У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінальних проваджень, внесених до ЄРДР за № № 0000389, 0000399 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , начальника Южноукраїнського відділу Вознесенської окружної прокуратури та потерпілої ОСОБА_7 на вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 27 березня 2025 року відносно

ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Южноукраїнськ Миколаївської області, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 15 ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 185 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор - ОСОБА_8 ,

обвинувачена - ОСОБА_5 ,

захисник - ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 27 березня 2025 року ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 15 ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання за ч. 1 ст. 15 ч. 1 ст. 361 КК України у виді 2 років обмеження волі, за ч. 2 ст. 361 КК України - 3 роки позбавлення волі, за ч. 4 ст. 185 КК України - 5 років позбавлення волі.

Ухвалено, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_5 покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Ухвалено, строк відбування покарання рахувати з моменту взяття під варту - з 16.10.2024 р. Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишений без змін, у виді тримання під вартою.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Обвинувачена ОСОБА_5 просить вирок змінити, призначити їй покарання виді 5 років позбавлення волі та, на підставі ст. 75 КК України, звільнити її від відбування покарання з випробуванням на 3 роки, поклавши обов`язки передбачені п. п. 1, 2, ч. 1 ст. 76 КК України.

Захисник ОСОБА_6 просить вирок змінити та призначити ОСОБА_5 покарання у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, звільнити її від відбування покарання з випробуванням на 3 роки, поклавши обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Прокурор просить вирок в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі, за ч. 2 ст. 361 КК України - 3 роки позбавлення волі, за ч. 1 ст. 15 ч. 1 ст. 361 КК України - 2 роки обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді 5 років 3 місяців позбавленні волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

Просить повторно дослідити обставини, які характеризують особу обвинуваченої та відомості про її судимість.

Потерпіла ОСОБА_7 просить вирок змінити та призначити ОСОБА_5 покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Узагальнені доводи апелянтів.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_5 зазначає, що вирок суду є незаконним та таким що підлягає зміні в частині призначеного покарання, а саме призначення більш м`якого покарання, оскільки суд не врахував ступінь суспільної небезпеки, тяжкість злочину та її особу.

Обвинувачена стверджує, що вона повністю визнала провину, розкаялась у вчиненому, відшкодувала завдану майнову шкоду, потерпіла не має до неї претензій, при цьому вона мешкала з дітьми, опікуном яких є її матір, вона бажає служити у Збройних Силах України.

За цих обставин, обвинувачена вважає, що суд дійшов помилкового висновку про неможливість її виправлення без відбування покарання.

Наявність пом`якшуючих обставин, на переконання апелянта, давали суду підстави для призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України та звільнення від відбування покарання.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачена ОСОБА_5 просить врахувати те, що тяжких наслідків від злочину не настало, вона повністю визнала свою провину, щиро кається у вчиненому, співпрацювала зі слідством, відшкодувала завдану майнову шкоду, що підтвердила її мати (потерпіла), має неповнолітніх дітей, які тимчасово перебувають під опікою матері - людиною похилого віку, як має проблеми зі здоров`ям.

Вказує на те, що вона дійсно була засуджена у 2022 році проте повністю відбула покарання, на обліку у лікарів не перебуває, веде здоровий спосіб життя, позитивно характеризується за місцем мешкання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 зазначає, що вирок суду підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок суворості.

Захисник звертає увагу на те, що ОСОБА_5 свою вину визнала повністю, щиро розкаялась, бажає служити у Збройних Силах України, зі слів потерпілої - ОСОБА_5 відшкодувала завдану нею шкоду і претензій матеріального або морального характеру не має. Окрім того ОСОБА_5 проживає з дітьми, опікуном яких, є матір, але діти сумують за мамою та були присутні у судовому засіданні.

