незалежно від того чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено та що питання про відшкодування судових витрат не може вирішуватись іншим судом або шляхом пред`явлення позову в іншій справі. Обґрунтованість витрат на правову допомогу у розмірі 29 000 грн. підтверджується договором про надання правової допомоги та актом приймання-передачі наданих послуг, які були надані суду разом із заявою від 03.05.2024. При цьому цивільні відповідачі не заявляли клопотань про зменшення вказаних витрат у зв`язку з не співмірністю.

Позиції учасників судового розгляду.

Потерпіла ОСОБА_11 та представник потерпілої ОСОБА_10 у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

У судовому засіданні прокурор, захисник та обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , заперечували проти апеляційної скарги представника потерпілої та просили вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, потерпілу, представника в її інтересах, прокурора, обвинувачених та захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинувачених, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок у цій частині.

Що стосується доводів представника потерпілого про невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості злочину та особам обвинувачених внаслідок м`якості, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, з урахуванням ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Окрім цього, за правилами ч. 1 ст. 75 КК України, в редакції Закону, що діяла на момент вчинення злочину, у разі якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Разом із тим, процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як видно з оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України. Вказане кримінальне правопорушення, відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, санкція статті за який передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до десяти років.

Зазначена норма права дає суду дискреційні повноваження, щодо призначення більш диференційованого покарання, в залежності від даних про особу обвинуваченого та конкретних обставин кримінального правопорушення.

При призначенні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції, правильно врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину; дані про особу обвинувачених - ОСОБА_7 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався,має постійне місце мешкання, за яким характеризується позитивно, є вдівцем, не має на утриманні неповнолітніх дітей, наявність тяжкого захворювання; ОСОБА_8 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався,має постійне місце мешкання, за яким характеризується позитивно, одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей, його вік та стан здоров`я; а також конкретні обставини справи - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. При цьому суд зважив на відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Зазначені обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, і додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду про призначення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожному окремо, покарання у виді 5-ти років

позбавлення волі, та можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за їх поведінкою впродовж іспитового строку, встановленого у ст. 75 КК України. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинувачених, які творять у них готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Щодо безпідставного врахування судом обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченим - щире каяття, апеляційний суд зазначає наступне.

Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризує ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка обвинуваченого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Матеріали справи свідчать, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від самого початку досудового розслідування ще під час застосування запобіжного заходу беззастережно повністю визнавали свою винуватість та надавали зізнавальні показання, під час досудового розслідування сприяли розкриттю кримінального правопорушення, оскільки повідомили обставини вчинення кримінального правопорушення для його повного розкриття, приймали участь у слідчих діях, а під час розгляду справи безперечно визнали свою провину. Також, слід зазначити, що під час апеляційного розгляду обвинувачені висловлював жаль з приводу вчиненого та бажали виправити ситуацію, що склалася, зокрема, відшкодували моральну шкоду, у розмірі, яка була визначене оскаржуваним вироком (а.с.33-34 т.3), тобто останні усвідомили протиправність власної поведінки.

Слід також звернути увагу, що під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 добросовісно виконував обов`язки, покладені на них, а стороною обвинувачення не було зафіксовано порушень умов застосованого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Крім того, відсутня будь-яка інформація, що обвинувачені з моменту вчинення інкримінованого епізоду злочинної діяльності, після якого минуло три роки, вчиняють нові кримінальні чи адміністративні правопорушення, тобто, останні приймають всі міри по запобіганню противоправної діяльності та ведуть законослухняний спосіб життя.

Така форма посткримінальної поведінки обвинувачених свідчить про те, що в особі винних відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь їх соціальної небезпечності.

Що стосується визнання судом обставиною, що обтяжує покарання, «вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою » відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 67 КК України, то колегія суддів вважає, за необхідне зазначити про таке.

Так, відповідно до ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

За змістом п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) (п. 1) та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження (п. 4).

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

Положення ч. 1 ст. 337 КПК України мають на меті забезпечити особі можливість знати точний обсяг висунутого обвинувачення, від якого він повинен захищатися (включаючи як фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими та які будуть предметом доказування в суді, так і відповідну правову кваліфікацію).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування не кваліфікував дії обвинувачених додатково за статтею 28 КК України, а в обвинувальному акті не зазначив, обставину, яка обтяжує покарання, передбачену п. 2 ч. 1 ст. 67 КК України, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України.

