Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

13 травня 2025 року м. Рівне

Справа № 572/3661/16-к

Провадження № 11-кп/4815/354/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі: секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілої юридичної особи Державне спеціалізоване лісозахисне підприємство «Рівнелісозахист» ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 та прокурора Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 02 січня 2025 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000051 від 11 червня 2015 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Цумань, Ківерцівського району, Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172, ч.2 ст. 191 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 02 січня 2025 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.1 ст. 172 КК України та виправдано.

ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст. 191 КК України та виправдано.

Процесуальні витрати на залучення експерта в сумі 1407,36 грн. ухвалено віднести на рахунок держави.

Вирішено питання щодо речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Згідно обвинувального акта ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що у період з 09.07.2014 по 28.10.2015, перебуваючи на посаді директора Державного спеціалізованого лісозахисного підприємства «Рівнелісозахист», (), юридична адреса: м. Сарни, вул. Гоголя 34 А, Рівненської області, будучи службовою особою, відповідно до контракту від 08.07.2014, статуту підприємства, наділеною організаційно-розпорядчими, адміністративно-господарськими функціями, правом прийняття та звільнення працівників, грубо порушуючи законодавство про працю, діючи умисно, з особистих мотивів, через особисту неприязнь до заступника директора підприємства ОСОБА_9 , що виразилась у послідовному перешкоджанню його нормальній роботі на вказаній посаді, із послідуючим безпідставним застосуванням до останнього дисциплінарних заходів, шляхом видачі наказу №61 від 04.09.2014 про оголошення догани, а потім і звільнення з роботи, згідно наказу №17 від 06.04.2015, чим порушив право ОСОБА_9 , що гарантується Конституцією України, Кодексом законів про працю України на працю та його гарантії.

Орган досудового розслідування зазначає, що такими діями, які виразились у незаконному звільненні працівника з роботи з особистих мотивів, а також іншому грубому порушенні законодавства про працю, ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопрушення, передбачене ч.1 ст.172 КК України.

Також, згідно обвинувального акта ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що у період з 09.07.2014 по 28.10.2015, працюючи на посаді директора Державного спеціалізованого лісозахисного підприємства «Рівнелісозахист», (), юридична адреса: м.Сарни, вул.Гоголя, 34 А, Рівненської області, будучи службовою особою, відповідно до контракту від 08.07.2014, статуту підприємства, наділеною організаційно-розпорядчими, адміністративно-господарськими функціями, в порушення вимог п.2.5 Положення про преміювання працівників ДСЛП «Рівнелісозахист» у разі виконання та сприяння у виконанні договірних робіт на 2014-2015 роки, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи умисно, з корисливих мотивів, в період з 01.01.2015 по 31.08.2015 привласнив грошові кошти підприємства в сумі 12 220, 25 грн., шляхом включення себе в накази про преміювання працівників, без погодження з вищестоящою організацією - Державним агентством лісових ресурсів України та в подальшому використав їх на власні потреби, чим вказаному підприємству заподіяв збитків на зазначену суму.

Орган досудового розслідування зазначає, що такими діями, які виразились у привласненні чужого майна, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.191 КК України.

В поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 покликається на незаконність вироку суду першої інстанції.

Вказує на порушення його прав, як потерпілого при розгляді кримінального провадження, оскільки не був належним чином повідомлений про нове судове засідання у іншого судді Костопільського районного суду.

На думку потерпілого, суд не дослідив в повному обсязі всіх обставин, які мають суттєве значення для кримінального провадження, що стало порушенням та перешкодою для винесення обґрунтованого рішення.

Вважає, що судом неправильно оцінені покази свідків, не повністю відображені у вироку його показання.

Зазначає, що у вироку суд посилається лише на частину рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 19.05.2015 року, яким підтверджено його незаконне звільнення, а саме, щодо його звільнення з посади заступника директора на підставі листа Державного агентства лісових ресурсів України та усних рекомендацій голови вказаного агентства. Разом з тим, у рішенні суду за його позовом вказано було, що лист ? це документ, який має рекомендаційний характер, а тому не може бути правовою підставою для проведення скорочення штату працівників.

