Номер провадження: 11-кп/813/728/25
Справа № 504/765/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

20.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 22.05.2024 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Мигія Первомайського району Миколаївської області, громадянина України, освіта середня, неодруженого, працюючого за наймом, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у скоєні кримінального проступку, передбаченого ст.126-1 КК України,

установив

Зміст оскарженого судового рішення

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції:

ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України та йому призначено покарання у виді 150 (ста п`ятдесяти) годин громадських робіт.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 , діючи систематично, з прямим умислом, з мотивів особистих неприязних відносин, що виникли з побутових причин, у порушення вимог ст. 28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», з використанням своєї переваги у фізичній силі, вчиняв неправомірні дії щодо застосування психологічного насильства стосовно свого батька ОСОБА_9 , з яким перебуває у сімейних відносинах та проживає в одному помешканні будинку АДРЕСА_1 .

Вказані неправомірні дії виражались у погрозах застосування до ОСОБА_9 фізичної розправи, словесних образах, погрозах і принижуванні його честі та гідності, що призвели до психологічних страждань та погіршення якості його життя, внаслідок чого ОСОБА_7 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності Комінтернівським районним судом Одеської області, а саме:

- 17.07.2023р. за вчинення 06.07.2023р. адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) до адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян у сумі 170 гривень (справа №504/2833/23, провадження № 3/504/1900/23);

- 03.10.2023р. за вчинення 14.09.2023р. адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) до адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян у сумі 170 гривень (справа №504/4037/23, провадження № 3/504/2603/23);

- 17.10.2023р. за вчинення 01.10.2023р. адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) до адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 40 неоподаткованих мінімумів доходів громадян у сумі 680 гривень (справа №504/4433/23, провадження № 3/504/2824/23);

Продовжуючи свої неправомірні дії, 13.01.2024р. приблизно о 22:00 год., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , діючи з прямим умислом, цілеспрямовано усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, будучи в стані алкогольного сп`яніння, з мотивів особистих неприязних відносин, що виникли з побутових причин, вчинив сварку з ОСОБА_9 , під час якої словесно ображав, принижуючи його честь та гідність, та з усвідомленням своєї переваги у фізичній силі, висловлював погрози застосування до нього фізичної розправи, чим вчинив психологічне насильство стосовно ОСОБА_9 , що призвело до психологічних страждань та погіршенню стану життя, яке виявилося у зміні емоційного стану, низькій здатності до витіснення і підвищеної уваги до негативних сигналів, підвищеної тривожності, застрягаємості, фіксованості на негативних переживаннях, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказаний вирок суду, заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій, не оскаржуючи фактичних обстави справи та розміру призначеного ОСОБА_7 покарання, вважає вирок місцевого суду відносно останнього таким, що підлягає скасуванню з підстав незаконності та порушенням вимог закону України про кримінальну відповідальність та вимог кримінального процесуального Закону.

Прокурор вказує, що вирок в частині призначеного покарання підлягає скасуванню через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, що полягає у незастосуванні обмежувальних заходів, які застосовуються до осіб, які вчинили домашнє насильство.

Прокурор зазначає, що суд першої інстанції, врахувавши суспільну небезпеку, ступінь тяжкості та характер скоєного кримінального правопорушення, пов`язаного із домашнім насильством стосовно потерпілого ОСОБА_9 , проте при призначенні покарання безпідставно не застосував передбачені ч.1 ст.91-1 КК України, обмежувальні заходи до обвинуваченого ОСОБА_7 , які б дозволили захистити права і інтереси потерпілої, яка зазнала систематичні психологічні страждання, що призвели до зниження якості її життя, а також спрямовані на виправлення особи, яка вчинила таке насильство, шляхом переосмислення нею своєї поведінки до потерпілої особи, а також із метою запобігання вчиненню нових насильницьких кримінальних правопорушень.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, у відповідності до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності потерпілого ОСОБА_9 ,яка будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подавала.

Апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого вироку, судом були створені всі умови для реалізації права учасників кримінального провадження на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; обвинуваченого який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які досліджувались в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, переглядає вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПКУкраїнисудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Положеннями закріпленими в ст. 409 КПКУкраїнирегламентовано підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно положень ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного не застосування місцевим судом до обвинуваченого обмежувальних заходів, передбачених ч.1 ст.91-1 КК України, колегія суддів вважає, що вони є обґрунтованими виходячи з наступного.

Кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК України).

Положеннями ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини Кримінального кодексу, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Як вбачається зі змісту оскарженого вироку, місцевий суд при призначенні покарання врахував тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, наявність двох пом`якшуючих покарання обставин: щире каяття, а також відсутність судимостей, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, та дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 150 годин громадських робіт.

Однак, місцевим судом при призначені покарання не були враховані приписи статті 91-1КК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.91-1 КК України в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених Кримінальним кодексом України, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства;

2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності;

3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин;

4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб;

5) направлення для проходження програми для кривдників.

Такі заходи застосовуються до особи, яка на момент вчинення домашнього насильства досягла 18-річного віку на строк від одного до трьох місяців і за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора та вирішуючи питання щодо необхідності застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 обмежувального заходу, передбаченого п.5 ч.1 ст.91-1 КК України, колегія суддів враховує, що захист від домашнього насильства є надзвичайно важливим, соціально значущим і актуальним завданням, вирішення якого носить важливий характер, оскільки домашнє насильство починається з «незначних дрібниць», а потерпілим від нього здебільшого стають жінки та діти.

У цьому кримінальному провадженні обвинувачений ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні умисного систематичного вчинення фізичного, психологічного насильства щодо своєї цивільної дружини, що призводить до її фізичних, психологічних страждань, погіршення якості її життя, тобто кримінального правопорушення, пов`язаного із домашнім насильством.

Програма для кривдника - комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків (ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству»).

Метою корекційної програми є допомога особі, яка вчинила насильство, в осмисленні власної насильницької поведінки, усвідомленні її витоків, проявів, наслідків для особистого життя та життя оточуючих, налагодженні гармонійного життя з родиною та в суспільстві, а також в усвідомленні того, що домашнє насильство - це порушення прав людини, яке карається відповідно до чинного законодавства.

Завданнями програми є: сприяння зміні насильницької поведінки кривдника; сприяння засвоєнню кривдником моделі сімейного життя на засадах гендерної рівності, взаєморозуміння; взаємоповаги і дотримання прав усіх членів родини, формування у кривдника конструктивної моделі поведінки у приватних стосунках; сприяння оволодінню кривдником знаннями про основні норми законодавства в сфері запобігання та протидії домашньому насильству та/або насильству за ознакою статі, а також про види відповідальності за його вчинення; формування у кривдника відповідального ставлення до власної поведінки та її наслідків для себе та оточуючих; сприяння розвитку у кривдника емоційного інтелекту та самосвідомості; розвиток навичок кривдника до конструктивного безконфліктного спілкування, ефективної та ненасильницької комунікації; розвиток здатності кривдника виявляти, аналізувати та усвідомлювати свої негативні думки, когнітивні фільтри, помилки, емоції, керувати ними, розуміти їх наслідки.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що застосування обмежувального заходу у виді направлення для проходження програми длякривдників щодо ОСОБА_7 строком на 3 місяці, є необхідним.

Вказані висновки апеляційного суду узгоджуються із висновками Верховного Суду в постановах від 25.06.2024 року (справа №167/871/23) та від 07.08.2024 року (справа №161/17404/23).

Згідно з п.2 ч.1 ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш тяжкого покарання.

Згідно з вимогами ч.1 ст.421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги прокурора заслуговують на увагу, а тому вирок суду першої інстанції, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, п.1 ч.1 ст.413 КПК України, в частині призначеного обвинуваченому покарання підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом за правилами ст. 420 КПК України у цій частині нового вироку.

Водночас колегія суддів зауважує про відсутність необхідності при ухвалені нового вироку зазначати про те, що ОСОБА_7 слід вважати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України, оскільки висновки суду в цій частині ніким не оскаржуються.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу прокурора, скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 421, 424, 426, 532, 615 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 22.05.2024 року яким ОСОБА_7 засуджений за ст.126-1 КК України скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ст.126-1 КК України у виді 150 годин громадських робіт.

Застосувати до ОСОБА_7 обмежувальний захід у виді направлення для проходження програми для кривдників у порядку п.5 ч.1 ст.91-1 КК України строком на 3 (три) місяці.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, у той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4