На думку колегії суддів, визнання цієї обставини відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 67 КК України такою, що обтяжує покарання, не узгоджується з положеннями ст. 337 КПК України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених КК України, дотримався принципу індивідуалізації покарання та призначив покарання, які дійсно будуть більшою мірою сприяти виправленню обвинувачених та ресоціалізації, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги представника потерпілої про наявність підстав для призначення обвинуваченим більш суворого покарання, колегія вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі докази по справі у їх сукупності та у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.

Апеляційний суд звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням передбачає покладення на особу, звільнену від відбування такого покарання, певних обов`язків, виконання яких свідчить про виправлення засудженого. У протилежному випадку, суд, з урахуванням ч. 2 ст. 78 КК України, направляє засудженого для відбування призначеного покарання. Тобто звільнення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання є їх шансом на виправлення без поміщення до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Поміж тим, покладення на останніх обов`язків, визначених ст. 76 КК України, є тим засобом, що дозволить перевірити ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на їх здатність виправитись без ізоляції від суспільства.

При цьому, апеляційний суд враховує також позицію потерпілої, викладену в апеляційній скарзі, яка наполягала на призначенні обвинуваченим покарання, яке необхідне відбувати реальне, однак звертає увагу на те, що думка потерпілого, не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.

Представником потерпілої не наведено у апеляційній скарзі переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченим та могли б свідчити про беззаперечну явну м`якість призначеного покарання.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинувачених через м`якість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини, а також факт можливість виправлення та перевиховання обвинувачених без ізоляції від суспільства.

Щодо стягнення моральної шкоди.

За положеннями ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Відповідно до ч. 5 цієї статті цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За змістом ч.1 ст.129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Загальними вимогами цивільного процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, а також оцінки всіх доказів, які суд брав до уваги під час вирішення позову. Водночас суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Положеннями ч.1 ст.23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 3 цієї статті встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 ЦК встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В ході апеляційного розгляду колегія суддів з`ясувала, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги потерпілої у частині відшкодування моральної шкоди, зазначені вимоги закону виконав у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи потерпіла ОСОБА_11 звернулась до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з цивільним позовом, в якому просила стягнути:

- матеріальну шкоду у розмірі 225 909,39 грн.;

- моральну шкоду у розмірі 30 000 грн;

- витрати на правничу допомогу (т.1 а.с.23-25).

В подальшому представник ОСОБА_10 в інтересах потерпілої ОСОБА_11 надав суду:

-заяву про залишення цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 225 909,39 грн. без розгляду (т.2 а.с.141);

-заяву щодо судових витрат, в якій ставив питання про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 витрати на правничу допомогу в розмірі 29 000 грн (т.2 а.с.169-171).

Визначаючи розмір моральної шкоди на рівні 30 000 грн., ОСОБА_11 послалась на те, що діями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 їй завдано моральних страждань, які спричинені змінами у її житті: відсутність електропостачання, як наслідок неможливість виконання повсякденних речей (готувати їжу, дивитись новини, заряджати телефон та інше) та працювати з дому. Вона була змушена займатися відновленням електропостачання, витрачати власні кошти та ресурси, що безперечно призвело до додаткових хвилювань. Додаткових страждань завдало той факт, що даний злочин ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили під час дії в країні воєнного стану, в той час, коли російські загарбники методично й цинічно наносять ракетні удари, в тому числі, в об`єкти критичної інфраструктури та є складності зі своєчасним відновленням електропостачання.

Місцевий суд, задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, узяв до уваги, що внаслідок підпалу належного потерпілій ОСОБА_11 електричного лічильника та його фактичної непридатності до використання, відключення електричної енергії остання перенесла певні фізичні незручності та моральні страждання, від неї вимагалися додаткові зусилля по організації свого життя та побуту, вона була позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, були розірвані її нормальні життєві зв`язки та умови побуту, в зв`язку з чим суд визначив розмір моральної шкоди на рівні 10 000 грн, тобто по 5000 гривень з кожного обвинуваченого.