Звертає увагу, що у оскарженому вироку суду суд залишає поза увагою багато доказів та документів, які вказують на послідовне перешкоджання його роботі на посаді заступника, а звертає лише на позицію обвинуваченого ОСОБА_7 .

Просить скасувати вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 02.01.2025 року та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочинів та притягнути до відповідальності.

В апеляційній скарзі прокурор покликається на незаконність, необгрунтованість і невмотивованість вироку, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що докази сторони обвинувачення у вигляді показань потерпілого, представника потерпілого юридичної особи, свідків, допитаних в залі судового розгляду, судом безпідставно, не у повній мірі, взяті до уваги та містять істотні суперечності з показаннями, наданими в залі суду, а письмові докази необґрунтовано залишено поза увагою. Натомість, вирок суду повністю грунтується на позиції сторони захисту.

Звертає увагу, що рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 19.05.2015 року, яке набрало законної сили, підтверджує, що ОСОБА_7 незаконно звільнив ОСОБА_9 із займаної посади, що підтверджує об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172 КК України.

Прокурор зазначає, що щодо інкримінованого ОСОБА_7 привласнення чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, то суд першої інстанції посилається лише на рішення Сарненського районного суду від 01.03.2016 року, яке набрало законної сили 05.10.2016 року, яким встановлено, що суд не бачає вини ОСОБА_7 в незаконному отриманні премії, і при цьому безпідставно не бере до уваги висновок судової економічної експертизи від 29.04.2016 року, яким підтверджується той факт, що за період січень-серпень 2015 року ОСОБА_7 було виплачено премій на загальну суму 12220,25 грн. без погодження з Державним агентством лісових ресурсів України.

На переконання прокурора, суд, взявши до уваги лише рішення суду у цивільній справі, і при цьому відкинувши докази обвинувачення, безпідставно робить висновок про те, що не вбачає вини ОСОБА_7 у незаконному отриманні премії, і як наслідок, привласнення грошових коштів підприємства.

Звертає увагу суду, що відхилення судом клопотання сторони обвинувачення про допит свідка ОСОБА_12 є порушенням норм кримінального процесуального законодавства та свідчить про неповноту судового розгляду.

Покликається на порушення судом вимог ч.1, ч.3 ст. 23 КПК України щодо дослідження аудіо запису показань свідка ОСОБА_13 .

Вказує на порушення вимог ч.1 ст. 376 КПК України щодо невідповідності змісту резолютивної частини вироку, отриманого прокурором після виходу суду з нарадчої кімнати, зі змістом резолютивної частини вироку, наявного в матеріалах справи.

Просить скасувати вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 02.01.2025 року відносно ОСОБА_7 . Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 172, ч.2 ст. 191 КК України та призначити йому покарання: за ч.1 ст. 172 КК України у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 грн., за ч.2 ст. 191 КК України у виді обмеження волі строком 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у державних підприємствах і державних органах у лісовій сфері на строк 2 роки. На підстав ч.3 ст. 72 КК України призначене покарання у виді штрафу виконувати самостійно.

На підставі ст. 404 КПК України допитати обвинуваченого ОСОБА_7 , представника потерпілої юридичної особи ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 . Дослідити відповідні документи.

Захисником обвинуваченого ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_8 подано заперечення на апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 і прокурора, в яких вважає їх такими, що не ґрунтується на законі, з наведенням відповідних мотивів, і просить залишити апеляційні скарги ОСОБА_9 і прокурора без задоволення, в вирок суду першої інстанції без змін.

В задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів в порядку ч.3 ст. 404 КПК України, з врахуванням думки учасників судового провадження, зокрема, і прокурора, який ствердив, що всі учасники судового провадження були допитані, всі докази були досліджені судом першої інстанції, однак, на думку сторони обвинувачення судом надано неправильну оцінку, ? відмовлено за безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу і не заперечив проти задоволення апеляційної скарги прокурора, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і не заперечив проти задоволення апеляційної скарги потерпілого, обвинуваченого і його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційних скарг потерпілого і прокурора, перевіривши вирок суду в межах апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілого і прокурора не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом цієї норми в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі, і поданих у судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч. 1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

В силу ч. 3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Стаття 6 Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року Європейський Суд наголошує про те, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Згідно із ч. 1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладений на слідчого та прокурора.

Відповідно до ч. 1 ст.94 КПК України суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою зазначеного кримінального провадження колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, перевірив зібрані на досудовому розслідуванні та досліджені в судовому засіданні докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлене обвинувачення за ч.1 ст. 172, ч.2 ст. 191 КК України.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги, а доводи апеляційних скарг потерпілого і прокурора не спростовують висновків місцевого суду.

Виправдовуючи ОСОБА_7 за ч.1 ст. 172, ч.2 ст. 191 КК України, суд першої інстанції у судовому засіданні відповідно до вимог кримінального процесуального закону перевірив зібрані під час досудового розслідування докази, на які посилалася сторона обвинувачення, та, згідно зі ст. 94 КПК України, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів.

Зокрема, суд першої інстанції, проаналізував показання ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 , представника потерпілої юридичної особи Державне спеціалізоване лісозахисне підприємство «Рівнелісозахист» ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , дослідив письмові докази, з врахуванням практики Європейського суду, норм матеріального права, які регулюють відповідальність за інкриміновані діяння ОСОБА_7 , прийшов до обгрунтованого висновку, що прокурором не доведено в судовому засіданні та не підтверджено доказами, що обвинувачений ОСОБА_7 умисно, з особистих мотивів, наприклад, з помсти за критику тощо, чи через особисту неприязнь до потерпілого виніс наказ № 17 від 06 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_9 , попередньо наказ № 61 від 04.09.2014 року про оголошення догани заступнику директора ДСЛП «Рівнелісозахист» ОСОБА_9 , а також факт привласнення грошових коштів підприємста ОСОБА_7 у вигляді незаконного отриманняя премій, що виключає у його діях склад інкримінованих кримінальних правопорушень.

Так, як в суді першої інстанції, так і при апеляційному перегляді оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 , заперечуючи свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні, наголошував, що ініціатором скорочення посади заступника директора «Рівнелісозахист» було керівництво Держлісагенства, а не він. Ним на виконання листа заступника голови Держлісагенства від 05.01.2015 року № 05-38/10-15 про скорочення посади заступника директора було видано наказ № 2 «Про скорочення посади заступника директора», після відмови ОСОБА_9 від запропонованої іншої посади, наказом № 17 від 06 квітня 2015 року ОСОБА_9 було звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням посади заступника директора. За дорученням Держлісагенства згідно листа від 14.08.2014 року за результатами перевірки, а не з особистих мотивів чи неприязного відношення, оголосив догану ОСОБА_9 , оскільки він ніс відповідальність за фінансово-господарську діяльність. Зазначив, що він, будучи директором, за допущені порушення іншими працівниками, також оголошував догани таким працівникам, що виключає якесь упереджене ставлення до ОСОБА_9 . Звернув увагу, що всі премії погоджувались Державним агентством лісових ресурсів України, що підтверджується і рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 01.03.2016 року, яке набрало законної сили.

Показання ОСОБА_7 підтверджуються наведеними у вироку суду показаннями свідка ОСОБА_13 (голови правління Державного агентства лісових ресурсів України) щодо звернення ОСОБА_7 з листами про додаткове фінансування посади заступника директора та скерування ОСОБА_7 розпорядження на скорочення посади заступника директора, яку обіймав ОСОБА_9 . Показання ОСОБА_7 узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 щодо звернення ОСОБА_7 з відповідними листами до керівництва для додаткового фінансування оплати праці заступника директора, оскільки коштів на оплату праці введеної посади заступника директора не виділяли, а також узгоджуються з показаннями зазначених свідків щодо виплати премій ОСОБА_7 за погодженням з керівництвом.

Судом звернуто увагу, що потерпілий ОСОБА_9 не навів аргументованих доводів щодо наявності особистої неприязні ОСОБА_7 до нього, не вказано, які особисті мотиви переслідували ОСОБА_7 при винесенні наказів про оголошення йому догани та його звільнення. Не наведено таких аргументів щодо упередженого ставлення ОСОБА_7 до ОСОБА_9 останнім і в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Судом досліджено і надані стороною обвинувачення письмові докази у кримінальному провадженні, зокрема: рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 05.11.2024 року за результатами розгляду позову ОСОБА_9 про визнання незаконним та скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення, а також від 19 травня 2015 року за результатами розгляду позову ОСОБА_9 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, лист Державного агентства лісових ресурсів України № 05-38/3341-15 від 15.04.2015 року та ін., яким надано належну правову оцінку, з наведенням відповідного мотивування у вироку.

Проаналізувавши письмові докази, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 , виносячи наказ № 61 від 04.09.2014 року «Про оголошення догани заступнику директора ДСЛП «Рівнелісозахист» ОСОБА_9 » не діяв з особистих мотивів, а діяв відповідно до рекомендацій Державного агенства лісових ресурсів України зазначених у листі від 14.08.2014 року № 08-08/3894-14 «Про перевірку фінансово-господарської діяльності ДСЛП «Рівнелісозахист», а також, що звільнення ОСОБА_9 з посади заступника директора ДСЛП «Рівнелісозахист» відповідно до наказу № 17 від 06 квітня 2015 року у зв`язку із скороченням посади заступника директора згідно п.1 ст. 40 КЗпП України проведено на підстав листа Державного агенства лісових ресурсів України від 5 січня 2015 року № 05-38/10-15 та усних рекомендацій голови Держлісагенства України ОСОБА_13 , яке обґрунтовувалося можливістю економії коштів.

Щодо листа Державного агентства лісових ресурсів України № 05-38/3341-15 від 15.04.2015 року, наданого стороною обвинувачення в обгрунтування винуватості ОСОБА_7 , то судом першої інстанції встановлено, що вказаний лист було надіслано на адресу підприємства ОСОБА_7 уже після винесення наказу про звільнення ОСОБА_9 та визнано судом таким, що не містить доказів вини останнього, з чим погоджується колегія суддів.

Аналіз зазначених доказів не вказує на наявність якихось особистих мотивів ОСОБА_7 при винесенні наказів щодо ОСОБА_9 чи упередженого ставлення обвинуваченого до потерпілого, що є обов`язковою ознакою складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172 КК України.

Судом також встановлено, що наказом № 39-к (розпорядження) про поновлення на посаді від 25.05.2015, за підписом директора ДСЛП «Рівнелісозахист» ОСОБА_7 , було поновлено ОСОБА_9 з 20 травня 2015 року на посаді заступника директора, згідно виконавчого листа з Сарненського районного суду, справа № 572/1528/15-ц.

За наведеного суд прийшов до переконливого висновку, що стороною обвинувачення не було надано суду належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом доводили винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України та наявність в його діях складу зазначеного кримінального проступку.

Що стосується інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення за ч.2 ст. 191 КК України, то суд першої інстанції з врахуванням показань свідків, на підставі дослідження, аналізу письмових доказів (положення про преміювання працівників ДСЛП «Рівнелісозахист»; довідки перевірки звернення заступника директора ДСЛП «Рівнелісозахист» ОСОБА_9 від 01.10.2015 року, з додатками; висновку експерта № 3.2-281/16 від 29.04.2016, рішення суду у справі № 572/4205/15-ц від 01.03.2016 року щодо поновлення ОСОБА_7 на посаді директора ДСЛП «Рівнелісохзахист», яке набрало законної сили, накази щодо преміювання працівників і ОСОБА_7 та листи-клопотання щодо погодження премій керівнику) встановив законність отримання ОСОБА_7 премій у період з 09.07.2014 року по 28.10.2015 року. Так, судом встановлено, що ОСОБА_7 премія не була погоджена за три місяці (квітень, травень і липень). Поряд з цим, судом встановлено і враховано, що вказівки про позбавлення премії надходили через 2 місяці, при чому, підстави позбавлення премії за квітень і липень 2015 року не вказані, а за травень 2015 року зазначено, що ОСОБА_7 не було виконано вимоги листа Держлісагенства України від 15.04.2015 № 05-38/3341-15, і як наслідок, було ухвалено рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 19.05.2015 по справі № 572/1528/15-ц. Судом першої інстанції звернуто увагу, що третя підстава про ухвалення рішення суду визнана судом у рішенні від 01.03.2016 року у справі про поновлення ОСОБА_7 на роботі, як незрозуміла.

Судом правильно не взято до уваги висновок судово-економічної експертизи від 29.04.2016 року року № 3.2-281/16, оскільки експерт не врахував при дослідженні та не надав оцінку судовому рішенню у цивільній справі № 572/4250/15-ц, яке має важливе доказове значення у даному кримінальному провадженні.

За наведного суд прийшов до обгрунтованого висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, та прокурором не доведено в судовому засіданні наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.

Згідно ч. 2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Зі змісту вироку суду першої інстанції вбачається, що, дослідивши докази, зібрані по даному кримінальному провадженню, суд прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 172, ч.2 ст. 191 КК України.

Посилання в апеляційних скаргах на те, що у вироку суд припустився вибіркової, неналежної оцінки доказів, надання переваги одним доказам та безпідставного відхилення інших, не знайшло свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

У оскаржуваному вироку суду наведені показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, досліджено письмові докази, яким надана належна оцінка з наведенням відповідного мотивування у вироку.

Судова колегія констатує, що суд першої інстанції згідно ст. 94 КПК України проаналізував всі надані стороною обвинувачення докази з дотриманням принципів всебічності, повноти, достатності та взаємозв`язку і цілком аргументовано відмітив про недоведення причетності ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень поза розумним сумнівом.

Переконливих та беззаперечних доказів вини ОСОБА_7 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 172, ч.2 ст. 191 КК України стороною обвинувачення надано не було, а досліджені судом першої інстанції докази в контексті висунутого обвинувачення не узгоджуються із критерієм «доведення провини поза розумним сумнівом».

Апеляційна інстанція акцентує увагу, що за вимогами ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, і не може ґрунтуватись на припущеннях чи не конкретних, не переконливих фактах.

Суд першої інстанції дав належну оцінку доказам та прийняв вмотивоване рішення про виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст. 172, ч.2 ст. 191 КК Укрїни, а доводи потерпілого і прокурора щодо протилежного є неспроможними та не ґрунтуються на обставинах справи, встановлених судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження.

Апеляційною інстанцією не вставлено неповноти судового розгляду, оскільки суд першої інстанції при розгляді даного провадження детально перевірив усі надані на дослідження суду докази та вказав обґрунтовані мотиви власних висновків.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що судовий розгляд проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Вирок суду відповідає положенням ст. 374 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування судового рішення, не встановлено.

З огляду на викладене, дотримуючись закріпленого в ст.62 Конституції України принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг потерпілого і прокурора, а вирок суду першої інстанції в частині виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 вважає законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 02 січня 2025 року відносно ОСОБА_7 , яким його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 172, ч.2 ст. 191 КК України та виправдано, залишити без зміни, а апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 та прокурора без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3