ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2059/25 Справа № 181/301/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2025 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

потерпілого ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника адвоката, діючого

в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника адвоката, діючого в інтересах

обвинуваченого ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Кривому Розі в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000458 від 25 жовтня 2018 року за апеляційними скаргами захисників адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , діючих в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника адвоката ОСОБА_11 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_14 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2024 року, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Васильківка Васильківського району Дніпропетровської області, громадянина України, одруженого, із вищою освітою, не працюючого, депутата Васильківської районної ради Дніпропетровської області VII скликання, УБД, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України та призначено покарання ч. 4 ст. 187 КК України у вигляді 9 (дев`яти) років позбавлення волі зконфіскацією частини особистого майна; ч. 1 ст. 263 КК України у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань, остаточне покарання визначено у вигляді 10 (десяти) років позбавлення волі з конфіскацією частини особистого майна;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця смт. Васильківка Васильківського району Дніпропетровської області, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, має на утриманні неповнолітню дитину - ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 ,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та призначено покарання у вигляді 9 (дев`яти) років позбавлення волі з конфіскацією частини особистого майна;

вирішено питання про судові витрати, арешт майна та речові докази,

в с т а н о в и л а :

вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2024 року ОСОБА_8 та ОСОБА_10 визнано винними в тому, що ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_10 та невстановленою особою, вирішили вчинити напад з метою заволодіння майном ФГ «Птиця», яке розташовано за адресою: Дніпропетровська обл., смт. Межова, вул. Софіївська,76, що належить на підставі право власності ОСОБА_17 та достовірно знаючи, що в адміністративній будівлі на вказаній території потерпілий має майно та грошові кошти.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 25 жовтня 2018 року приблизно о 00 год. 30 хв. ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів, у складі групи осіб, спільно з ОСОБА_10 та невстановленою особою на автомобілі «ВАЗ-21083», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 прибули до території фермерського господарства «Птиця» за адресою: Дніпропетровська обл. смт. Межова, вул. Софіївська, 76, де приблизно о 00 год. 30 хв., через паркан потрапили на територію вказаного фермерського господарства, де погрожуючи предметом схожим на пістолет, тобто погрожуючи застосуванням насильства небезпечного для життя та здоров`я особи охоронцю ОСОБА_18 , застосовуючи насилля, яке не є небезпечне для життя та здоров`я, відвели останнього до приміщення для охоронців та для усунення можливого опору з його боку, зв`язали йому руки липкою стрічкою, після чого через вікно потрапили до адміністративної будівлі, де заволоділи металевим сейфом (який матеріальної цінності для потерпілого не становить), в якому перебували грошові кошти в сумі 50 000 доларів США (за курсом НБУ станом на 25.10.2018 1 410 654 гривень 85 копійок) господарською документацією вказаного фермерського господарства, телевізором марки «LG» модель42LF652V (діагональ 42 дюйма), вартість якого становить 14099, 06 грн., ноутбуком «HP» модель 15-ay080ur 15.6/intel Pen № 3710/4/500/HD405/BT/WIFI/DOS/ Black, вартість якого становить 3200 грн., акустичною системою SONY GTK-XB7 Black, вартість якої становить 9399, 06грн., пневматичною гвинтівкою GAMO CFX cal 4, 5 мм (177), заводський номер 04-1 L-440992-12, вартість якої становить 3500 грн. та візитницею, яка цінності для потерпілого немає.

У подальшому ОСОБА_8 разом з ОСОБА_10 та невстановленою особою з місця скоєння злочину зникли та розпорядились викраденим майном на власний розсуд.

Внаслідок умисних злочинних дій ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та невстановленої особи, потерпілому ОСОБА_17 заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 1 440 851 грн. 97 коп.

Також, ОСОБА_8 в невстановлений час та в невстановленому місці придбав предмет зовні схожий на пістолет. В цей час у ОСОБА_8 виник умисел на незаконне придбання та зберігання вогнепальної зброї безпередбаченого законом дозволу.

Так, ОСОБА_8 , перебуваючи в невстановленому слідством місці та в невстановлений слідством час, взяв вказані предмети, зовні схожі на пістолета, тим самим незаконно придбав вогнепальну зброю.

