Номер провадження: 11-кп/813/649/25
Справа № 511/2290/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріли кримінального провадження № 0000036 від 13.01.2020 року за апеляційною скаргою прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 01 квітня 2024 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт.Красні Окни Одеської області, з вищою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , раніше не судимого

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України та його виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Вироком суду скасовані заходи забезпечення кримінального провадження та вирішено питання стосовно долі речових доказів.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України за наступних обставин.

Відповідно до наказу Одеської митниці Держмитслужби від 05.12.2019 №14 затверджено та введено в дію Положення про митний пост «Кучурган» Наказом Держмитслужби від 03.12.2019 №212-о ОСОБА_8 з 04.12.2019 року призначено на посаду начальника митного поста «Кучурган» Одеської митниці Держмитслужби.

Відповідно до Положення про митний пост «Кучурган» Одеської митниці Держмитслужби, затвердженого наказом №14 від 05.12.2019 року до функціональних обов`язків начальника митного поста належить: здійснення керівництва діяльністю та організація роботи Митного поста; надання обов`язкових до виконання доручень працівникам Митного поста з питань, що належать до його функціональних повноважень діяльності підрозділу, контроль за їх виконанням; організація планування роботи Митного поста; вжиття у межах компетенції заходів щодо запобігання та протидії корупції; тощо.

Також Начальник Митного поста відповідно до покладених на нього обов`язків має право:

- розглядати питання та приймати рішення згідно визначених начальником Митниці повноважень, накладати резолюції на документах та листах, приймати у межах своїх повноважень рішення віднесених митним законодавством до компетенції начальника підрозділу митного оформлення митниці, підписувати службові документи, контролювати дотримання працівниками Митного поста вимог законодавства України;

- запитувати і одержувати у підрозділах митного оформлення Митного поста, інших підрозділів Митниці, суб`єктів ЗЕД і громадян документи, відомості і матеріали, які необхідні для виконання покладених на нього обов`язків і завдань в межах наданої компетенції або доручень;

- вимагати від співробітників підпорядкованих підрозділів Митного поста виконання покладених на них службових обов`язків, запитувати та отримувати від співробітників Митного поста необхідну службову та іншу інформацію;

- перевіряти роботу посадових осіб підрозділів Митного поста, результати митного оформлення та контролю, у тому числі цілодобовому режимі їх роботи, дотримання ними законності, надавати для забезпечення діяльності Митного поста розпорядження, контролювати своєчасність та повноту їх виконання, здійснювати необхідні заходи для виправлення виявлених недоліків.

Відповідно до посадової інструкції начальника митного поста «Кучурган» Одеської митниці Держмитслужби, затвердженої 21.02.2020 року в.о. начальника Одеської митниці Держмитслужби до основних посадових обов`язків начальника Митного поста відносяться:

- здійснення керівництва діяльністю та організація роботи Митного поста;

- організація діяльності Митного поста у напрямку належного виконання митних формальностей, здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України;

- організація взаємодії у межах компетенції з іншими структурними підрозділами митниці, Держмитслужби, та іншими/державними органами та організаціями з питань здійснення контролю за переміщенням товарів через митний кордон України, у тому числі з метою отримання інформації про виконання або невиконання відповідальними особами своїх зобов`язань щодо доставления товарів та транспортних засобів в митницю призначення;

- здійснення контролю за повнотою та своєчасністю сплати митних платежів;

- здійснення заходів щодо поліпшення ефективності процедур митного контролю та оформлення товарів; організація та координація роботи митного поста із забезпечення повноти та своєчасності виконання митних формальностей при митному оформленні товарів.

Права начальника Митного поста:

- здійснювати в рамках процедур митного контролю та митного оформлення перевірку документів про проходження товару, заявлену декларантом митну вартість, класифікацію товарів згідно з УКТ ЗЕД, тарифні пільги, наявність результатів офіційного контролю, товарів, що містять об`єкти права інтелектуальної власності;

- витребувати від суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності декларантів і перевізників документи, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, що поміщуються через митний кордон України;

- застосовувати форми митного контролю у визначених Митним кодексом України випадках, зокрема за результатами застосування системи управління ризиками;

- вживати заходів щодо зупинення й повернення в зону митного контролю транспортних засобів та товарів, що переміщуються за межі зони митного контролю без дозволу митниці;

- надавати розпорядження посадовим особам відділу та вимагати від посадових осіб відділу виконання покладених на них службових обов`язків.

Згідно з п. 34-1 ч.1 ст.4 Митного кодексу України органи доходів і зборів це - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, митниці та митні пости.

Згідно до ст.18 КК України до службових осіб належать керівники установ, міністерств, відомств та особи, які постійно чи тимчасово здійснюють функції представників влади, обіймають посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків в установах і організаціях.

