ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/209/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.342, ч.1 ст. 343, ч.1 ст.126 КК
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

представника

потерпілої ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2025 року,

Даним вироком,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с.Велика Березовиця, Тернопільського району Тернопільської області, громадянку України, освіта середня, пенсіонерку, проживаючої та зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судженої,

визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.342, ч.1 ст.343, ч.1 ст.126 КК України та призначено покарання:

- за ч.1 ст.126 КК України у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень;

- за ч.2 ст.342 КК України у виді штрафу у розмірі 200 (двохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) гривень;

- за ч.1 ст.343 КК України у виді штрафу у розмірі 100 (ста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді штрафу у розмірі 200 (двохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) гривень.

На підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_7 звільнено від покарання остаточного призначеного за цим вироком у виді штрафу у розмірі 200 (двохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) гривень, у зв`язку із закінченням строків давності.

Судом задоволено цивільний позов ОСОБА_9 та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 3995 (три тисячі дев`ятсот дев`яносто п`ять) гривень 64 (шістдесят чотири) копійки матеріальної шкоди та 5000 (п`ять тисяч) гривень моральної шкоди.

У справі вирішено питання речових доказів.

Відповідно до вироку суду, згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. Відповідно до цього ж Закону державний виконавець, під час здійснення професійної діяльності є незалежним, керується принципом верховенства права та діє виключно відповідно до закону. Забороняється втручання державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, політичних партій, громадських об`єднань, інших осіб у діяльність державного виконавця, приватного виконавця з примусового виконання рішень. Опір державному виконавцю, заподіяння тілесних ушкоджень, насильство або погроза застосування насильства стосовно них, їхніх близьких родичів, а також умисне знищення чи пошкодження їхнього майна у зв`язку з примусовим виконанням рішень державним виконавцем тягнуть за собою відповідальність, установлену законом.

У відповідності до ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Так, 17 травня 2017 року Тернопільським міськрайонним судом видано виконавчий лист №607/14039/16-ц про стягнення з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_12 54020 доларів США, що еквівалентно становить 1453138 гривень, що пропорційно вартості одержаного у спадщину майна: 1/2 частки домоволодіння, житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 222 кв м, домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 311, 4 кв. м., земельної ділянки, площею 0, 10 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:018:0049, яка розташована на території Смиковецької сільської ради Тернопільського району, Тернопільської області загалом вартістю 4350 000 гривень.

На підставі даного виконавчого документа 02.02.2018 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №55700460 та постанову про арешт майна боржника від 02.02.2018 року. 17 квітня 2018 року, близько 17:15 години, головний державний виконавець Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ОСОБА_9 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №55700460 від 02.02.2018 року та постанови про арешт майна боржника від 02.02.2018 року, прибула за адресою АДРЕСА_1 для проведення виконавчих дій, а саме опису майна у вигляді будинку за цією ж адресою.

В подальшому, на подвір`ї будинку перебувала ОСОБА_7 , якій головний державний виконавець ОСОБА_9 пред`явила своє службове посвідчення та причину свого прибуття, після чого ОСОБА_7 добровільно впустила головного державного виконавця ОСОБА_9 та інших учасників до приміщення будинку. В цей час, а саме 17.04.2018 року, близько 17.30 години, у ОСОБА_7 , яка перебувала у приміщенні коридору будинку АДРЕСА_1 , при усній вимозі головного державного виконавця пройти у приміщення кімнат будинку, виник злочинний умисел спрямований на опір державному виконавцю під час виконання ним службових обов`язків.

Реалізуючи свій умисел, 17 квітня 2018 року, близько 17.30 години, ОСОБА_7 , перебуваючи у коридорі будинку №124, що на вул. Микулинецька у м. Тернополі, розуміючи, що перед нею державний виконавець, яка попередньо пред`явила своє службове посвідчення, почала вчиняти опір державному виконавцю, який полягав у відштовхуванні ОСОБА_9 від дверей до кімнат і в ході цього ОСОБА_7 , умисно схопила ОСОБА_9 за волосся і, застосовуючи фізичну силу, штовхнула її до підлоги. Коли ОСОБА_9 самостійно підвелась, ОСОБА_7 заступила собою прохід у кімнати, чим унеможливлювала вільний прохід головного державного виконавця до кімнат для проведення опису майна. На вимоги головного державного виконавця ОСОБА_9 до ОСОБА_7 , щоб та впустила її у кімнати для проведення опису на підставі згаданих раніше документів, остання продовжувала закривати собою прохід, при цьому вчиняючи опір працівнику державної виконавчої служби. В результаті діяльності ОСОБА_7 порушено суспільні відносини, які забезпечують нормальну законну діяльність органів державної виконавчої служби, особисту недоторканість головного державного виконавця Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстицію у Тернопільській області ОСОБА_9 під час виконання нею своїх службових обов`язків, передбачених Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 2016 року.