Далі ОСОБА_8 ігноруючи норми, що закріплюють встановлений законом правовий порядок поводження з вогнепальною зброєю, не маючи передбаченого законом дозволу, діючи умисно, усвідомлюючи незаконність придбання та зберігання вогнепальної зброї, без передбаченого законом дозволу, почав незаконно зберігати предмети, зовні схожі на пістолет за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_2 .

21 вересня 2020 року в період часу з 06 год. 03 хв. до 07 год. 30 хв. співробітниками Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській обл., на підставі ухвали Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської обл. проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 . Під час проведення обшуку в правій кишені камуфльованої куртки, яка знаходилась на вішалці з правої сторони від вхідних дверей квартири виявлено та вилучено предмет, схожий на пістолет.

За висновками експерта від 25 вересня 2020 року вилучений предмет схожий на пістолет, є вогнепальною зброєю - перероблений саморобним способом з виробу, що не був вогнепальною зброєю - стартового пістолету «ЗОРАКІ», калібру 9 мм. Пістолет придатний для проведення пострілів.

Дії ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , кожного окремо, кваліфіковані судом за ч. 4 ст. 187 КК України, як напад, з метою заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у інше приміщення.

Дії ОСОБА_8 також кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 263 КК України, як незаконне придбання, зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу.

Із вказаним рішенням суду не погодились захисник ОСОБА_12 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 ,захисник ОСОБА_9 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , захисник ОСОБА_13 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_19 , захисник ОСОБА_11 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , прокурор Павлоградської окружноїпрокуратури ОСОБА_14 та оскаржили в апеляційному порядку.

Захисник ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати в частині обвинувачення щодо ОСОБА_8 , закрити кримінальне провадження за епізодом за ч. 4 ст. 187 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України та призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 263 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на три роки.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що обвинувачення щодо ОСОБА_8 ґрунтується виключно на показаннях свідка ОСОБА_20 , який має групу інвалідності, через що не міг усвідомлювати свої дії та вчинки.

Зауважує, що потерпілим не надано документів на підтвердження знаходження у сейфі саме 50 000 доларів.

Крім цього зазначає, що за наслідками проведення дактилоскопічної та цитологічної експертиз, слідів залишених ОСОБА_8 не виявлено. Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження перебування ОСОБА_8 на місці вчинення кримінального правопорушення.

Так, захисник зазначав, що вилучені під час обшуку копії державних актів, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, мають штами-відмітку «Архівний», та були створені лише 17 вересня 2020 року, в той час як злочин вчинено у жовтня 2018 року, що, на його думку, це саме по собі спростовує їх наявність у справі як доказів. При цьому, потерпілий ОСОБА_17 , в судовому засіданні не навів достатніх доказів, які б стверджували, що саме вилучені під час обшуку копії державних актів були у нього викрадені.

Звертає увагу, що ОСОБА_21 , є депутатом Васильківської районної ради Дніпропетровської області, а тому пред`явлення підозри та проведення обшуку проведено з порушенням вимог КПК України, що впливає на подальшу допустимість речових доказів.

Крім цього зазначає, що в поданій заяві в поліцію, потерпілий взагалі не вказав на викрадену візитницю та сейф, яку в подальшому з метою створення штучних доказів надано свідку ОСОБА_22 , який видав її працівникам поліції.

Наголошує, що під час допиту залегендованого свідка ОСОБА_23 , обвинувачений ОСОБА_8 впізнав його, як ОСОБА_22 , що вказує на причетність саме ОСОБА_22 до скоєння злочину. Крім того, свідок ОСОБА_23 підтвердив свою участь у скоєнні злочину, з чого слідує, що його покази є недопустимими в силу ч. 3 ст. 87 КПК України. Крім того, саме свідок ОСОБА_23 вказав місце знаходження дверей від сейфу.

Зазначає, що враховуючи матеріальну шкоду, яка зі слів ОСОБА_17 йому спричинена, та склала 1 410 655 гривні 85 копійок, взагалі не зрозуміло не подання останнім цивільного позову на відшкодування завданих збитків, що підтверджує позицію сторони захисту щодо відсутності грошових коштів в адміністративній будівлі ФГ «Птиця».

Захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що порушена підслідність даного кримінального провадження, оскільки первинно здійснювалось СВ Межівського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, однак в подальшому, постановою керівника Синельниківської місцевої прокуратури доручено здійснення досудового розслідування іншому органу, а саме Синельниківському ВП ГУНП в Дніпропетровській області. Вказана постанова не містить належного мотивування та відповідно до ч. 5 ст. 36 КПК України винесена неуповноваженою особою, а тому, всі докази зібрані цим органом докази та слідчі дії є недопустимими.

Зауважує, що постанова про продовження строку досудового розслідування від 05 січня 2021 року була винесена прокурором з порушенням ч. 1 ст. 295 КПК України, оскільки слідчий склав клопотання про продовження строку досудового розслідування лише наступного дня, тобто 06 січня 2021 року, що він, вважає, свідчить про недопустимість усіх наступних проведених слідчих дій та отриманих доказів.

Стверджує, що протокол обшуку квартири ОСОБА_8 від 21 вересня 2020 року є недопустимим доказом, оскільки в порушення вимог КПК України, в ньому не зазначено усіх осіб, які приймали участь у слідчій дії, тому є недопустимими доказами і висновки трасо логічної (дактилоскопічної) експертизи та висновок експертизи зброї, як похідні від вказаного вище протоколу обшуку. За аналогічних підстав протокол обшуку квартири ОСОБА_22 є недопустимим доказом. Вважає також недопустимим доказом протокол пред`явлення речей для впізнання потерпілим ОСОБА_17 , а саме впізнання візитниці, вилученої в ході обшуку квартири ОСОБА_22 .

Вказує на недопустимість протоколу огляду місцевості від 12 червня 2020 року, відповідно до якого була оглянута місцевість біля водойми, де в подальшому був виявлений сейф, оскільки даний огляду був проведений слідчим Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області 12 червня 2020 року, а постанова керівника прокуратури про доручення здійснення досудового розслідування Синельниківському ВП винесена 18 червня 2020 року, тобто через 6 днів. Дана обставина свідчить про здійснення слідчої дії неуповноваженою особою.

Стверджує про недопустимість протоколу проведення слідчого експерименту від 27 листопада 2020 року, оскільки, на його думку, під час нього були вилучені із річки металеві двері, а тому ця слідча дія вже не є слідчим експериментом. Також вказує, що в протоколі не зазначено, в який спец пакет поміщалися винайдені двері та чи упаковувалися вони та звертає увагу на не внесення до протоколу всіх учасників даної слідчої дії.

Захисник також звертає увагу на відсутність доказів наявності у викраденому сейфі суми в 50 000 доларів. Крім того ставить під сумнів взагалі існування сейфу, оскільки в протоколі огляду місця подій від 25 жовтня 2018 року, слідчий не зазначав та не описував місце де був сейф з грошовими коштами.

Зазначає, що суд першої інстанції не обґрунтував у вироку підстав, чому надав перевагу показанням свідка ОСОБА_22 , який психічно хворий та стоїть на обліку, про те, що йому обвинувачений ОСОБА_8 начебто подарував візитницю, і відкидає заперечення обвинуваченого ОСОБА_8 щодо вказаного факту. Також суд першої інстанції не зазначив чому він бере до уваги покази легендованого свідка ОСОБА_24 та відкидає зауваження обвинувачених, які повідомляли суд, що ніколи не вчиняли інкримінований злочин.

Захисник ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування вказує, що обвинувальний вирок у даній справі ґрунтується виключно на показах відсутнього свідка, якого не було допитано безпосередньо в залі суду, а тому такий формат сприйняття його свідчень слід розцінювати з порушенням ст. 23 КПК України.

Зазначає, що матеріали справи не містять доказів про те, що у потерпілого дійсно була в наявності сума в 50 000доларів, а також доказів про їх зберігання у сейфі.

Захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить вирок суду щодо ОСОБА_10 скасувати та ухвалити новий, яким виправдати останнього за ч. 4 ст. 187 КК України.

На обґрунтування своїх вимог вказує, оглядом місця події від 25 жовтня 2018 року не встановлено місце, де був розташований сейф та чи існував він взагалі. Особа ОСОБА_25 не встановлена задля підтвердження чи спростування обставин позики грошових коштів.