Вказані обставини на думку захисника давали підстави для призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, а висновки суду про наявність ризику повторності вчинення кримінального правопорушення та високий рівень небезпеки для суспільства є надуманим.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи кваліфікації дій та доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, вважає вирок незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Прокурор вважає, що суд першої інстанції, в порушення вимог КПК України, належним чином не обґрунтував обрання виду та розміру покарання, оскільки формально врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та особу обвинуваченої, яка раніше судима за вчинення умисного корисливого злочину, вчиненого стосовно своєї матері, маючи не зняту та непогашену судимість знову вчинила ряд умисних кримінальних правопорушень, у тому числі тяжких злочинів, де предметом злочинного посягання були кошти, які виділялись державою на утримання її неповнолітніх дітей, стосовно яких вона раніше була позбавлена батьківських прав.

Прокурор зазначає, що суд врахував обставинами,які обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та щодо особи, з якою винна перебуває у близьких відносинах, а також відніс до обставин що пом`якшують покарання - щире каяття та часткове відшкодування шкоди.

На думку прокурора, суд безпідставно визнав щире каяття пом`якшуючою обставиною, оскільки визнання вини під час розгляду та часткове відшкодування збитків не свідчать про наявність щирого каяття, з урахуванням тривалої злочинної поведінки та способу незаконного збагачення, відсутні й дані про критичну оцінку обвинуваченою своєї діяльності чи бажання виправити ситуацію.

Прокурор звертає увагу на те, що часткове відшкодування шкоди здійснено обвинуваченою не з власної ініціативи, а лише після застосування відносно неї тримання під вартою. Так Верховний Суд у постанові від 12.04.2023 р. у справі № 363/9312/2 роз`яснив, що відшкодування збитків має бути добровільним, реальним і повним. Цих критеріїв у даній справі не дотримано.

Крім того після відбуття покарання за вироком від 08.11.2022 р., ОСОБА_5 знову вчинила нові злочини (07.09.2023 р., а згодом і 08.09.2024 р.), щодо яких їй повідомлялись підозри та скеровувались обвинувальні акти.

Вказане свідчить про відсутність щирого каяття та стійку кримінальну налаштованість обвинуваченої.

Суд призначив остаточне покарання на рівні мінімальної межі санкції ч. 4 ст. 185 КК України (5 років позбавлення волі), хоча з урахуванням тяжкості злочину, рецидиву, наявності обтяжуючих та відсутності пом`якшуючих обставин, необхідним є більш суворе покарання.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки характеристиці особи обвинуваченої та її поведінці після відбуття попереднього покарання, а тому ці обставини, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, потребують повторного дослідження апеляційним судом.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 зазначає, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає зміні в частині призначеного покарання.

Потерпіла вказує на те, що обвинувачена повністю визнала свою вину у вчиненому злочині, щиро розкаялась у скоєному, відшкодувала їй завдану майнову шкоду, а тому вирок необхідно змінити призначивши обвинуваченій більш м`яке покарання.

Потерпіла вважає, що суд першої інстанції не врахував того, що вона примирилась з обвинуваченою, не має до неї претензій матеріального або морального характеру та просила суд застосувати до ОСОБА_5 покарання не пов`язане з позбавленням волі. Вважає, що вправлення ОСОБА_5 можливе при застосуванні покарання не пов`язаного з позбавленням волі, оскільки остання усвідомила негатив своїх дій та необхідність відповідальності за скоєне.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