Слід зазначити, що розмір моральної шкоди визначається судом у кожному кримінальному провадженні окремо з урахуванням обставин справи, зокрема залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому,гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Вказана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20.

Системне тлумачення норм кримінального процесуального та цивільного законодавства України свідчить про те, що при визначення розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Така позиція узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, зазначеною у постановах від 04.11.2021 у справі № 205/3109/20, від 27.10.2022 у справі № 200/1437/18, від 01.11.2022 у справі № 748/356/19, від 15.11.2022 у справі № 635/6067/19, від 12.01.2023 у справі № 554/8829/19 та від 16.02.2023 у справі № 289/1825/19.

Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався цих вимог закону в частині вирішення цивільного позову, а доводи апелянта про неправильно визначений розмір відшкодування потерпілій моральної шкоди, на думку колегії суддів, не є переконливими.

За позицією апеляційного суду, суд першої інстанції належним чином мотивував своє рішення щодо співвідношення визначеного розміру шкоди тим моральним стражданням та переживанням потерпілої, у зв`язку з неправомірними діями обвинувачених.

За встановлених обставин, у зв`язку з неправомірними діями обвинувачених, потерпіла безумовно зазнала моральних страждань, що потягло для неї позбавлення певних елементів благополуччя, а також до психологічних страждань і негативних змін в її житті. Беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань потерпілої, обставини, при яких була спричинена їй моральна шкода, ступінь вини обвинувачених, а також враховуючи вимоги ст.ст.23,1167,1177 ЦК України і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», апеляційний суд вважає справедливим вирішення цивільного позову в спосіб, визначений місцевим судом. За позицією апеляційного суду, визначена місцевим судом сума моральної шкоди є справедливою і співрозмірною з понесеними потерпілою моральними стражданнями. Суд, приймаючи таке рішення, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, врахував конкретні обставини провадження та докази досліджені і оцінені в судовому засіданні, діяв на власний розсуд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.

Апеляційним судом не встановлено порушень під час визначення розміру моральної шкоди. З огляду на вказане доводи апеляційної скарги в частині вирішення цивільного позову щодо визначення розміру моральної шкоди є необґрунтованими.

Щодо витрат на правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи 03.05.2024 представник ОСОБА_10 в інтересах потерпілої ОСОБА_11 надав місцевому суду заяву щодо судових витрат, в якій ставиться питання про стягнення солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 витрати на правничу допомогу у розмірі 29 000 грн. До вказаної заяви було додано копію договору про надання правової допомоги від 27.09.2022 №1-75 та копію акту приймання-передачі наданих правових послуг від 30.04.2024 за №1.

Відповідно до вимог ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. Такі витрати складаються, у тому числі, із витрат на правову допомогу (п.1 ч.1 ст.118 КПК України).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України).

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про фактичну оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, чи оплату, що тільки має бути сплачена.

Так, договором про надання правової допомоги від 27.09.2022 встановлено фіксований розмір гонорару. Зокрема, за положеннями п.4.1., п.п.4.1.1. договору за послуги, що надаються АО «Щит» в межах цього договору, клієнт сплачує грошові кошти у розмірі 20 000 грн. Сторони погодили, що у вказану вартість послуг входить участь партнерів АО «Щит» та/або адвокатів АО «Щит» у 3- судових засіданнях, за кожне наступне судове засідання клієнт оплачує 1500 грн. окремо (т.2 а.с.172-175).

Слід зазначити, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (п. 4 ч. 1ст. 1, ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, суд не вправі втручатися в ці правовідносини (постанова ВП ВС від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст. 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт, виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Місцевий суд питання відшкодування витрат на правничу допомогу - залишив без розгляду, оскільки на момент розгляду справи потерпілою не надано суду доказів, які підтверджують понесені витрати (чеки, квитанції, прихідні касові ордера адвоката тощо).

З вказаним висновком апеляційний суд не може погодитись з огляду на те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 у справі № 925/1137/19, від 02.12.2020 у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 у справі № 753/1203/18, від 22.10.2024 у справі № 728/999/23.

При цьому, за позицією Європейського суду з прав людини, хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями; відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (рішення у справі «Бєлоусов проти України» п.115 та рішення у справі «Савін проти України» п. 97).