Вказує, що з показів свідка ОСОБА_18 , останній повідомив, що зріст нападника 180 см., однак зріст ОСОБА_10 складає 195 см.

Також вказує, що усе обвинувачення у справі ґрунтується на поясненнях свідка ОСОБА_26 , однак його пояснення не підтверджуються жодними доказами у справі. При цьому даний свідок, під час допиту, фактично визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення.

Крім того звертає увагу на порушення правил підслідності даного кримінального провадження.

Прокурор в апеляції просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 4 ст. 187 КК України у вигляді 12 років позбавлення волі з конфіскацією частини особистого майна; за ч. 1 ст. 263 КК України у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань за кожен злочин, остаточне покарання визначено у вигляді 13 років позбавлення волі, з конфіскацією частини особистого майна.

Призначити ОСОБА_10 покарання за ч. 4 ст. 187 КК України та призначено покарання у вигляді 12 років позбавлення волі з конфіскацією частини особистого майна. В іншій частині вирок суду просить залишити без змін.

В обґрунтування вказує, що призначене обвинуваченим покарання є занадто м`яким та таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених.

Зазначає, що обвинувачені вчинили тяжкі та особливо тяжкі злочини, провину свою не визнали, не надали жодних показів по суті справи, намагалися уникнути відповідальності шляхом перекладення відповідальності на інших осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який просив апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_14 задовольнити, а апеляційні скарги захисників залишити без задоволення, обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , захисника адвоката ОСОБА_9 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника адвоката ОСОБА_11 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , які просии задовольнити апеляційні скарги захисників, а скаргу прокурора залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадженняв межах апеляційних скарг та обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно дост. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що місцевим судом при ухваленні вироку щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_8 не дотримано наведені вимоги закону.

Варто зазначити, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст. 368 КПК України, а досягнення правосуддя, у зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

У ході судового розгляду судом має бути досліджено усі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Процес оцінки доказів передбачає: необхідність формування внутрішнього переконання; всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності; необхідність керуватися законом при прийняті рішення. Ніякі докази не мають для суб`єкта оцінки наперед встановленої сили.

Стаття 94 КПК України вимагає, щоб внутрішнє переконання суб`єкта оцінки ґрунтувалось на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності у відповідності з вимогами закону, тобто закон вимагає, щоб внутрішнє переконання було обґрунтованим.

Постановою Верховного суду від 07 травня 2025 року касаційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , а також прокурора ОСОБА_27 задоволено частково. Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_10 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Так, суд першої інстанції, проаналізувавши показання обвинувачених, свідків і письмові докази, визнав ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187 КК України, ч. 1 ст. 263 КК України, та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Так, колегією суддів встановлено, що в основу обвинувачення та встановлення вини ОСОБА_10 та ОСОБА_8 в інкримінованих кримінальних правопорушеннях суд поклав ряд письмових доказів та показань свідків, зокрема дані протоколу огляду місця події від 25 жовтня 2018 року, висновок цитологічної експертизи від 18 грудня 2018 року, фотокопії розписки від 14 червня 2012 року, протоколу огляду від 12 червня 2020 року, протоколів обшуків від 17 вересня 2020 року, 23 вересня 2020 року та 20 жовтня 2020 року, протоколу пред`явлення речей для впізнання від 3 листопада 2020 року.

Водночас, колегія суддів вважає такі висновки місцевого суду передчасними, оскільки місцевим судом належним чином не перевірені докази на предмет належності, допустимості та достатності.

Дії ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , кожного окремо, місцевим судом кваліфіковано за ч. 4 ст. 187 КК України, а саме напад, з метою заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у інше приміщення.

Разом з цим, кваліфікуючи дії обвинувачених за ознакою особливо великого розміру, суд першої інстанції належним чином не перевірив обставини та не перевірив їх доказами, на предмет розміру заподіяної шкоди, що значною мірою впливає на кваліфікацію дій обвинувачених.