07.09.2023 р. о 16.57 год. ОСОБА_5 реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на здійснення протиправних дій у сфері автоматизованих систем, маючи злочинний намір, спрямований на особисте збагачення, шляхом отримання вигоди у протизаконний спосіб, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, підійшла до автоматизованого програмно-технічного комплексу з вмонтованою електронно обчислювальною машиною САМ 9939 (банкомат), який знаходився за адресою м. Південноукраїнськ Вознесенського району Миколаївської області, просп. Незалежності, 22, видавши себе за законного володільця персональної інформації - клієнта банку ОСОБА_7 , з використанням її банківської картки № НОМЕР_1 , виданої АТ КБ «ПриватБанк», що знаходилась в її користуванні, без згоди та відома остатньої, здійснила несанкціоноване втручання в роботу банкомату АТ КБ «ПриватБанк», як електронного програмно-технічного комплексу, призначеного для здійснення автоматизованих операцій, та шляхом подачі картки до спеціального отвору для карток, ввівши необхідну інформацію, здійснила спробу зміни фінансового номеру телефону з дійсного номера клієнта банку ОСОБА_7 ( НОМЕР_2 ), визначивши власний номер НОМЕР_3 , з метою подальшого дистанційного керування вказаною карткою, отримуючи при цьому можливість розпоряджатись коштами потерпілої на власний розсуд, тим самим, несанкціоновано втрутилась в роботу автоматизованої системи АТ КБ «Приватбанк».

Отже, ОСОБА_5 виконала усі дії, які вважала за необхідне для доведення злочину до кінця, однак кримінальне правопорушення не закінчила з причин, які не залежали від її волі.

Вказані дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 1 ст. 15 ч. 1 ст. 361 КК України, як закінчений замах на несанкціоноване втручання в роботу інформаційної (автоматизованої) системи.

08.09.2023 р. о 17.21 год. ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на здійснення протиправних дій у сфері автоматизованих систем, з корисливих мотивів, маючи злочинний намір спрямований на особисте збагачення, шляхом отримання вигоди у протизаконний спосіб, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, перебуваючи поруч з банкоматом АТ КБ «Приватбанк», що за адресою м. Южноукраїнськ Вознесенського району Миколаївської області, просп. Незалежності, 14, діючи умисно, використовуючи мобільний телефон марки «Nокіа С22» ІМЕІ: НОМЕР_4 . ІМЕ2: НОМЕР_5 , серійний номер: НОМЕР_6 , належний її синові ОСОБА_9 , на якому на момент вчинення кримінального правопорушення був встановлений мобільний додаток до автоматизованої системи Інтернет-банкінгу «Приват 24», у полях вводу відповідних даних на веб сторінці Інтернет-банкінгу «Приват 24» особисто ввела фінансовий номер телефону і пароль доступу клієнта АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_7 та перейшла до її особистого кабінету, чим не санкціоновано, тобто самочинно, без дозволу держателя спеціального платіжного засобу або уповноваженої особи, втрутилась у роботу автоматизованої системи АТ КБ «ПриватБанк», Інтернет-банкінгу «Приват 24», що виразилось у відображенні даних поточного стану рахунку № НОМЕР_7 відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_7 .

Вказані дії ОСОБА_5 кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 361 КК України, як несанкціоноване втручанні в роботу інформаційної (автоматизованої) системи, вчинене повторно.

08.09.2023 р. близько 17.22 год., достовірно знаючи про нарахування виплати соціального фонду на картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , яка належить її матері - ОСОБА_7 , у ОСОБА_5 виник повторний корисливий умисел, направлений на таємне викрадення грошових коштів з даної картки. З метою реалізації свого злочинного умислу, переслідуючи корисливу мету та ціль незаконного збагачення, ОСОБА_5 , діючи повторно, в умовах воєнного стану, непомітно для потерпілої, з метою доведення свого злочинного наміру до кінця, направленого на зняття грошових коштів із карткового рахунку даної картки, використовуючи мобільний телефон марки «Nokia С22» ІМЕІ: НОМЕР_4 . ІМЕ2: НОМЕР_5 , серійний номер: НОМЕР_6 , належний її синові ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на якому, на момент вчинення кримінального правопорушення, встановлений мобільний додаток «Приват 24», який дає доступ до автоматизованої системи інтернет-банкінгу, завідомо знаючи PIN-код для входу до мобільного застосунку, відправила належні ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 1 256,28 грн. та о 17.27 год. відправила грошові кошти у сумі 5 025,13 грн на банківську карту № НОМЕР_8 , що належить ОСОБА_10 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , та попросила останню зняти грошові кошти у банкоматі, на що остання погодилась та за допомогою автоматизованого програмно-технічного комплексу з вмонтованою електронно-обчислювальною машиною CAN1 5171 (банкомат) АТ КБ «ПриватБанк», розташованого за адресою м. Південноукраїнськ Вознесенського району Миколаївської області, просп. Незалежності, 14, о 17.33 год. зняла та передала грошові кошти в сумі 6 000 грн. ОСОБА_5 , якими та в подальшому розпорядилась на власний розсуд, чим спричинила потерпілій ОСОБА_7 майнову шкоду.