Також, 17 квітня 2018 року, близько 17:15 години, головний державний виконавець Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстицію у Тернопільській області ОСОБА_9 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №55700460 від 02.02.2018 року та постанови про арешт майна боржника від 02.02.2018 року, прибула за адресою АДРЕСА_1 для проведення виконавчих дій, а саме опису майна у вигляді 1/2 будинку за цією ж адресою. В подальшому, на подвір`ї будинку, перебувала ОСОБА_7 , якій головний державний виконавець ОСОБА_9 пред`явила своє службове посвідчення та причину свого прибуття, після чого ОСОБА_7 добровільно впустила головного державного виконавця ОСОБА_9 та інших учасників до приміщення будинку.

ОСОБА_7 17 квітня 2018 року близько 17:30 год. перебувала в приміщенні будинку АДРЕСА_1 , де під час вчинення опору головному державному виконавцю Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстицію у Тернопільській області ОСОБА_9 у неї виник умисел спрямований на втручання в діяльність працівника державної виконавчої служби з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків.

Реалізуючи свій умисел, 17 квітня 2018 року близько 17:30 години ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні будинку АДРЕСА_1 , розуміючи, що перед нею працівник державної виконавчої служби, яка попередньо пред`явила своє службове посвідчення та представилась, умисно своїм розташуванням тіла, не давала пройти ОСОБА_9 до кімнат будинку, чим втручалась у діяльність головного державного виконавця Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстицію у Тернопільській області ОСОБА_9 з метою перешкодити виконанню покладених на останню службових обов`язків, а також умисно схопила ОСОБА_9 за волосся і, застосовуючи фізичну силу, штовхнула її до підлоги. В результаті діяльності ОСОБА_7 порушено суспільні відносини, які забезпечують нормальну законну діяльність органів державної виконавчої служби, особисту недоторканість ОСОБА_9 , яка надана останній згідно ст. 29 Конституції України, а також діяльність останньої як головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстицію у Тернопільській області під час виконання своїх службових обов`язків, передбачених Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 2016 року.

Водночас, 17 квітня 2018 року близько 17:30 год. у ОСОБА_7 яка перебуваючи в приміщенні будинку АДРЕСА_1 під час вчинення опору та у втручанні в діяльність головного державного виконавця Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстицію у Тернопільській області ОСОБА_9 виник злочинний умисел спрямований на завдання останній фізичного болю.

Реалізуючи свій умисел, 17 квітня 2018 року близько 17.30 години, ОСОБА_7 , перебуваючи у коридорі будинку №124, що на вул. Микулинецька у м. Тернополі, умисно схопила ОСОБА_9 за волосся і застосовуючи фізичну силу, шарпаючими рухами штовхнула її до підлоги. Внаслідок дій ОСОБА_7 , ОСОБА_9 завдано фізичного болю і не спричинено тілесних ушкоджень.

Своїми діями ОСОБА_7 вчинила кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.126 КК України, тобто умисне вчинення насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень; ч.2 ст.342 КК України (в редакції від 07 березня 2018року), тобто опір державному виконавцю під час примусового виконання рішень; ч.1 ст. 343 КК України (в редакції від 07 березня 2018 року), тобто вплив на працівника органу державної виконавчої служби з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2025 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 342, ч.1 ст. 343, ч.1 ст.126 КК України та призначено її остаточне покарання з застосуванням ст. 70 КК України у виді штрафу у розмірі 200 (двохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) гривень зі стягненням матеріальної та моральної шкоди, скасувати, винести ухвалу, якою кримінальні провадження відносно ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 342, ч.1 ст.343, ч.1 ст.126 КК України, закрити. Поновити строк для оскарження вироку, який отриманий стороною захисту 23 квітня 2025 року, оскільки пропущений з поважних причин.

Вважає, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим, невмотивованим в зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням кримінального закону про кримінальну відповідальність.

Вказує, що при оголошенні вироку ні адвокат, ні обвинувачена присутні не були, копія судового рішення стороні захисту не надсилалася, копію вироку від 11 квітня 2025 року отримали 23 квітня 2025 року, тому строк для оскарження пропущений з поважних причин.

Посилається на те, що органи досудового слідства кваліфікували дії ОСОБА_7 за ч.2 ст. 342, ч.1 ст. 343, ч.1 ст. 126 КК України і описали всі події лише зі слів потерпілої, не перевіряючи їх, не даючи їм належної правової оцінки, і які нічим не підтверджені.

Зазначає, що свідчення обвинуваченої та свідків не відповідають матеріалам судового провадження, свідчення відтворені не дослівно, спотворені і не відповідають фактичним обставинам справи та записам з технічних засобів судового процесу.

Вказує, що обвинувальний вирок фактично винесено на непослідовних, плутаних, зацікавлених свідченнях потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_13 , яка прибула разом з потерпілою як представник стягувача.

Наголошує на тому, що суд не взяв до уваги покази інших свідків, а саме: ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які нічого конкретного щодо обставин справи суду не повідомили. Сторона обвинувачення відмовилася від допиту свідка ОСОБА_17 , також не була допитана, як свідок, сусідка ОСОБА_18 , яка була свідком подій.