Крім того, відповідно до примітки ст. 364 КК України службовими особами є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно- розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації, судом або законом.

Таким чином, ОСОБА_8 є службовою особою, наділеною організаційно - розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» органи доходів і зборів відносяться до правоохоронних органів.

Таким чином, будучи службовою особою органів доходів і зборів, ОСОБА_8 постійно (на підставі наказу про призначення на посаду) обіймав посаду у державному органі та здійснював функції представника влади, а тому відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» є працівником правоохоронного органу.

Згідно з положеннями ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до примітки 2 до ст. 368 КК України, службовими особами, які займають відповідальне становище, у статтях 368 , 3682, 369 та 382 цього Кодексу є особи, зазначені у пункті 1 примітки до статті 364 цього Кодексу, посади яких згідно із статтею 6 Закону України «Про державну службу» належать до категорії «Б», судді, прокурори і слідчі, а також інші, крім зазначених у пункті 3 примітки до цієї статті, керівники і заступники керівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх структурних підрозділів та одиниць.

Таким чином, займаючи посаду начальника митного поста «Кучурган» Одеської митниці Держмитслужби, ОСОБА_8 є службовою особою, яка займає відповідальне становище.

Відповідно до п. п. «е» п. 1 ч. 1 ст. З Закону України «Про запобігання корупції» посадові та службові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної податкової політики та державної політики у сфері державної митної справи є суб`єктом відповідальним за корупційні правопорушення.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про запобігання корупції» посадовим та службовим особам центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної податкової політики та державної політики у сфері державної митної справи забороняється використовувати свої службові повноваження або своє становище та пов`язані з цим можливості з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб, у тому числі використовувати будь-яке державне чи комунальне майно або кошти в приватних інтересах.

Згідно із ст.23 Закону України «Про запобігання корупції» посадовим та службовим особам центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної податкової політики та державної політики у сфері державної митної справи з надзвичайних ситуацій забороняється безпосередньо або через інших осіб вимагати, просити, одержувати подарунки для себе чи близьких їм осіб від юридичних або фізичних осіб у зв`язку із здійсненням такими особами діяльності, пов`язаної із виконанням функцій держави.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про запобігання корупції» особа, уповноважена на виконання функцій держави, у разі надходження пропозиції щодо неправомірної вигоди або подарунка, незважаючи на приватні інтереси, зобов`язана невідкладно вжити заходів щодо: відмови від пропозиції; за можливості ідентифікувати особу, яка зробила пропозицію; залучити свідків, якщо це можливо, у тому числі з числа співробітників; письмово повідомити про пропозицію безпосереднього керівника (за наявності) або керівника відповідного органу, підприємства, установи, організації, спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції.

Положеннями частин 13 ст. 318 Митного кодексу України (надалі МК України) визначено:

1. Митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України.

2. Митний контроль здійснюється виключно органами доходів і зборів відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

3 .Митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Відповідно до положень частин 1 - 3 ст. 320 МК України:

1. Форми та обсяги контролю, достатнього для забезпечення додержання законодавства з питань державної митної справи та міжнародних договорів України при митному оформленні, обираються митницями (митними постами) на підставі результатів застосування системи управління ризиками. Не допускаються визначення форм та обсягів митного контролю іншими органами державної влади, а також участь їх посадових осіб у здійсненні митного контролю.

2. Форми та обсяг контролю, достатнього для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи та міжнародних договорів України, укладених відповідно до закону, після завершення митного оформлення, визначаються в порядку, встановленому цим Кодексом. На вимогу власника товарів, щодо яких визначено форму та обсяг митного контролю, або уповноваженої ним особи органи доходів і зборів зобов`язані письмово повідомити про це протягом години, якщо інший строк повідомлення не визначено цим Кодексом.

3. Якщо за результатами застосування системи управління ризиками не визначено необхідності проведення митного огляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення, митне оформлення та випуск цих товарів, транспортних засобів за рішенням митниці (митного посту) можуть бути здійснені без пред`явлення зазначених товарів, транспортних засобів митниці (митного посту) або з пред`явленням, але без проведення їх митного огляду.