Так, представником потерпілої надано місцевому суду окрім договору про надання правової допомоги, акт приймання-передачі наданих правових послуг від 30.04.2024, де вказано, що сума юридичних послуг адвоката становить 29 000 грн. Акт підписаний як представником АО «Щит», так і потерпілою ОСОБА_11 , згідно з яким адвокатами АО «Щит» надано такі види послуг: ознайомлення з матеріалами досудового розслідування кримінального провадження (4 години); проведення усної консультації щодо порядку відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення (1 година), підготовки та подача цивільного позову (5 годин), ознайомлення з матеріалами справи у приміщення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області (2 години), підготовка та подача до суду клопотання про накладання грошового стягнення та приводу обвинувачених до суду (2 год), підготовка та подача до суду заяви про залишення цивільного позову в частині вимоги щодо матеріальної шкоди - без розгляду (30 хв.), підготовка та подача до суду заперечень на клопотання сторони захисту про долучення письмових доказів (1 година), участь у судових засіданнях по справі: 23.11.2022,13.02.2023, 16.05.2023, 04.07.2023, 14.09.2023, 08.11.2023, 30.01.2024, 05.02.2024, 18.04.2024 (9 годин).

Враховано, що час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні, є складовою правничої допомоги і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25.05.2021 у справі №910/7586/19 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_9 не надали суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, доводів щодо неспівмірності витрат не заявляли.

З урахуванням наведеного витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції на суму 29 000 грн є документально підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, тому наявні підстави для задоволення вказаних вимог позивача.

Крім того, з наведених підстав підлягають задоволенню і вимоги ОСОБА_11 про відшкодування витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, які попередньо були заявлені в апеляційній скарзі та 11.11.2024 суду надано відповідну заяву про стягнення солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 20 000 грн, на підтвердження чого суду додатково надано акт приймання-передачі №2 від 21.10.2024 та додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги від 27.09.2022 №1-75.

Так, за додатковою угодою від 05.06.2024 АО «Щит» та ОСОБА_11 дійшли згоди про доповнення договору про надання правової допомоги від 27.09.2022 №1-75 пунктом 4.1.2., такого змісту: « Сторони погодили, що за представництво у суді апеляційної інстанції клієнт сплачує фіксований гонорар у розмірі 20 000 грн, у строк визначений в Акті приймання-передачі наданих правових послуг» (т.3 а.с.27).

Акт №2 приймання-підписання наданих правових послуг від 21.10.2024 підписаний як представником АО «Щит», так і потерпілою ОСОБА_11 , згідно з яким адвокатами АО «Щит» надано такі види послуг: проведення усної консультації з питання оскарження вироку (1 год); підготовка та подача апеляційної скарги на вирок, в тому числі, пошук та вивчення судової практики Верховного Суду з аналогічних правовідносин, сканування, копіювання та засвідчення документів, які долучаються до апеляційної скарги (10 годин), участь у судовому засіданні від 22.08.2024. включаючи такі стадії як прибуття до суду, очікування та участь у судовому засіданні (2 години).

Таким чином, витрати ОСОБА_11 на правничу допомогу, надану АО «Щит» в суді апеляційної інстанції, підтверджені: договором про надання правової допомоги від 27.09.2022 №1-75, додатковою угодою від 05.06.2024 №1 до вказаного договору та актом приймання-передачі від 21.10.2024 №2.

Відтак, витрати ОСОБА_11 на професійну правову допомогу у цій справі склали в загальному розмірі 49 000 грн, з яких: у суді першої інстанції - 29 000 грн; у суді апеляційної інстанції - 20 000 грн., які підлягають стягненню з обвинувачених - по 24 500 грн з кожного.

З урахуванням наведеного, з огляду на положення п.3 ч.1 ст.408 КПК України, вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.05.2024 підлягає зміні в частині вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу. При цьому, збільшення сум, які підлягають стягненню, не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_10 , який діє в інтересах потерпілої ОСОБА_11 , - задовольнити частково.

Вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 травня 2024 року у кримінальному провадженні №0000782, внесеному до ЄРДР 28.06.2022, за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, змінити в частині вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 у рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 24 500 грн. (двадцять чотири тисячі п`ятсот гривень).

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 у рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 24 500 грн. (двадцять чотири тисячі п`ятсот гривень).

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3