Вказані дії ОСОБА_5 кваліфіковані судом за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжці), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

09.09.2023 р. о 09.20 год. ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на здійснення протиправних дій у сфері автоматизованих систем, з корисливих мотивів, маючи злочинний намір спрямований на особисте збагачення, шляхом отримання вигоди у протизаконний спосіб, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, перебуваючи поруч з банкоматом АТ КБ «ПриватБанк», що за адресою м. Південноукраїнськ Вознесенського району Миколаївської області, просп. Незалежності, 14, діючи умисно, використовуючи мобільний телефон марки «Nokia С22» ІМЕІ: НОМЕР_4 . ІМЕ2: НОМЕР_5 , серійний номер: НОМЕР_6 , належний її синові ОСОБА_9 , на якому на момент вчинення кримінального правопорушення був встановлений мобільний додаток до автоматизованої системи Інтернет-банкінгу «Приват 24», у полях вводу відповідних даних на веб сторінці Інтернет-банкінгу приват24 особисто ввела фінансовий номер телефону і пароль доступу клієнта АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_7 та перейшла до особистого кабінету вказаного клієнта, чим несанкціоновано, без дозволу держателя спеціального платіжного засобу або уповноваженої особи, втрутилась у роботу автоматизованої системи АТ КБ «ПриватБанк», Інтернет-банкінгу «Приват 24», що виразилось у відображенні даних поточного стану рахунку № НОМЕР_9 відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_7 .

Вказані дії ОСОБА_5 кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 361 КК України, як несанкціоноване втручання в роботу інформаційної (автоматизованої) системи, вчинене повторно.

09.09.2023 р. у ОСОБА_5 повторно виник корисливий умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, а саме грошових коштів з банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , яка належить її матері - ОСОБА_7 . З метою реалізації свого злочинного умислу, переслідуючи корисливу мету та ціль незаконного збагачення, діючи умисно та повторно, діючи в умовах воєнного стану, непомітно для потерпілої, з метою доведення свого злочинного наміру до кінця, направленого на зняття грошових коштів з карткового рахунку даної картки, використовуючи мобільний телефон марки «Nokia С22» ІМЕІ: НОМЕР_4 . 1МЕ2: НОМЕР_5 , серійний номер: НОМЕР_6 , належний її синові ОСОБА_9 , на якому, на момент вчинення кримінального правопорушення, встановлений мобільний додаток «Приват 24», який дає доступ до автоматизованої системи інтернет-банкінгу, завідомо знаючи PIN-код для входу до мобільного застосунку, переказала належні ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 6 800 грн. на банківську карту № НОМЕР_8 , що належить ОСОБА_10 , та попросила її зняти грошові кошти, на що та погодилась та за допомогою автоматизованого програмно-технічного комплексу з вмонтованою електронно-обчислювальною машиною CANI 5171 (банкомат) АТ КБ «ПриватБанк» за адресою м. Південноукраїнськ Вознесенського району Миколаївської області, просп. Незалежності, 14, о 09.22 год. зняла та передала грошові кошти в сумі 6 800 грн. ОСОБА_5 , якими та в подальшому розпорядилась на власний розсуд, чим спричинила потерпілій ОСОБА_7 майнову шкоду на загальну суму 6 800 грн.