Частиною 1 ст.336 МК України визначено, що митний контроль здійснюється безпосередньо посадовими особами органів доходів і зборів шляхом:

перевірки документів та відомостей, які відповідно до ст. 335 цього Кодексу надаються органам доходів і зборів під час переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України,

митного огляду (огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення, огляду та переогляду ручної поклажі та багажу,

особистого огляду громадян);

обліку товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що

переміщуються через митний кордон України;

усного опитування громадян та посадових осіб підприємств;

огляду територій та приміщень складів тимчасового зберігання, митних складів, вільних митних зон, магазинів безмитної торгівлі та інших місць, де знаходяться товари, транспортні засоби комерційного призначення, що підлягають митному контролю, чи провадиться діяльність, контроль за якою відповідно до цього Кодексу та інших законів України покладено на органи доходів і зборів;

перевірки обліку товарів, що переміщуються через митний кордон України та/або перебувають під митним контролем;

проведення документальних перевірок дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи, у тому числі своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів,

направлення запитів до інших державних органів, установ та організацій, уповноважених органів іноземних держав для встановлення автентичності документів, поданих органу доходів і зборів.

Приписами ч. 1 ст. 494 МК України установлено, що про кожний випадок виявлення порушення митних правил уповноважена посадова особа органу доходів і зборів, яка виявила таке порушення, невідкладно складає протокол за формою, установленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відповідно до пункту 3 розділу VII Порядку здійснення аналізу та оцінки ризиків, розроблення і реалізації заходів з управління ризиками для визначення форм та обсягів митного контролю, що затверджений наказом Міністерства фінансів України від 31.07.2015 № 684 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 21.08.2015 за № 1021/27466 (далі - Порядок № 684), форми та обсяги контролю, визначені в Переліку митних формальностей за результатами застосування СУР, виконуються посадовими особами митниці (митних постів) ДФС при проведенні митного контролю та митного оформлення з урахуванням виду митної формальності та повідомлення до митної формальності, а також відповідно до вимог нормативно-правових актів, що регулюють порядок проведення митного контролю та митного оформлення товарів і транспортних засобів.

Так згідно обвинувального акту у період часу з січня по липень 2020 року, більш точну дату та час в ході досудового розслідування не встановлено, начальник митного поста «Кучурган» Одеської митниці Держмитслужби ОСОБА_8 , будучи службовою особою, наділеною організаційно - розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення вчинив тяжкий корупційний злочин за наступних обставин.

Так, у грудні 2019 року, більш точний час та дату під час досудового розслідування встановити не виявилось можливим, ОСОБА_8 , займаючи посаду начальника митного поста «Кучурган» Одеської митниці Держмитслужби, тобто будучи особою, яка постійно обіймає в центральному органі виконавчої влади посаду, пов`язану з виконанням організаційно- розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, тобто відповідно до ч.3 ст.18 та пункту 1 примітки до ст. 364 КК України є службовою особою, зустрівся із ОСОБА_10 , під час чого останній повідомив ОСОБА_8 про те, що час від часу на прохання фізичних осіб здійснює на митному пості «Кучурган» Одеської митниці Держмитслужби діяльність з супроводження розмитнення транспортних засобів, які ввозяться на митну територію України.

У цей час у начальника митного поста «Кучурган» Одеської митниці Держмитслужби ОСОБА_8 виник злочинний умисел спрямований на одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_10 за вчинення в інтересах останнього дій з використанням наданого йому службового становища.

Згідно наявного умислу, ОСОБА_8 вирішив поставити ОСОБА_10 вимогу щодо надання йому неправомірної вигоди за не створення штучних перешкод та безперешкодне митне оформлення транспортних засобів, які ОСОБА_10 планує в подальшому ввозити на митну територію України через митний пост «Кучурган» Одеської митниці Держмитслужби.

Так, у грудні 2019 року, більш точний час та дату під час досудового розслідування встановити не виявилось можливим, перебуваючи на митному посту «Кучурган» Одеської митниці Держмитслужби, розташованому за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, с.Кучурган, вул.Одеська, б/н, ОСОБА_8 , будучи службовою особою, наділеною владними повноваженнями щодо здійснення контролю за дотриманням суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності та громадянами установленого законодавством порядку переміщення товарів, транспортних засобів через митний кордон України, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення протиправним шляхом, використовуючи своє службове становище, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на особисте збагачення та отримання неправомірної вигоди, повідомив ОСОБА_10 , що в подальшому для безперешкодного митного оформлення транспортних засобів на вказаному митному посту, останній повинен надавати ОСОБА_8 грошову винагороду з розрахунку 200 доларів США за розмитнення одного транспортного засобу.