Місцевий суд, не звернув увагу на суперечливість показань потерпілого щодо речей та їх обсягу, які викрадені з сейфу, що є важливим для встановлення реального об`єму спричиненої шкоди. Так потерпілий, в різний період проведення досудового розслідування, вказував різний розмір грошових коштів, які містились у викраденому сейфі та ним не зазначено весь перелік речей, які перебували у сейфі. Зокрема тих речей, які мають важливе значення для даного кримінального провадження.

Так, місцевий суд не дав належної оцінки посиланням потерпілого, в останній редакції, на викрадення в нього саме 50000 доларів, на підтвердження чого надано розписку про позику громадянину ОСОБА_25 , датовану 2012 роком, тоді як кримінальне правопорушення вчинене о 2020 році. Крім цього, потерпілий не зазначив коли саме ОСОБА_25 повернуто борг, та вказана особа на підтвердження свідчень потерпілого не допитана у судовому засіданні, зі слів потерпілого помер.Більш того, за правовим звичаєм, після повернення боргу за розпискою, остання повертається боржнику, тобто на першому етапі правочину сторони здійснюють обмін - позика та надання розписки, а на другому етапі, повернення боргу та відповідно розписи, як на підтвердження повної сплати боргу. Посилання на факт підприємницької діяльності потерпілого не є коректним, скільки він сам вказував джерело зазначених коштів, як повернення боргу ОСОБА_25 .

Крім того, як слушно зазначив захисник, за наявності заподіяння такої значної шкоди потерпілому, є дивним, що останній взагалі не намагався повернути кошти, шляхом пред`явлення цивільного позову.

Отже, без ретельного дослідження матеріалів кримінального провадження та допиту потерпілого, свідків з урахуванням принципу диспозитивної, на даний час неможливо стверджувати про особливо великий розмір заподіяної шкоди.

Крім того, суд залишив поза увагою, що на підтвердження причетності ОСОБА_8 до кримінального правопорушення, орган досудового розслідування посилається на візитницю, яка виявлена та вилучена в ході проведення обшуку у ОСОБА_22 , який є свідком у даному кримінальному провадженні, має психічні розлади. Та лише з його пояснень встановлено, що вказану візитницю йому надав ОСОБА_8 , яку в подальшому впізнав потерпілий.

Органом досудового розслідування встановлено, що у потерпілого викрадено сейф в цілому, який частинами знайдено у водоймі, однак впізнання проведено лише візитниці, знайденої у ОСОБА_22 . У своєму вироку, місцевий суд навів, що потерпілий зазначив, що це його сейф, однак судом не проводився огляд речових доказів. Отже матеріали кримінального провадження не містять даних, що виявлений та вилучений сейф належить саме потерпілому.

Також, суд послався на кадастровий номер місця знаходження виявлення сейфу без дверей та місце виявлення дверей у р.Вовча під час проведення слідчого експерименту зі свідком. На думу апеляційного суду, в даному випадку, для встановлення істини у кримінальному провадженні, необхідно було надати оцінку, співвідношення місця виявлення дверей від сейфу із місцем виявлення корпусу від сейфу, із місцем вчинення злочину, із місцем мешкання, перебування обвинувачених. Більш того, оглядом місця події від 25 жовтня 2018 року не встановлено місце, де був розташований сейф, вказане також залишилось поза увагою місцевого суду.

Крім того, розміри наведені потерпілим, відрізняються від розмірів, виявленого сейфу, що судом першої інстанції не усунуто та не дана будь яка оцінка.

Виходячи з наведено, враховуючи саме таку оцінку, яка надана місцевим судом, неможливо стверджувати поза розумним сумнівом, що виявлений сейф належить потерпілому та викрадений саме ОСОБА_8 та ОСОБА_10 .

Поміж іншого, суд залишив поза увагою, що на підтвердження причетності ОСОБА_10 до кримінального правопорушення, орган досудового розслідування посилається на виявлення у ОСОБА_10 під час обшуку актів держкадастру ФОП ОСОБА_28 . Однак судом не усунуто сумніви, що виявлені у обвинуваченого документи на землю, були отримані потерпілим ОСОБА_28 саме післявчинення розбійного нападу. Вилучені під час обшуку копії державних актів, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, мають штами-відмітку «Архівний», та були створені лише 17 вересня 2020 року, в той час як злочин вчинено у жовтня 2018 року. Місцевий суд не надав належну оцінку та не перевірив версію сторони захисту про штучне з`явлення у ОСОБА_10 документів потерпілого.

