КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/2676/2025 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року задоволено клопотання прокурора, продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 02.02.2025 року включно, та постановлено утримувати його в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Обвинувачений ОСОБА_7 , не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 05.12.2024 року. Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відмовити, зобов`язати обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги зазначає про те, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена з істотним порушенням вимог процесуального закону.

Зазначає про те, що 05.12.2024 року, перед початком судового засідання, за результатом якого ухвалено оскаржуване рішення, його захисник подав до канцелярії суду завчасно підготовлену заяву про відвід судді ОСОБА_1 . За змістом вказаного відводу, ДБР, що здійснювало досудове розслідування у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 , сфабрикувало докази його винуватості у вчиненні ДТП, в т.ч. щодо стану алкогольного сп`яніння, та згідно КПК України є стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні, протягом всього часу системно та грубо порушуючи презумпцію невинуватості особи, розповсюджуючи через свою пресслужбу та засоби масової інформації ствердні висловлювання про його винуватість у ДТП та про перебування у стані алкогольного сп`яніння, на що в свій час відреагував Печерський районний суд м. Києва та заборонив ДБР вказані дії, зареєстрували відносно судді ОСОБА_1 кримінальне провадження та розпочали щодо нього досудове розслідування. Як вбачається з повідомлення про початок досудового розслідування та витягу з ЄРДР, Другим слідчим відділом ТУ ДБР у м. Києві розпочато та здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000709 від 17.08.2024 р., з попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.1 ст.374 КК України.

Таким чином, реєстрація та розслідування кримінального провадження стороною обвинувачення проти судді, що здійснює розгляд даного кримінального провадження, викликають об`єктивний сумнів в неупередженості судді не тільки у сторони захисту, але і в очах стороннього спостерігача. Натомість, суддя ОСОБА_1 , який постановив оскаржувану ухвалу, не лише не взяв самовідвід від розгляду даного кримінального провадження, а почав всіляко перешкоджати заявленню ОСОБА_7 відводу, всіляко його ігнорував. Так, у судовому засіданні 05.12.2024 р., після того, як обвинувачений оголосив, що має відвід суду і він додатково поданий до канцелярії суду, суддя не давав оголосити заяву про відвід, чим повністю проігнорував його право, передбачене п.13 ч.3 ст.42 КПК України, пояснюючи своє рішення тим, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою надійшло до суду раніше.

Ненадання судом можливості заявити ОСОБА_7 відвід та відсутність будь-якої реакції на недовіру суду стало підставою заявлення відводу судді вже його захисником, і лише тоді, щоб не передавати заявлені відводи на розгляд іншому судді у порядку ст.81 КПК України, суддя вислухав відвід та залишив його без розгляду на підставі ч.4 ст.81 КПК України.

На переконання апелянта, фактично суд порушив основний принцип судочинства, який полягає в тому, що ніхто не може бути суддею у своїй справі. Разом з тим, залишення з формальних причин без розгляду його відводу не позбавляло суд обов`язку розглянути і відвід його захисника, що був усно заявленим, але залишився без розгляду. Таким чином, оскаржувана ухвала про продовження строку тримання під вартою постановлена незаконним складом суду.

Отже, з огляду на те, що у клопотанні прокурора про продовження строку тримання під вартою не обґрунтовано і не підтверджено жодного ризику, передбаченого ч.1 ст.177 КПК України, не обґрунтовано неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, відповідно до ч.3 ст.176, ч.3 ст.194 КПК України, апеляційний суд, скасувавши оскаржувану ухвалу, має відмовити прокурору у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою та зобов`язати обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, думку прокурора, дослідивши матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, яке відноситься до категорії тяжкого злочину.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу щодо обвинуваченого, суд першої інстанції посилався на доведеність продовження існування заявлених прокурором ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України та встановив, що відсутні підстави для застосування інших більш м`яких запобіжних заходів.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з такими висновками місцевого суду, враховуючи, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, про високу імовірність настання ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, свідчать обставини встановлені судом першої інстанції та які характеризують особу обвинуваченого. Наведені ризики обґрунтовані та підтверджуються тим, що обвинувачений ОСОБА_7 може ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування), незаконно впливати на свідків та експертів, які ще не допитані у даному кримінальному провадженні, а також не дослідженні письмові докази.

Доводи апелянта про те, що оскаржувана ухвала постановлена незаконним складом суду, оскільки 05.12.2024 року обвинуваченим був заявлений відвід судді ОСОБА_1 , однак останнім проігноровано його право, передбачене п.13 ч.3 ст.42 КПК України, апеляційний суд визнає необґрунтованими з огляду на наступне.

З журналу судового засідання вбачається, що в судовому засіданні Святошинського районного суду м. Києва 05 грудня 2024 року обвинуваченим ОСОБА_7 було заявлено відвід головуючому судді ОСОБА_1 . Так, суддя залишив дану заяву про відвід без розгляду.

Колегія суддів звертає увагу, що заява про відвід не є безумовною підставою для відсторонення складу суду від участі у кримінальному провадженні. Позиція особи, яка заявляє відвід, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальним є можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими.

Як зазначає обвинувачений ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі, заява про відвід судді ОСОБА_1 обґрунтована тим, що, як вбачається з повідомлення про початок досудового розслідування та витягу з ЄРДР, Другим слідчим відділом ТУ ДБР у м. Києві розпочато та здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000709 від 17.08.2024 р. щодо судді ОСОБА_1 , з попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.1 ст.374 КК України, за таких обставин у обвинуваченого є сумніви у неупередженості головуючого судді.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні 10.06.2024 року обвинувачений ОСОБА_7 заявив відвід судді ОСОБА_1 від розгляду кримінального провадження №0000416 від 26.05.2023 року, обґрунтувавши його тим, що суддя ОСОБА_1 порушив його право на захист, оскільки не надав матеріали кримінального провадження адвокату ОСОБА_8 для ознайомлення. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києві від 11 червня 2024 року було відмовлено у задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_7 про відвід (а.с. 87-89). З цих підстав було внесено відомості до ЄРЄР за ч.1 ст.374 КК України від 17.08.2024 року (а.с. 66).

Отже, заявлений під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відвід судді ОСОБА_1 вже був предметом розгляду судом, і в його задоволенні було відмовлено. Нових обставин, які б могли слугувати підставою для повторного розгляду питання про відвід, не зазначено.

Разом з тим, факт внесення відомостей в ЄРДР за №0000709 від 17.08.2024 р., з попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.1 ст.374 КК України щодо судді ОСОБА_1 під час розгляду ним справи, не означає наявності його упередженості або конфлікту інтересів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що прокурором доведено існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого на даному етапі провадження, вказують на наявність підстав для продовження строку дії обраного йому запобіжного заходу.

На переконання колегії суддів клопотання прокурора є вмотивованим, а суд першої інстанції достатньо врахував всі обставини, надав їм правильну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість на даний час застосування до обвинуваченого будь-якого іншого більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи, що будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не встановлено, колегія суддів за наслідками апеляційного розгляду, вважає за необхідне ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

_______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4