Продовжуючи реалізовувати вказаний злочинний умисел, направлений на особисте збагачення протиправним шляхом, 04.03.2020 близько 15:00 години, на території митного поста «Кучурган», розташованого за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, с.Кучурган, вул.Одеська, б/н, начальник митного посту «Кучурган» Одеської митниці Держмитслужби ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_10 про необхідність надання неправомірної вигоди за здійснене безперешкодне митне оформлення п`яти автомобілів, а саме: «Mercedes-Benz», модель S350 BLUETEC 4MATIC, номер кузова - НОМЕР_1 , календарний рік випуску - 2014 p.; «Mitsubishi Outlander», номер кузова - НОМЕР_2 ; «BMW», модель Х5, номер кузова - НОМЕР_3 , календарний рік випуску - 2001 p.; «BMW», модель Х5, номер кузова - НОМЕР_4 , календарний рік випуску - 2019 p.; «Peugeot», модель 308, номер кузова - НОМЕР_5 , календарний рік випуску - 2016 p., яке ОСОБА_10 супроводжував протягом січня-лютого 2020 року, у розмірі 1000 доларів США, з розрахунку 200 доларів США за одну одиницю транспортного засобу.

Здійснюючи подальшу реалізацію наявного умислу на особисте протиправне збагачення, з метою одержання від ОСОБА_10 неправомірної вигоди в розмірі 1000 доларів США, керівник митного посту «Кучурган» Одеської митниці Держмитслужби - начальник митного відділу митного оформлення №1 ОСОБА_11 13.03.2020 близько 11:40 години у своєму службовому кабінеті на території митного поста «Кучурган» за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, с. Кучурган, вул. Одеська, б/н, пред`явив ОСОБА_12 роздруковані декларації по п`яти вищевказаних автомобілях (митні декларації: UA500300/2020/001909, UA500300/2020/001487, UA500300/2020/002742, UA500300/2020/002678, UA500300/2020/003079), митне оформлення яких супроводжував останній, підтвердив раніше висунуту вимогу про надання неправомірної вигоди у розмірі 1000 доларів США, з розрахунку 200 доларів США за розмитнення однієї одиниці транспортного засобу. На виконання вказаної вимоги, ОСОБА_10 передав ОСОБА_8 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у розмірі 1000 доларів США.

Продовжуючи реалізацію злочинного умислу, на початку квітня 2020 року, більш точну дату та час в ході досудового розслідування не встановлено, за допомогою месенджеру «WhatsApp», начальник митного посту «Кучурган» Одеської митниці Держмитслужби ОСОБА_11 зателефонував ОСОБА_12 та висловив вимогу про надання неправомірної вигоди у розмірі 800 доларів США за безперешкодне митне оформлення чотирьох транспортних засобів, а саме: причіп «HEINEMANN РН2038», «Opel Zafira», «Mersedes-Benz V-clas», «Smart», яке супроводжував останній протягом березня-травня поточного року. На вказану вимогу, ОСОБА_12 повідомив, що у зв`язку з введенням карантинних заходів в найближчий час не має можливості прибути до митного поста «Кучурган» та при можливості відразу поінформує ОСОБА_13 про дату прибуття.

В подальшому, протягом періоду березень - липень 2020 року ОСОБА_10 здійснив супроводження митного оформлення чотирьох транспортних засобів, а саме: причеп автомобільний, двухвісний, для перевезення вантажів, що був у використанні, марка «HEINEMANN», модель «РН2038», номер кузова НОМЕР_6 , календарний рік випуску - 1989 р. (відповідно до митної декларації UA500300/2020/003617); «Opel», модель Zafira, номер кузова - НОМЕР_7 (відповідно до митної декларації UA500300/2020/001483); «Mersedes-Benz», модель V-KLASSE, номер кузова - НОМЕР_8 , календарний рік випуску - 2018 р. (відповідно до митної декларації UA500300/2020/004009); «Smart», модель EQ FORFOUR, номер кузова - НОМЕР_9 , модельний рік виготовлення - 2019 р. (відповідно до митної декларації UA500300/2020/004004).

16.07.2020 близько 12 год. 10 хв., перебуваючи на території митного поста «Кучурган», а саме на території пункту пропуску, за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, с. Кучурган, вул. Одеська, б/н, на виконання раніше озвученої вимоги ОСОБА_10 передав ОСОБА_8 неправомірну вигоду у розмірі 800 доларів США, за безперешкодне митне оформлення вищевказаних чотирьох транспортних засобів.

Після одержання неправомірної вигоди в цей же день ОСОБА_8 було затримано працівниками правоохоронного органу, чим припинено його злочинну діяльність.

Таким чином, за версією сторони обвинувачення ОСОБА_8 , реалізовуючи свій злочинний умисел вимагав та одержав від ОСОБА_10 неправомірну вигоду в загальній сумі 1800 доларів США за безперешкодне митне оформлення вищевказаних дев`яти транспортних засобів.

Оскарженим вироком місцевий суд визнав ОСОБА_8 невинуватим інкримінованого йому злочину та виправдав на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Прокурор посилається на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість вироку, з огляду на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення судом вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Прокурор вважає, що всупереч положенням ст.ст.94, 370, 374 КПК України, при ухваленні виправдувального вироку місцевий суд не здійснив належну оцінку сукупності зібраних стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, не мотивував належним чином підстави, з яких суд відкинув сутність доказів обвинувачення.

Вимоги апеляційної скарги прокурор обґрунтовує наступними доводами:

1)виправдовуючи обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції належним чином не надав оцінку зазначеній в обвинувальному акті ролі у кримінальному провадженні свідка ОСОБА_10 (здійснював діяльність з супроводження розмитнення транспортних засобів), вдавшись до зазначення у своєму висновку нібито необхідної поведінки свідка ОСОБА_10 за обставин кримінального провадження (брати безпосередню участь у митному оформленні автомобілів, здійснювати безпосередню процесуальну діяльність з супроводження митного оформлення, отримати на це відповідний дозвіл), що одночасно є виходом суду за межі з`ясування обставин, які підлягають доказуванню відповідно до положень ст.91, ч.1 ст.337 КПК України. Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо ролі свідка ОСОБА_10 у кримінальному провадженні та неправдивості його показань є необґрунтованими, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, містять істотні суперечності, частково прийняті за межами з`ясування обставин, які підлягають доказуванню, що є невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, тобто порушенням ст.ст. 84, 91. 94, 337. 370,374, 411 КПК України;

2)показання обвинуваченого ОСОБА_8 не підтверджуються жодним доказом та є непідтвердженою версією сторони захисту. Визнаючи послідовними покази обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції без перевірки, підтвердження чи їх спростування, безпідставно зазначив, що ОСОБА_10 є працівником правоохоронного органу, що не відповідає дійсності;

3)станом на момент написання заяви, початку досудового розслідування та документування протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_8 , свідок ОСОБА_10 фактично був особою, яка здійснювала діяльність з супроводження розмитнення транспортних засобів, про що зазначено в обвинувальному акті. Як з показань, наданих свідком ОСОБА_10 під час досудового розслідування, так і наданих під час судового розгляду, змісту спілкування між свідком ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_8 , наявного в матеріалах про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій, встановлено, що ОСОБА_10 був особою, яка володіє відомостями з оформлення вказаним митним постом конкретних транспортних засобів, зокрема їх найменування, ідентифікаційних ознак, походження, факту подачі необхідних документів для митного оформлення кожного транспортного засобу, тобто ОСОБА_10 був особою, яка від імені осіб, зацікавлених у законному порядку розмитнення конкретних транспортних засобів, здійснює діяльність з супроводження розмитнення конкретних транспортних засобів, а не консультант із вказаних питань;

4)до повноважень обвинуваченого ОСОБА_8 , як керівника митного посту «Кучурган», входили як особисте здійснення митного оформлення транспортних засобів, так і надання вказівок та контроль за роботою підпорядкованих працівників, які уповноважені здійснювати таке оформлення. З урахуванням встановлених під час досудового розслідування обставин кримінального правопорушення, наведених у обвинувальному акті, як під час висловлення вимоги щодо надання неправомірної вигоди ОСОБА_10 , так і під час неодноразового одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_10 , обвинувачений ОСОБА_8 достовірно розумів свої службові повноваження, відповідно до яких може умисно шляхом надання вказівок підпорядкованим працівникам заблокувати законне розмитнення транспортних засобів, або умисно сприяти безперешкодному їх розмитненню. Саме за вчинення таких дій з використанням наданого службового становища у ОСОБА_8 і виник злочинний умисел спрямований на одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_10 ;

5)обвинуваченим ОСОБА_8 з урахуванням свого службового становища спеціально та умисно створено умови, за яких митне оформлення транспортних засобів, супроводження яких здійснював ОСОБА_10 , було неможливим навіть у встановленому законом порядку. Як результат, обвинувачений ОСОБА_8 досягнув свого злочинного умислу та двічі одержав від ОСОБА_10 неправомірну вигоду за безперешкодне митне оформлення вказаних транспортних засобів (тобто ОСОБА_8 фактично усунув перешкоди митного оформлення, які сам і створив).;

6)матеріали кримінального провадження не містять об`єктивних даних про те, що ОСОБА_10 діяв за дорученням працівників поліції, є агентом правоохоронних органів або є особою залежною чи підпорядкованою їм. Відсутні в матеріалах справи й будь-які докази, які б свідчили про те, що правоохоронні органи вийшли за межі пасивного розслідування протиправної діяльності обвинуваченого ОСОБА_8 та шляхом психологічного тиску спровокували його на вчинення злочину. В свою чергу, порушуючи у виправдувальному вироку питання щодо нібито наявності провокації у діях правоохоронного органу у зв`язку із співпрацею ОСОБА_10 з правоохоронними органами, суд першої інстанції не здійснив належну перевірку дій правоохоронного органу на предмет наявності вищезазначених критеріїв;

7)висновки суду першої інстанції щодо порушення процесуального порядку під час реєстрації відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР є необґрунтованими, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду;

8)результатом проведення контролів за вчиненням злочину є підтвердження викладених у заяві ОСОБА_10 фактів систематичного вимагання та одержання ОСОБА_8 неправомірної вигоди. У свою чергу, судом першої інстанції зроблено хибний висновок щодо цілей постанов прокурора про проведення негласних слідчих (розшукових) дій. Згідно висновку суду щодо вказаних процесуальних рішень прокурорів, оперативний підрозділ мав би змоделювати ситуацію, у якій в оточенні ОСОБА_8 утворилося б враження, що реально вчинений злочин, тобто результати імітування мали носити відкритий характер, очевидний для сторонніх осіб. Разом з тим, будь-якої вказівки від прокурорів до оперативного підрозділу щодо моделювання ситуації, утворення враження у оточенні ОСОБА_8 вказані процесуальні рішення (постанови) не містять, відповідно такі дії оперативним підрозділом не вчинялись;

9)надаючи оцінку зафіксованим обставинам зустрічей ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , суд першої інстанції спромігся лише зробити висновок щодо відсутності ознак вимагання неправомірної вигоди у діях ОСОБА_8 , залишивши поза увагою обставини кримінального провадження, відповідно до яких кваліфікуюча ознака вимагання неправомірної вигоди у діях ОСОБА_8 вбачається з урахуванням його службового становища при створенні перед ОСОБА_10 умов, за яких останній вимушений був надати неправомірну вигоду з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів, як особи яка забезпечувала законне розмитнення транспортних засобів;

10)суд ухвалюючи виправдувальний вирок, дійшовши висновку про одержання 16.07.2020 на території митного посту «Кучурган» у салоні автомобілю обвинуваченим ОСОБА_8 грошових коштів у сумі 800 доларів США від ОСОБА_10 , тобто зазначаючи у вироку факт одержання неправомірної вигоди обвинуваченим, при цьому не визнаючи наявності кваліфікованої ознаки «вимагання» неправомірної вигоди, не навів мотивів відсутності підстав для використання свого права, передбаченого ч.3 ст.337 КПК України, та не розглянув питання щодо наявності чи відсутності у діях обвинуваченого, з урахуванням наведених у вироку обставин події, ознак одержання неправомірної вигоди чи складу іншого кримінального правопорушення.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; думку захисника та обвинуваченого, які заперечували проти її задоволення; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до положень ст.ст. 7, 9 КПК України (далі-КПК) зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 у своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Апеляційний суд зазначає, що ст.ст. 412, 415 КПК встановлений вичерпний перелік підстав для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Однак, в апеляційній скарзі прокурор не зазначив жодних обставин, передбачених ст.ст. 412, 415 КПК, які свідчать про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції, які слугують підставами для скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів також не встановлено обставин, які свідчать про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили, або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, та які слугують підставами для скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів констатує, що вимоги апеляційної скарги прокурора щодо скасування виправдувального вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, не відповідають положенням ст. 415 КПК.

Крім того, в апеляційній скарзі прокурор стверджує про те, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Апеляційний суд зазначає, що неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, встановлюється апеляційним судом з метою ухвалення обвинувального вироку.

Разом з тим, оскільки прокурор не ставить питання про ухвалення апеляційним судом обвинувального вироку відносно ОСОБА_8 , а просить призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, колегія суддів, керуючись вимогами ч.1 ст.404 КПК України, не вбачає підстав для виходу за межі апеляційної скарги прокурора.

У свою чергу апеляційний суд зазначає, що, згідно із вимогами ст.370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів, оцінивши мотиви місцевого суду вважає, що оскаржений вирок повністю відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону, оскільки, ухвалюючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_8 суд першої інстанції ретельно перевірив докази, надані стороною обвинувачення та надав їм об`єктивну правову оцінку, в тому числі і на предмет належності, допустимості та достатності для прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

При розгляді зазначеного кримінального провадження відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд вважає за необхідне застосувати практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

У п.146 рішення у справі «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» (1998 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, що обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи не можна виходити з припущень, а лише з належних, достатніх та допустимих доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце, та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

Так, відповідно до оскарженого вироку, судом першої інстанції були досліджені зібрані у кримінальному провадженні письмові докази та допитані свідки.

Доказами обвинувачення, у вказаному кримінальному провадженні, якими доводились обставини, передбачені ст. 91 КПК та безпосередньо вина ОСОБА_8 в отриманні неправомірної вигоди під час перебування на посаді були: письмові докази, документи, речові докази, матеріали, відеозаписи негласних слідчих дій - аудіо та відео контролю за особою, висновок експертизи, а також покази свідків.

Однак, фактично головними доказами на підтвердження винуватості ОСОБА_8 у даній справі є показання особи, у якої обвинувачений нібито вимагав неправомірну вигоду - свідок ОСОБА_10 , який за версією обвинувачення вручав обвинуваченому грошові кошти.

Місцевий суд надавши оцінку показанням свідка ОСОБА_10 в суді, дійшов переконливого висновку про те, що вказані покази є сумнівними, свідок надав неправдиві свідчення щодо його ролі в даному кримінальному провадженні, а також щодо достовірності обставин, про які він повідомив правоохоронні органи.

Так, згідно пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, він, у грудні 2019 року, тобто ще до порушення кримінального провадження, зустрівся із ОСОБА_10 , який повідомив ОСОБА_8 про те, що час від часу на прохання фізичних осіб здійснює на митному пості «Кучурган» Одеської митниці Держмитслужби діяльність з супроводження розмитнення транспортних засобів, які ввозяться на митну територію України і ОСОБА_8 згідно наявного умислу, поставив ОСОБА_10 вимогу щодо надання йому неправомірної вигоди за не створення штучних перешкод та безперешкодне митне оформлення транспортних засобів, зокрема відносно того, що в подальшому, для безперешкодного митного оформлення транспортних засобів на вказаному митному посту, останній повинен надавати ОСОБА_8 грошову винагороду з розрахунку 200 доларів США за розмитнення одного транспортного засобу.

Допитаний в суді обвинувачений ОСОБА_8 , не визнаючи свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, не заперечував своє знайомство з громадянином ОСОБА_10 , та пояснив, що знає вказану особу як працівника правоохоронного органу, з яким взаємодіяв в питаннях надання консультацій, наявної інформації щодо розмитнення транспортних засобів.

У свою чергу свідок ОСОБА_10 у суді спростовував ці твердження обвинуваченого і зазначив, що він в період розглядуваних судом подій саме приймав участь у митному оформленні та розмитненні автомобілів на митному посту Кучурган», це були транспортні засобі його знайомих, він не є працівником правоохоронного органу і до правоохоронних органів звернувся з метою захисту своїх прав, так як йому було створено перешкоди в законному розмитненні транспортних засобів. Між тим свідок ОСОБА_10 в суді прізвище власників транспортних засобів згадати не міг.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було достеменно встановлено, що ОСОБА_10 не брав участі у митному оформленні даних автомобілів, оскільки не був брокером, декларантом або уповноваженою особою декларантів при їх митному оформленні, а будь-які дані в митниці щодо участі вказаної особи в процедурі митного оформлення цих автомобілів відсутні, тому останній не міг здійснювати процесуальну діяльність щодо надання консультацій безпосередньо на митному посту, не отримавши на це відповідний дозвіл.

Такий висновок судом зроблено також на підставі наданих суду письмових доказів захисту - Листа Державної митної служби від 12.08.2020 року за №7.10-4/28/7-01/8.19/12200, листа ФОП ОСОБА_14 , та ТОВ «Укртрансагент», брокерських компаній, які за дорученням декларанта здійснювали розмитнення цих автомобілів щодо відсутності у них даних про участь ОСОБА_10 в митному оформленні зазначених транспортних засобів.

За наведених обставин місцевий суд дійшов висновку про те, що свідок ОСОБА_10 надав у суді неправдиві свідчення щодо до його участі у процесі розмитненні транспортних засобів, які фігурують у даній справі.

У свою чергу із доказу обвинувачення - інформативного листа Одеської митниці від 07.10.2020 року, також вбачається, що начальник митного поста ОСОБА_8 митне оформлення жодного з даних автомобілів не здійснював, а участь у митному оформленні транспортних засобів здійснювали: головний державний інспектор ОСОБА_15 , державний інспектор ОСОБА_16 , старший державний інспектор ОСОБА_17 , старший державний інспектор ОСОБА_18 , головний державний інспектор ОСОБА_19 .

Вказані працівники митниці були допитані в суді за клопотанням прокурора та пояснили, що особисто начальник митного поста ОСОБА_8 в розмитненні даних транспортних засобів участі не приймав. При цьому, кожен із свідків повідомив, що під час здійснення декларування ніяких вказівок від ОСОБА_8 стосовно цих транспортних засобів не було, а митні процедури проходили без особливостей. Ніхто з зазначених свідків громадянина ОСОБА_10 не знає, та будь-яких вказівок відносно нього, від ОСОБА_8 свідки не отримували. Також свідки повідомили, що громадянин ОСОБА_10 не був присутнім при огляді та митному оформленні автомобілів, в тому числі і в якості представника їх власника.

Слушним є висновок місцевого суду і про те, що на час подачі заяви ОСОБА_10 , транспортні засоби, які фігурують у справі розмитнені не були, однак виходячи із часу розмитнення цих автомобілів, станом на 13.03.2020 року, коли відбулася перша контрольована правоохоронними органами зустріч ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , всі автомобілі вже були розмитнені та перебували на території Україні. Така ж ситуація була і станом на 16.07.2020 року, коли відбулась друга зустріч ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , що також свідчить про те, що оскільки ОСОБА_10 не приймав участі у їх розмитненні, а митне оформлення цих транспортних засобів здійснював не ОСОБА_8 , то відповідно висунуте останньому обвинувачення щодо вимагання грошових коштів у ОСОБА_10 є безпідставним.

Апеляційний суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів того, що транспортні засоби, які фігурують у даній справі, розмитнені з порушенням митного законодавства, дане питання під час розслідування справи не вивчалось і взагалі порушувалось.

Пункт 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).

У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року із змінами «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ і постановлення вироку» всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні; тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення (постанова Верховного Суду від 12 червня 2018 року - справа №712/13361/15, провадження № 51-1604км18, ЄДРСРУ №74777387).

Тобто, при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним ч.ч.2,4 ст.17 КПК, що передбачають: «Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (постанова Верховного Суду від 4 липня 2018 року - справа №688/788/15-к, провадження №51-597км17, ЄДРСРУ № 75286445).

Відповідно до ст.9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія протии Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161, Series А заява № 25). який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».

Так, відповідно до статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до ст.91 КПК України на слідчого та прокурора покладено обов`язок доведення вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції який, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, дослідивши та оцінивши усі докази, надані стороною обвинувачення та стороною захисту в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних, беззаперечних, належних і допустимих доказів наявності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, якому стороною обвинувачення надано правову кваліфікацію за ч.3 ст.368 КК України.

Апеляційний суд зазначає, що однієї з засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, відповідно до якої ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Даний стандарт доказування передбачає, що у достовірності факту, а саме - винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення не повинно залишатися розумних, тобто раціональних сумнівів.

Відповідно до ч. 4 ст.17 КПК, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що згідно з ч.3 с.373 КПК, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

На думку апеляційного суду, наведені у апеляційній скарзі прокурора доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не ставлять під сумнів законність оскарженого судового рішення.

Виправдовуючи ОСОБА_8 в інкримінованому йому злочині, суд першої інстанції дотримався приписів кримінального процесуального закону, зазначених у ст.ст. 373-374 КПК і навів у вироку конкретні обґрунтування мотивів виправдання ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, щодо неповноти судового розгляду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються висновками суду першої інстанції, наведеними у виправдувальному вироку.

Розглядаючи вимоги апеляційної скарги прокурора, враховуючи положення ст.ст. 412, 415 КПК, якими законом встановлений вичерпний перелік підстав для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів враховує той факт, що в апеляційній скарзі прокурор не зазначив жодної обставини, передбачені ст.ст. 412, 415 КПК, які свідчать про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції, які слугують підставами для скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Під час апеляційного розгляду, не зважаючи на надання апеляційним судом стороні обвинувачення достатнього часу для формування позиції щодо можливих обставин, які свідчать на існування таких підстав, прокурор також не навів суду доказів щодо наявності обставин, які свідчать про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили, або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, та які слугують підставами для скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Водночас колегія суддів наголошує, що положення ч. 1 ст. 404 КПК ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги - стільки рішення»).

Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги.

Разом з цим, доводи сторони обвинувачення щодо невірної оцінки доказів судом першої інстанції та ініціювання клопотання про повторне дослідження доказів, на які міститься посилання в апеляційній скарзі прокурора, яке на переконання апеляційного суду по суті є формальним, оскільки не містить мотивів необхідності повторного дослідження доказів із урахуванням вимог апеляційної скарги про скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, а також враховуючи позицію сторони обвинувачення на стадії апеляційного розгляду, зокрема відсутність надання жодного аргументу на користь існування підстав для ухвалення апеляційним судом рішення про яке просить прокурор, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність підстав для повторного дослідження доказів, мотиви якого викладені в окремій ухвалі апеляційного суду.

За наведених обставин, колегія суддів констатує, що вимоги апеляційної скарги прокурора щодо скасування виправдувального вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, не відповідають положенням ст. 415 КПК, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 01 квітня 2024 року, яким ОСОБА_8 визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України та його виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України - в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4