Крім того, в основу обвинувачення покладені показання свідка ОСОБА_26 , який прямо зазначив, що співучасником злочину, крім того його особу впізнав обвинувачений ОСОБА_8 , як ОСОБА_22 , який окремо допитаний судом першої інстанції. Судом не з`ясовано особу вказано залегендованого свідка та підстав його засекречення.Враховуючи положення ч.3 ст.87 КПК України, зокрема недопустимими є також докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні. Місцевий суд зазначеним обставинам не надав жодної оцінки.

Приймаючи до уваги показання вказаного свідка суд не звернув увагу на відсутність деяких деталей вчинення злочину, приймаючи увагу безпосередню участь, так свідок ОСОБА_26 показав, що допомагав завантажити речі, потім ОСОБА_10 та ОСОБА_8 поїхали, а потім він бачив, як вони викидають двері від сейфу, однак не зрозуміло, яким чином, через який час та на якій відстані від місця злочину, обвинувачені позбавлялись дверей сейфу, також свідок не зазначив, яким способом відкривались двері сейфу. Без дослідження показань вказаного свідка в повному обсязі, неможливо стверджувати про достовірність його показів та підтвердження вчинення злочину саме обвинуваченими.

Окрім іншого, суд не звернув увагу,що постанова про продовження строку досудового розслідування від 05 січня 2021 року передувала клопотанню про продовження строку досудового розслідування від 06 січня 2021 року, та не перевірив зазначених обставин, не виклав мотивів у вироку.

Відповідно до вимог ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановленого законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

Однак, на переконання колегії суддів, наведені обставини у сукупності, у даному випадку вимагали проведення місцевим судом більш детального аналізу досліджених доказів, з метою виключення будь яких сумнівів, які у межах даного провадження, з огляду на встановлене, безумовно існують.

Наведене у сукупності свідчить про неповноту судового розгляду, оскільки під час такого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Ураховуючи встановлене під час апеляційного розгляду, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 та ОСОБА_8 слід скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому апеляційні доводи сторони захисту щодо недоведеності винуватості ОСОБА_10 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих їм дій підлягають ретельній перевірці під час нового розгляду даного кримінального провадження судом першої інстанції, та в залежності від установленого слід прийняте законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

В разі встановлення такого ж обсягу обвинувачення та наявність вини ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , апеляційний суд вважає призначене їм покарання буде справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, таким, що відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу стосовно ОСОБА_10 , суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст. 5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 р. у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми підставами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Крім того, підтвердження надмірної тривалості тримання під вартою рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Рутковський та інші проти України».

Доцільність залишення під вартою особи, яка підозрюється в скоєнні злочину, має оцінюватись в кожному випадку окремо у відповідності з її особливими характеристиками.

Крім того, суд враховує, що сама лише тяжкість вчиненого злочину, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення обвинуваченим від суду, однак не може бути достатньою підставою для законності продовження тримання останнього під вартою, при цьому враховуються інші обставини, що встановлені судом при вирішенні попередніх питань доцільності продовження строку тримання його під вартою, які на теперішній час зменшилися.

Вказаний висновок суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування.

Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу (рішення «Єлоєв проти України», «Фельдман проти України»).

Відповідно до ст. 183 ч. 1 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Під час розгляду питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому, судом вивчається можливість застосування відносно обвинуваченогобільш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, обставини, які виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного питання.

Також, суд враховує положення ч.ч. 1, 4 ст. 194 КПК України та вважає, що прокурором не доведено обставин для продовження відносно обвинуваченого раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та, що застосування більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту до обвинуваченого для запобігання ризикам на які посилався прокурор, буде недостатнім.

Суд, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, вважає, що тримання під вартою може бути виправданим лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагають істинні потреби публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції не винуватості, переважують вимогу поваги до особистої свободи (рішення в справі «Лабіта проти Італії» (Labita v. Italy)[ВП], заява № 26772/95, п.153, ECHR 2000-IV).