Посилається на сумнівну позицію потерпілої щодо притягнення осіб до кримінальної відповідальності, зазначаючи, що її остання заява датована 29.05.2018, хоча самі події мали місце 18.04.2018.

Посилається на те, що суд не перевірив чи отримані хвороби, які зазначені в картці стаціонарного хворого потерпілої, пов`язані з одноразовими подіями.

Апелянт вважає, що задоволення в повному обсязі цивільного позову та стягнення з перестарілої жінки завданої матеріальної та моральної шкоди, є несправедливим та необґрунтованим, вважає його завищеним.

Апелянт посилається на те, що будь-яких доказів вини ОСОБА_7 в інкримінованих їй злочинах в ході розгляду справи не здобуто, тому просить виправдати обвинувачену.

15 липня 2025 року, під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 заявив клопотання, відповідно до якого просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.04.2025 року відносно ОСОБА_7 скасувати, звільнити ОСОБА_7 , яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 126, ч. 2 ст. 342, ч.1 ст. 343 КК України, від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України та закрити кримінальне провадження. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 - залишити без розгляду.

Заслухавши думку обвинуваченої ОСОБА_7 , яка підтримала клопотання заявлене захисником, просить звільнити її від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрити, думку прокурора, який вказав, що наявні підстави для звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_9 , її представник ОСОБА_10 не заперечили клопотання, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи наведені в клопотанні, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 286 КПК України звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом.

Згідно з ч.4 ст. 286 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Згідно з ч.3 ст. 288 КПК України суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що інкриміновані ОСОБА_7 кримінальні правопорушення вчинено 17 квітня 2018 року.

Органом досудового розслідування її дії кваліфіковано за ч.2 ст. 342, ч.1 ст.343, ч.1 ст.126 КК України.

Санкція ч.1 ст.126 КК України, передбачає максимальне покарання у виді виправних робіт на строк до одного року.

Санкція ч.2 ст.342 КК України, передбачає максимальне покарання у виді позбавленням волі на строк до двох років.

Санкція ч.1 ст.343 КК України, передбачає максимальне покарання у виді пробаційного нагляду на строк до трьох років.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 126 КК України, відповідно до положень ст. 12 КК України, є кримінальним проступком.

Кримінальні правопорушення, передбачені ч.2 ст. 342, ч.1 ст. 343 КК України, відповідно до положень ст. 12 КК України, відносяться до нетяжкого злочину.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання менш суворе ніж обмеження волі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Колегія суддів вважає, що оскільки з дня вчинення інкримінованих нетяжких злочинів минуло понад три роки, остання протягом цього періоду не ухилялася від досудового розслідування або суду, не вчиняла інших кримінальних правопорушень - вона може бути звільнена від кримінальної відповідальності на підставі п. 1,2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Оскільки закон не пов`язує можливість застосування правил ч. 1 ст. 49 КК України із визнанням особою вини, обов`язковою передумовою для закриття кримінального провадження у справі є наявність згоди особи на звільнення від кримінальної відповідальності з не реабілітуючих підстав.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинуваченій ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст. 285 КПК України, роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою.

ОСОБА_7 надала згоду та просила звільнити її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, а кримінальне провадження щодо неї закрити.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно із ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачену ОСОБА_7 слід звільнити від кримінальної відповідальності на підставі п.1, 2 ч. 1 ст. 49 КК України та закрити кримінальне провадження щодо неї.

Щодо вирішення цивільного позову, заявленого у кримінальному провадженні потерпілою ОСОБА_9 , колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.129 КПК України, рішення про повне або часткове задоволення цивільного позову може бути винесене лише у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення і ухвалення обвинувального вироку чи винесення постанови про застосування до особи примусових заходів виховного або медичного характеру.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином і стягнення безпідставно нажитого майна» від 31.03.1989 року №3 (зі змінами), у разі закриття кримінальної справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 року (справа № 531/2332/14-к) зазначив, що відповідно до вимог ч.4 ст.286 КПК України, якщо сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. У разі закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності цивільний позов не розглядається, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п.1 ч.2 ст.284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

З огляду на викладене, цивільний позов у кримінальному провадженні про відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід залишити без розгляду та роз`яснити цивільному позивачу ОСОБА_9 право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Питання речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Враховуючи, що сторона захисту на проголошенні вироку суду не були присутні, копію вироку отримали 23.04.2025 та в межах місячного строку подали апеляційну скаргу, в зв`язку з чим строки на оскарження поновлення не потребують.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 284, 417, 419 КПК України, колегія суддів,

Ухвалила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Клопотання захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 - задовольнити.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 - скасувати.

Звільнити ОСОБА_7 , обвинувачену у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 126, ч.2 ст. 342, ч.1 ст. 343 КК України від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності та на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закрити.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням - залишити без розгляду.

Речові докази: відеозаписи, що містяться на оптичному носію інформації DVD-R диску, зберігати при матеріалах судового провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Судді