Вказані дії ОСОБА_5 кваліфіковані судом за ч. 4 ст. 185 КК України, як у таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану.

11.09.2023 р. о 19.33 год. ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на здійснення протиправних дій у сфері автоматизованих систем, з корисливих мотивів, маючи злочинний намір особистого збагачення, шляхом отримання вигоди у протизаконний спосіб, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, перебуваючи за адресою АДРЕСА_2 , діючи умисно, використовуючи мобільний телефон марки «Tecno BD4a» IMEI: НОМЕР_10 , IME2: НОМЕР_11 , PSN: НОМЕР_12 , належний її синові ОСОБА_11 , на якому, на момент вчинення кримінального правопорушення, встановлений мобільний додаток до автоматизованої системи Інтернет-банкінгу «Приват 24», у полях вводу відповідних даних на веб сторінці Інтернет-банкінгу «Приват24» особисто ввела фінансовий номер телефону і пароль доступу клієнта АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_7 та перейшла до її особистого кабінету, чим не санкціоновано, без дозволу держателя спеціального платіжного засобу або уповноваженої особи, втрутилась у роботу автоматизованої системи АТ КБ «ПриватБанк», Інтернет-банкінгу «Приват 24», що виразилось у відображенні даних поточного стану рахунку № НОМЕР_9 відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_7 .

Вказані дії ОСОБА_5 кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 361 КК України, як несанкціоноване втручання в роботу інформаційної (автоматизованої) системи, вчинене повторно.

ОСОБА_5 08.09.2024 р. приблизно з 16.00 год. по 16.10 год. діючи умисно, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на здійснення протиправних дій у сфері автоматизованих систем, маючи злочинний намір, спрямований на особисте збагачення шляхом отримання вигоди у протизаконний спосіб, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, використовуючи мобільний телефон марки «Redmi Not 11-S» IMEI: НОМЕР_13 , IME2: НОМЕР_14 , належний її синові ОСОБА_11 , на якому, на момент вчинення кримінального правопорушення, встановлений мобільний додаток до автоматизованої системи Інтернет-банкінгу «Приват 24», при цьому маючи сім карту мобільного оператора «Київстар» за номером НОМЕР_15 , яка належить її матері ОСОБА_7 , у полях вводу відповідних даних на веб сторінці Інтернет-банкінгу «Приват24» особисто ввела фінансовий номер телефону матері та перейшла до особистого кабінету вказаного клієнта, після чого без згоди та відома власника, змінила пін-код від банківської картки № НОМЕР_1 , виданої AT КБ «Приват Банк», чим не санкціоновано, тобто самочинно, повторно, без дозволу держателя спеціального платіжного засобу або уповноваженої особи, втрутилась у роботу автоматизованої системи АТ КБ «ПриватБанк», інтернет-банкінгу «Приват 24», після чого підійшла до автоматизованого програмно-технічного комплексу з вмонтованою електронно-обчислювальною машиною СANI 5434 (банкомат), який знаходився за адресою м. Південноукраїнськ Вознесенського району Миколаївської області, просп. Незалежності, 39, видавши себе за законного володільця персональної інформації - клієнта банку ОСОБА_7 , з використанням її банківської картки № НОМЕР_1 , виданої AT КБ «ПриватБанк», що знаходилась в її користуванні, без згоди та відома остатньої, здійснила несанкціоноване втручання в роботу банкомату AT КБ «ПриватБанк», як електронного програмно-технічного комплексу, призначеного для здійснення автоматизованих операцій, шляхом подачі картки до спеціального отвору для карток, ввівши необхідну інформацію.

Вказані дії ОСОБА_5 кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 361 КК України, як несанкціоноване втручання в роботу інформаційної (автоматизованої) системи, вчинене повторно.

08.09.2024 р. у період часу з 16.11 год. по 16.12 год., ОСОБА_5 , достовірно знаючи про наявність грошових коштів на банківській карті АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , яка належить її матері - ОСОБА_7 , захотіла ними розпорядитись на власний розсуд у зв`язку з чим виник корисливий умисел, направлений на таємне викрадення грошових коштів з даної картки. З метою реалізації свого злочинного умислу, переслідуючи корисливу мету та ціль незаконного збагачення, ОСОБА_5 , діючи повторно, в умовах воєнного стану, непомітно для потерпілої, з метою доведення свого злочинного наміру до кінця, направленого на зняття грошових коштів з карткового рахунку даної картки, підійшла до автоматизованого програмно-технічного комплексу з вмонтованою електронно-обчислювальною машиною СANI 5434 (банкомат), який знаходився за адресою: м. Південоукраїнськ Вознесенського району Миколаївської області, просп. Незалежності, 39, видавши себе за законного володільця персональної інформації - клієнта банку ОСОБА_7 , з використанням її банківської картки № НОМЕР_1 , виданої AT КБ «ПриватБанк», зняла грошові кошти в сумі 12 000 грн., якими в подальшому розпорядилась за власним розсудом, чим спричинила потерпілій ОСОБА_7 майнову шкоду.

Вказані дії ОСОБА_5 кваліфіковані судом за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Обираючи ОСОБА_5 вид та міру покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які є проступком, нетяжким злочином та тяжким злочином, дані про особу обвинуваченої, яка не працює, не є військовозобов`язаною, не одружена, не має на утриманні неповнолітніх дітей, оскільки позбавлена батьківських прав відносно 3 дітей, які знаходяться на утриманні потерпілої ОСОБА_7 , не перебуває на диспансерних обліках лікарів психіатрів та наркологів комунальних медичних закладів Миколаївської області, перебуває на обліку у ЮМЦСС як така, що вчиняє домашнє насильство, обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття та часткове відшкодування завданої шкоди, обставини, які обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та щодо особи, з якою винна перебуває у близьких відносинах.

Крім того судом враховано досудову доповідь органу пробації, за змістом якої вбачається високий ризик повторності вчинення кримінального правопорушення та високий рівень небезпеки для суспільства, і думку органу пробації, що застосування соціально-виховних заходів, необхідних для впливу на поведінку ОСОБА_5 , необхідно здійснювати в умовах цілодобового нагляду, контролю та ізоляції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої, її захисника на підтримку поданих ними апеляційних скарг, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченої, захисника та потерпілої, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 15 ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 185 КК України, за обставин, встановлених судом першої інстанції, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами, аналіз яких наведений у вироку, і, в апеляційних скаргах не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду.

Стосовно доводів сторони захисту про можливість призначення обвинуваченій ОСОБА_5 остаточного покарання зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, апеляційний суд доходить наступного.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

За змістом ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що обираючи ОСОБА_5 вид та міру покарання суд першої інстанції вірно врахував категорію та характер вчинених ОСОБА_5 діянь, які відносяться до кримінального проступку, нетяжкого та тяжкого злочинів, кількість епізодів злочинної діяльності, у тому числі вчинення крадіжок в умовах воєнного стану проти особи похилого віку та близької особи, дані про особу обвинуваченої, яка раніше судима за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, після відбуття покарання, вчинила нові умисні корисливі правопорушення, при цьому остання не працює, дітей на утриманні не має, оскільки позбавлена батьківських прав, перебуває на обліку в ЮМЦСС як така, що вчиняє домашнє насильство, а також висновки досудової доповіді органу пробації про високий ризик рецидиву та потребу ізоляції обвинуваченої для її виправлення.

За цих умов, призначення реального позбавлення волі в мінімальних межах визначених санкцією ч. 4 ст. 185 КК України й визначення остаточного строку 5 років за правилами ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, відповідає засадам ст. 65 КК України, принципам співмірності та індивідуалізації покарання , визначених у п. 1, 3 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 р., рішенні КСУ № 15-рп/2004 та практиці Європейського суду з прав людини щодо пропорційності втручання.

Посилання захисту на «щире каяття», «співпрацю» та «часткове відшкодування завданої шкоди», в даному випадку, не спростовують висновку суду першої інстанції про необхідність призначення реального строку покарання.

Навіть визнаючи ці фактори пом`якшуючими, вони не нівелюють встановлених судом обставин, таких як повторність корисливих діянь після попереднього засудження, наявність обставин що обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та близької особи та висновки органу пробації про високу ймовірність рецидиву злочину.

Отже, критерії для застосування відносно ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України - можливість виправлення без відбування покарання, у цій справі відсутні. Сукупність наведених обставин свідчить, що мети покарання, визначеної у ч. 2 ст. 50 КК України неможливо досягти більш м`яким заходом. Тому доводи обвинуваченої та захисника - задоволенню не підлягають.

Перевіряючи доводи прокурора стосовно розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, а саме ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду в порядку передбаченому ст. 23 КПК України, оціненими відповідно до ст. 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Підставами для зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, передбаченим ч. 2 ст. 409 КПК України, в тому числі можуть бути - неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинами кримінального провадження.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Норми Особливої частини КК України мають базуватися на нормах Загальної частини КК України. Це спеціально зазначено законодавцем у ст. 65 КК України, якою встановлено загальні засади призначення покарання.

Згідно до ч. 1 цієї статті, суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого, особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

В апеляційній скарзі прокурором не наведено обставин, які б свідчили, що призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі не досягне цілей покарання або істотно дисонує з тяжкістю вчиненого.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, з урахуванням обставин події, характеру вчинених обвинуваченою дій, їх суспільної небезпечності, відсутності тяжких наслідків, відношення до скоєного, даних про особу обвинуваченої, цілком обґрунтовано та вмотивовано призначив обвинуваченій ОСОБА_5 , за ч. 4 ст. 185 КК України, покарання у мінімальних межах визначених санкцією цієї статті, яке відповідає характеру і ступеню його тяжкості, обставинам кримінального провадження, є необхідним для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, як це передбачено в ст. 65-67 КК України та роз`ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Посилання прокурора на неправильне врахування «щирого каяття» не впливають на висновок про достатність та обґрунтованість вже призначеного реального покарання, оскільки суд не пом`якшував нижче мінімуму та не замінював вид покарання, а лише відобразив наявні дані, залишивши реальний строк. За таких обставин відсутні підстави для висновку, що покарання є «явно м`яким», а тому підстав для його посилення - не має.

Щодо доводів потерпілої ОСОБА_7 про можливість призначення обвинуваченій ОСОБА_5 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, апеляційний суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки примирення з обвинуваченою, відсутність претензій та часткове відшкодування шкоди - враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Водночас за ст. 65 КК України цього недостатньо для заміни реального позбавлення волі, зважаючи на тяжкість та повторність корисливих посягань, обставини їх вчинення і висновки органу пробації. Підстав для застосування ст. 69 КК України, зниження нижче мінімуму чи перехід до іншого більш м`якого покарання виду, також немає, оскільки відсутня сукупність таких пом`якшуючих обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд, не знаходить переконливих доводів, які б давали можливість призначити обвинуваченій ОСОБА_5 більш м`яке або тяжке покарання, і, апелянтами в апеляційних скаргах таких обставин не наведено, тому апеляційний суд не вбачає підстав для зміни або скасування вироку суду першої інстанції, апеляційні скарги обвинуваченого, його захисника, прокурора та потерпілої слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 413, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п ос т а н о в и в :

вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 27 березня 2025 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін, апеляційні скарги начальника Южноукраїнського відділу Вознесенської окружної прокуратури, обвинуваченої ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою ОСОБА_5 , в той самий строк з дня вручення їй копії ухвали суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3