Згідно п.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на доступ до правосуддя та на справедливий і відкритий розгляд його справи впродовж розумного строку. При розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів («Невмержицький проти України»).

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою.

Незважаючи на тяжкість санкції статті кримінального закону згідно обвинувачення, суд безпосередньо керується нормою прямої дії ст. 62 Конституції України щодо презумпції невинуватості.

У відповідності до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У відповідності до ст. 23 КПК України та 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та повинен бути дослідженим судом під час судового провадження безпосередньо, а тому, зважаючи на стадію судового провадження, суд вбачає реальним ризик, що обвинувачений у разі не застосування запобіжного заходу може впливати на свідків, які безпосередньо судом не допитані.

Відповідно до ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як вбачається із практики Європейського суду з прав людини, та зазначено в рішенні по справі "Хайредінов проти України"(Заява N 38717/04), "Суд підкреслює, що розумність строку тримання під вартою ніколи не оцінюється inabstracto. Іншими словами, пункт 3 статті 5 Конвенції ( 995_004 ) не може вважатися таким, що безумовно дозволяє тримання під вартою, якщо тривалість такого тримання не перевищує певного строку. Виправдання будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами державної влади (див. рішення у справі "Шишков проти Болгарії" (Shishkov v. Bulgaria), N 38822/97, пункт 66, ECHR 2003-I (витяги))."

Крім того, у вказаному рішенні, зазначено, що існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект пункту 3 статті 5 Конвенції ( 995_004 ) не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк та тимчасовим його звільненням під час провадження.

До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання під вартою перестає бути обґрунтованим (див. рішення у справі "Власов проти Росії" (Vlasov v. Russia), N 78146/01, пункт 104, від 12 червня 2008 року, з подальшими посиланнями).

Судом взято до уваги, обставини зазначені в статті 178 КПК України, а саме тяжкість покарання що загрожує відповідній особі у разі визнання її винуватою, характер вчиненого кримінального правопорушення, що ставиться у обвинуваченним, вагомість доказів, а також наявність постійного місця проживання.

Вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому на домашній арешт, суд також враховує позицію сторони обвинувачення щодо наявності ризиків передбачених ст. 177 КК України, а саме, те, що останній, перебуваючи на свободі, може переховуватися від суду, незаконно впливати свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також час перебування обвинуваченого під вартою, без прийняття судом рішення по суті висунутого обвинувачення, та вважає необхідним покласти на останнього обов`язки визначені ст. 194 КПК України, оскільки такий запобіжний захід достатньо забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобіганню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Згідно з ч.ч. 1, 3-6 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Суд приходить до переконання, що знаходження під вартою обвинуваченого не є доцільним, на теперішній час, і наявні ризики не можуть виправдовувати подальше застосування виняткового запобіжного заходу.

З урахуванням того факту, що нові ризики не з`явилися, суд приходить до висновку, що запобіганню відповідним ризикам може забезпечити такий запобіжний захід як домашній арешт.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наявність ризиків, які передбачені ст. 177 КПК України, зокрема можливого переховування від суду та впливу на свідків чи потерпілого, з урахуванням того факту, що нові ризики не з`явилися,строк перебування ОСОБА_10 під вартою, зокрема з 11.02.2021 року, з метою забезпечення виконання процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає, що ОСОБА_10 необхідно змінити обраний запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги захисників адвокатів ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , діючіх в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_14 , захисника ОСОБА_11 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, та ОСОБА_10 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, скасувати та направити кримінальне провадження на новий розгляд у суді першої інстанції.

Клопотання прокурора Синельниківської окружної прокуратури ОСОБА_29 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного ОСОБА_10 , - залишити без задоволення.

Змінити ОСОБА_10 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, строком до 07.10.2025 включно, із забороною залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 , за винятком необхідності залишати житло у разі оголошення повітряної тривоги та необхідності пройти в укриття, надання невідкладної медичної допомоги, з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1-4, 8, 9 ч. 5 ст. 194 КПК України.

Доручити виконання ухвали відділенню поліції № 1 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області.

Контроль за виконання ухвали покласти на прокурора у кримінальному провадженні.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді