Справа № 128/2755/15-к
Провадження №11-кп/801/839/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0001553, внесеного до ЄРДР 14.11.2014 за апеляційними скаргами прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 28.05.2025, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, громадянина України, уродженця с. Майдан Вінницького району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із вищою освітою, пенсіонера, одруженого, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та звільнено ОСОБА_7 від покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України, відповідно до положень ч. 5 ст. 74 КК України та на підставі ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а також визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України та звільнено ОСОБА_7 від покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 191 КК України, відповідно до положень ч. 5 ст. 74 КК України та на підставі ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

В С Т А Н О В И В:

Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 28.05.2025 ОСОБА_7 було визнано винним та звільнено від кримінальної відповідальності за наступних обставин.

За результатами виборів депутатів Верховної Ради Автономної Респубілки Крим, місцевих рад та сільських, селищних, міських голів, які відбулись 31.10.2010, ОСОБА_7 обрано Майданським сільським головою Вінницького району Вінницької області.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський голова є головною посадовою особою територіальної громади села.

Згідно п. 1 та п. 13 ч. 6 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський голова забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади, та є розпорядником бюджетних коштів, використовує їх лише за призначенням, визначеним радою.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_7 постійно здійснює функцію представника місцевого самоврядування, а також обіймає в органах місцевого самоврядування посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, тобто відповідно до вимог ч. 3 ст. 18 КК України є службовою особою.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 23.12.2010, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, склав та видав завідомо неправдивий офіційний документ протокол №3 3 сесії 6 скликання Майданської сільської ради Вінницького району Вінницької області, відповідно до якого голові Майданської сільської ради Вінницького району Вінницької області ОСОБА_7 призначено премію у розмірі 2417 гривень.

Крім того, ОСОБА_7 , продовжуючи свою злочинну діяльність, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, на підставі підробленого протоколу 3 сесії 6 скликання Майданської сільської ради Вінницького району Вінницької області склав та видав завідомо неправдивий офіційний документ рішення 3 сесії 6 скликання Майданської сільської ради Вінницького району Вінницької області про преміювання сільського голови Майданської сільської ради ОСОБА_7 , відповідно до якого останньому призначено премію в розмірі 2417 гривень.

Разом із тим, судом достовірно установлено, що депутатами Майданської сільської ради Вінницького району Вінницької області під час проведення 3 сесії 6 скликання сільської ради питання про призначення премії сільському голові ОСОБА_7 не розглядалося і, відповідно, таке рішення не приймалося. Зазначені вище документи ОСОБА_7 23.12.2010 надав головному бухгалтеру Майданської сільської ради Вінницького району Вінницької області ОСОБА_9 як підставу для перерахунку коштів у сумі 2417 гривень на розрахунковий рахунок, відкритий у АКІБ «УкрСиббанк».

Дії ОСОБА_7 вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 366 КК України за озанками складання, видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів.

Окрім того, судом встановлено, що ОСОБА_7 продовжуючи свою злочинну діяльність, 23.12.2010, перебуваючи у приміщенні Майданської сільської ради Вінницького району Вінницької області, що розташована за адресою: с. Майдан Вінницького району Вінницької області, вул. Радянська, 1, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння бюджетними коштами, як підставу для здійснення перерахування коштів, надав головному бухгалтеру сільської ради завідомо неправдивий офіційний документ рішення Майданської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 23.12.2010. На виконання незаконної вказівки ОСОБА_7 , головний бухгалтер сільської ради підготувала документи про перерахунок грошових коштів у розмірі 2417 гривень ОСОБА_7 та 28.12.2010 подала їх до банківської установи. Цього ж дня, на рахунок ОСОБА_7 зараховані вказані грошові кошти.

Дії ОСОБА_7 вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 191 КПК України за ознаками заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Таким чином, ОСОБА_7 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та звільнено ОСОБА_7 від покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України, відповідно до положень ч. 5 ст. 74 КК України та на підставі ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а також визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України та звільнено ОСОБА_7 від покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 191 КК України, відповідно до положень ч. 5 ст. 74 КК України та на підставі ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Не погодившись із вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 28.05.2025, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати зазначений вирок через істотне порушення кримінально-процесуального закону, та закрити кримінальне провадження.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що вирок суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим і таким, що постановлений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, на думку обвинуваченого, вирок постановлений повторно після скасування попередніх рішень у 2020 році, що свідчить про спробу незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності.

Крім того, обвинувальний акт не містить конкретних відомостей щодо потерпілої сторони, обставин завдання шкоди та суми збитків, чим порушено вимоги кримінального процесуального закону.

Обвинувачений також вказує, що суд першої інстанції вийшов за межі висунутого обвинувачення, чим порушив приписи ст. 337 КПК України, а також не забезпечив виконання вимог ст. 223 КПК України при досудовому розслідуванні.

Також, обвинувачений стверджує, що цивільний позов прокурора був задоволений без належних підстав, оскільки відсутні докази заподіяння матеріальної шкоди, при цьому позов мав бути залишений без розгляду відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України.

На думку апелянта, суд безпідставно визнав потерпілою стороною Майданську сільську раду, яка не мала статусу потерпілого у кримінальному провадженні.

Докази сторони захисту, серед яких акти ревізій, висновки аудиторів, бухгалтерські документи та протоколи сесій ради, судом належним чином не досліджені та не враховані, тоді як висновки суду побудовані виключно на суперечливих і недостовірних показаннях свідків. Також у процесі судового розгляду, як стверджує апелянт, істотно обмежено його право на захист, не розглянуто клопотання захисту та не забезпечено принцип змагальності й рівності сторін.

Окремо зазначається, що строк давності притягнення його до кримінальної відповідальності закінчився, у зв`язку з чим він підлягав звільненню від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України.

Також прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив суд змінити вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 28.05.2025 в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про звільнення ОСОБА_7 від кримінального покарання за ч. 2 ст. 191 КК України та ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, проте резолютивна частина вироку не містить конкретної вказівки статті на підставі якої звільняється особа.

На думку прокурора, відповідно до положень ст. 49 КК України строки давності диференційовані залежно від тяжкості злочину, тому суд повинен був чітко зазначити підставу звільнення щодо кожного окремого кримінального правопорушення. Відсутність у резолютивній частині вироку конкретизації щодо звільнення від покарання за окремими статтями КК України є істотним порушенням вимог закону, що потягло за собою неправильне застосування кримінального закону.

Суд першої інстанції, постановивши вирок із такими недоліками, порушив вимоги ст. 370 КПК України, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. У зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, ОСОБА_7 підлягав звільненню від покарання на підставі ст. 49 КК України, однак суд неправильно сформулював резолютивну частину вироку, що вимагає внесення змін апеляційним судом.

У своїй апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції змінити в частині неправильного застосування закону, у резолютивній частині зазначити визнання ОСОБА_7 винним за ч. 2 ст. 191 КК України та ч. 1 ст. 366 КК України і звільнення його від кримінального покарання на підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а в іншій частині вирок залишити без змін.

Колегія суддів вислухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовільнити, позицію прокурора, який просив задовільнити апеляційну скаргу прокурора, та заперечував щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, дослідивши матеріали судової справи, перевіривши матеріали кримінального провадження, з`ясувавши усі обставини, що зазначені у апеляційній скарзі, прийшла до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи апелянта про незаконність вироку та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону не знайшли свого підтвердження. Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, а за ст. 94 КПК України ґрунтуватися на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження з наданням оцінки кожному доказу в сукупності.

З вироку Вінницького районного суду Вінницької області від 28.05.2025 вбачається, що суд першої інстанції дотримався цих приписів: навів перелік досліджених доказів, розкрив їхній зміст, взаємозв`язок і мотиви надання переваги одним доказам над іншими, а також виклав правову кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 366 та ч. 2 ст. 191 КК України.

Твердження обвинуваченого про відсутність потерпілої сторони та матеріальної шкоди спростовуються сукупністю належних і допустимих доказів, безпосередньо досліджених судом: висновком експерта № 3-П від 14.01.2015 щодо належності підписів ОСОБА_7 відповідно до якого підпис у графі: «Сільський голова ОСОБА_7 » у протоколі № 3 03 сесії 06 скликання Майданської сільської ради Вінницького району Вінницькій області від 23 грудня 2010 року виконаний гр. ОСОБА_7 . Підпис у графі: «Сільський голова ОСОБА_7 » у рішенні «Про преміювання сільського голови Майданської сільської ради ОСОБА_7 » 03 сесії 06 скликання Майданської сільської ради Вінницького району Вінницькій області від 23 грудня 2010 року виконаний гр. ОСОБА_7 .

Факт нарахування премії ОСОБА_7 підтверджується платіжною відомістю за грудень 2010 року, в якій у графі «премія» сільського голови ОСОБА_7 вказана сума 2 417,00 грн. Всього до видачі вказана сума 4 376 грн. 74 коп. Згідно виписки АКІБ «Укрсиббанк» на рахунок ОСОБА_7 була нараховані грошові кошти в сумі 4 376,74 грн

Як стало відомо з вироку Вінницького районного суду Вінницької області від 28.05.2025 факт отримання даної суми обвинуваченим ОСОБА_7 не заперечується.

Та обставина, що технічне виготовлення тексту протоколу №3 3 сесії 6 скликання від 23.12.2010 та рішення 3 сесії 6 скликання від 23.12.2010 Майданської сільської ради проведено іншими особами, не спростовує доведеності того, що вказані документи були виготовлені з відома ОСОБА_7 та підписані останнім, виражаючи його волю на вчинення кримінального правопорушення з метою отримання власної вигоди.

Дані докази узгоджуються із показаннями свідків, а саме ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та інших про те, що питання преміювання сільського голови 23.12.2010 на розгляд сесії не виносилося і жодного голосування з цього приводу не проводилося. Наведені докази в сукупності підтверджують як факт складання і видачі обвинуваченим завідомо неправдивих офіційних документів (протоколу та рішення), так і подальше заволодіння бюджетними коштами шляхом зловживання службовим становищем.

Заперечення обвинуваченого суд першої інстанції обґрунтовано оцінив як обраний ним спосіб захисту, що не спростовує встановлених фактичних обставин.

Враховуючи наведене колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 366 КК України, як складання та видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, та за ч. 2 ст.191 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Посилання апелянта на те, що суд нібито вийшов за межі висунутого обвинувачення, є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

З матеріалів провадження вбачається, що встановлені судом факти та правова оцінка повністю відповідають фабулі та кваліфікації, викладеним в обвинувальному акті, тобто межі судового розгляду, що зазначені у ст. 337 КПК України, дотримані.

Суд не змінював обсягу і змісту обвинувачення та не встановлював нових обставин, що погіршували б становище обвинуваченого.

Аргументи про недослідження чи ігнорування доказів сторони захисту також не можуть бути прийняті.

Як убачається з вироку, суд навів мотиви відхилення окремих доказів захисту, зокрема критично оцінив показання свідка ОСОБА_9 через її матеріальну зацікавленість та дані про причетність до документального виготовлення рішення, а також слушно зазначив, що висновок спеціаліста ОСОБА_15 не спростовує встановлених у межах обвинувачення обставин складання/видачі завідомо неправдивих документів і заволодіння коштами. Такий підхід узгоджується з вимогами ст. 94 КПК України й відображає оцінку доказів через призму їх належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку.

Посилання апелянта на порушення його права на захист у зв`язку з нерозглядом клопотань не підтверджені матеріалами справи. Із вироку та журналів судових засідань видно, що клопотання, заявлені під час підготовчого провадження, були розглянуті та вирішені окремими ухвалами (зокрема від 15.07.2021 та 25.05.2022), а інші заяви фактично відтворювали позицію заперечення обвинувачення і не містили належного обґрунтування необхідності додаткових процесуальних дій.

Тільки через те, що рішення суду не відповідає очікуванням чи бажанням обвинуваченого не може розцінюватися як підстава для його скасування.

Аргументи апеляційної скарги обвинуваченого про «повторне незаконне притягнення» необґрунтовані.

Скасування попередніх рішень у цій справі було зумовлене процесуальними недоліками, які виправлені у подальшому провадженні; обвинувачення підтримано у межах і на підставі обвинувального акта, розгляд відбувся відповідно до вимог КПК України, а вирок ухвалено з дотриманням засад кримінального провадження.

Доводи про відсутність складу чи події кримінального правопорушення спростовуються встановленими судом і підтвердженими доказами обставинами активної поведінки обвинуваченого: складання та видача завідомо неправдивих офіційних документів із використанням службового становища (об`єктивна сторона ч. 1 ст. 366 КК), подальше використання цих документів для ініціювання перерахунку грошових коштів і фактичне їх одержання на власний рахунок (об`єктивна сторона ч. 2 ст. 191 КК). Суб`єктивна сторона обох злочинів характеризується прямим умислом, що логічно випливає з послідовності дій, їх спрямованості та наслідків вчинених ОСОБА_7 .

Щодо цивільного позову прокурора в інтересах держави в особі Якушинецької сільської ради (правонаступника Майданської сільської ради) колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для його задоволення, оскільки, встановлено прямий причинний зв`язок між протиправними діями обвинуваченого та заподіянням шкоди у сумі 2 417,00 грн., що підтверджено первинними фінансовими документами та банківською випискою.

Відповідно до ст. 127, 128, 129 КПК України та ст. 1166 ЦК України така шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі.

Заперечення апелянта про нібито «відсутність потерпілого» і «неналежний спосіб захисту» є декларативними і спростовуються як правонаступництвом органу місцевого самоврядування, так і доказами фактичного вибуття бюджетних коштів на користь обвинуваченого.

Таким чином, аргументи апеляційної скарги обвинуваченого зводяться до переоцінки доказів і незгоди з їх судовою оцінкою, натомість істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б у розумінні ст. 412 КПК України безумовно тягли скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

А тому, оцінюючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів виходить із того, що за вимогами ст. 17 КПК України та усталеною практикою Верховного Суду, вина особи має бути доведена за стандартом «поза розумним сумнівом».

Як наголосив Верховний Суд у постанові від 13 квітня 2021 року у справі № 699/144/19, цей стандарт не означає абсолютної відсутності сумнівів, але вимагає, щоб будь-які інші версії подій були настільки малоймовірними, що не заслуговують на увагу. В основу обвинувального вироку можуть бути покладені лише ті докази, які у своїй сукупності формують єдину логічну картину, що переконливо вказує на винуватість обвинуваченого.

У даному кримінальному провадженні саме така ситуація і має місце. Показання депутатів сільської ради, які підтвердили відсутність на сесії питання про преміювання, банківські документи про зарахування коштів, висновок експертизи щодо підписів обвинуваченого, та те, що відповідно до вироку Вінницького районного суду Вінницької області від 28.05.2025 обвинувачений сам підтвердив, що підпис на документах дійсно його, та інші письмові матеріали узгоджуються між собою, є послідовними й взаємодоповнюючими.

Вони виключають будь-яку іншу розумну версію походження протоколу та рішення сесії, крім тієї, що ці документи були виготовлені й підписані самим обвинуваченим з метою незаконного отримання грошових коштів.

Отже, доводи апелянта про недоведеність вини, відсутність події злочину чи невідповідність доказів не витримують критики й не спростовують тієї цілісної та узгодженої системи доказів, на якій ґрунтується вирок.

Суд першої інстанції правильно визнав винуватість ОСОБА_7 доведеною саме за стандартом «поза розумним сумнівом», і тому апеляційна скарга обвинуваченого не знаходить підтвердження та задоволенню не підлягає.

Разом із тим, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, оскільки вказує на наявний у вироку недолік у формулюванні його резолютивної частини.

За загальним стандартом резолютивна частина вироку повинна бути чіткою і недвозначною.

У випадку, коли суд визнає особу винуватою та, з огляду на сплив строків давності, звільняє її від покарання (ч. 5 ст. 74 у взаємозв`язку зі ст. 49 КК України), у резолютивній частині має бути конкретно зазначено: за якими статтями (частинами статей) КК України особу визнано винуватою; що саме особу звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності; з урахуванням категорії кожного злочину із посиланням на відповідні пункти ч. 1 ст. 49 КК України.

Така позиція узгоджується і з правовими висновками Верховного Суду щодо відмежування звільнення від кримінальної відповідальності (за згодою особи) та звільнення від покарання (без визначення його виду і розміру), а також щодо необхідності застосування ст. 49 КК України щодо кожного злочину окремо при звільненні за правилами ч. 5 ст. 74 КК.

З урахуванням приписів ст. 370, 374 КПК України та роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», колегія суддів зазначає, що вирок має бути викладений ясно, чітко і зрозуміло, не допускати подвійного тлумачення, а його резолютивна частина повинна точно визначати правову кваліфікацію діяння та правові наслідки для обвинуваченого.

Саме чіткість і конкретність формулювань резолютивної частини є запорукою належного виконання вироку та забезпечення принципу юридичної визначеності. Вирок суду першої інстанції, хоча й ухвалений загалом у відповідності до закону, містить технічну неточність, оскільки у резолютивній частині не зазначено конкретно, що обвинуваченого звільнено від покарання за ч. 1 ст. 366 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України та за ч. 2 ст. 191 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Усунення цієї неточності є необхідним для приведення вироку у відповідність до вимог закону і роз`яснень Пленуму, що не погіршує становища обвинуваченого, а лише уточнює формулювання

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що матеріали провадження свідчать, що суд першої інстанції правильно обрав модель реагування на заперечення обвинуваченого проти закриття провадження за ст. 49 КК України: ухвалив обвинувальний вирок і звільнив ОСОБА_7 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, не визначаючи його виду й розміру.

Втім, знову ж таки резолютивна частина вироку викладена узагальнено та не містить чіткої конкретизації щодо кожного з інкримінованих кримінальних правопорушень. Така невизначеність суперечить вимогам процесуального закону та ускладнює виконання вироку. Виправлення цієї неточності не погіршує становище обвинуваченого (не передбачає призначення покарання чи інше обтяження), а лише усуває порушення форми рішення.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність зміни вироку в частині резолютивної частини шляхом її конкретизації, а саме: залишаючи без змін висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366 та ч. 2 ст. 191 КК України, зазначити, що він звільняється від покарання у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України (з урахуванням пунктів ч. 1 цієї статті, що відповідають категорії кожного злочину) у порядку ч. 5 ст. 74 КК України без визначення виду та розміру покарання.

В іншій частині вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 28.05.2025 слід залишити без змін.

Таким чином, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, оскільки викладені в ній доводи не спростовують законності, обґрунтованості та вмотивованості вироку, а апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з підстав неправильного оформлення резолютивної частини вироку, що підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Вінницької окружної прокуратури задовільнити.

Вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 28.05.2025 стосовно ОСОБА_7 змінити.

У резолютивній частині вироку про визнання ОСОБА_7 винним зазначити, що:

« ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та звільнити ОСОБА_7 від покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України, відповідно до положень ч. 5 ст. 74 КК України та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України та звільнити ОСОБА_7 від покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 191 КК України, відповідно до положень ч. 5 ст. 74 КК України та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.»

Врешті вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 28.05.2025 стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4