В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001351, за апеляційною скаргою прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2024 року відносно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, зареєстрований в АДРЕСА_1 , мешкає в АДРЕСА_2 , раніше судимого:

26.06.2024 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва, за ч. 1 ст. 289 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки 6 місяців.

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

обвинувачений ОСОБА_6 ,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2024 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України та йому призначено покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн.

Постановлено вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.06.2024 р. стосовно ОСОБА_6 виконувати самостійно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 , за ч. 1 ст. 357 КК України, призначити покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі.

На підставі ст. 71 КК України, з урахуванням положень ст. 72 КК України за сукупністю вироків, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.06.2024 р., та остаточно призначити покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі прокурор, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 394 КК України, вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На думку прокурора, призначаючи остаточне покарання на підставі ст. 71 КК України, суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_6 , будучи раніше судимим 26.06.2024 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва за ч. 1 ст. 289 КК України до 4 років позбавлення волі, зі звільненням, на підставі ст. 75 КК України, від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки 6 місяців, вчинив у період невідбутого покарання за вказаним вироком, у зв`язку з чим, суд повинен був призначити остаточне покарання за сукупністю вироків, на підставі ст. 71 КК України, проте не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню.

Крім того, вважає, що судом призначено покарання, яке за своїм видом та розміром не відповідає ступеню, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Апелянт вважає, що поза увагою суду залишено той факт, що ОСОБА_6 офіційно не працює, заходів до працевлаштування не вживає та характеризується негативно, зокрема як особа, що зловживає алкоголем та притягується до адміністративної відповідальності за ч. ч. 1, 2 ст. 175 - 1, ч. 1 ст. 178 КУпАП. Крім того, ОСОБА_6 , під час випробувального терміну, продовжує вчиняти кримінальні правопорушення, що свідчить про те, що відбування покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства, не призвело до позитивних змін в його особистості, не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, натомість викликало відчуття безкарності.

За наведених обставин, призначене ОСОБА_6 покарання у виді штрафу є явно несправедливим та не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

08.09.2024 р. приблизно о 14.00 год. ОСОБА_6 , знаходячись біля будинку № 3 по пр. Миру в м. Миколаєві (більш точного місця не встановлено) знайшов банківську картку «ПриватБанк» для виплат № НОМЕР_1 , належну ОСОБА_9 , яка, в силу вимог ст. 1 Закону України «Про інформацію» № 2657-ХII від 02.10.1992 р., п. 1.27, п. 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів Україні» № 2346-III від 05.04.2001 р., ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» № 2121-III від 07.12.2000 р. та примітки до ст. 358 Кримінального кодексу України, є офіційним документом, відповідає визначенню поняття «офіційний документ», оскільки містить зафіксовану на матеріальному носієві інформацію, яка підтверджує та посвідчує певні факти, які здатні спричинити наслідки правового характеру та видана повноважною особою юридичної особи, а саме, імітована АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з дотриманням визначеної законом форми і містить передбачені законом реквізити. В подальшому, ОСОБА_6 залишив собі вказану банківську картку, маючи на меті подальше використання їх у власних корисливих цілях, а саме для заволодіння грошовими коштами, привласнивши тим самим вказану банківську картку, знявши при цьому грошові кошти з неї, розрахувавшись за товар 08.09.2024 р. о 15.26 год. в магазині «Путьовий», який розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Будівельників, 12, на суму 362,13 грн. (матеріали направлено для вирішення питання для притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 51 КУпАП), позбавивши таким чином потерпілу можливості використовувати зазначену карту за призначенням та в подальшому не вчинивши жодних дій щодо повернення її власнику або правоохоронним органам чи АТ КБ «ПРИВАТБАНК», місце вчинення кримінального правопорушення залишив.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 357 КК України, як привласнення офіційних документів, вчинене з корисливих мотивів.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який, будучи судимим 26.06.2024 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва за ч. 1 ст. 289 КК України до 4 років позбавлення волі, зі звільненням, на підставі ст. 75 КК України, від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки та 6 місяців, вчинив кримінальне правопорушення, яке є кримінальним проступком. До лікаря психіатра, нарколога не звертався. Характеризується посередньо. Обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено. Обставиною, яка пом`якшує покарання визнано щире каяття.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладеній в ній доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 проведено у спрощеному порядку, без проведення судового розгляду і виклику учасників кримінального провадження у відповідності до вимог ст. ст. 381-382 КПК України, оскільки обставини, встановлені органом досудового розслідування, не оспорювалися обвинуваченим, що підтверджується заявою від 29.10.2024 р., в якій обвинувачений ОСОБА_6 беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, тобто у привласненні офіційних документів, вчиненому з корисливих мотивів, зазначив про згоду із встановленими досудовим розслідуванням обставинами та ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з ч. 2 ст. 302 КПК України, а також про згоду з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, за доводами апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначаються мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 р., висновки з усіх питань, пов?язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Пунктом 4 вказаної постанови зазначено, що виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до вимог, викладених у пункті, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 р., при застосуванні правил ст. 71 КК України, судам належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

У постанові Об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.12.2021 у справі N? 243/7758/20 зазначено, що згідно з ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком. повністю або частково приєднує невідбуту частину Покарання за попереднім вироком. Зазначена вимога має імперативний характер і унеможливлює (за умови встановлення судом таких обставин) будь-який інший порядок та правила призначення остаточного покарання.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проте, вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність та висновків Верховного суду щодо застосування норм права, суд першої інстанції, ухвалюючи у порядку спрощеного провадження вирок стосовно ОСОБА_6 , не дотримався.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком та формально врахував дані про особу обвинувачуваного, а саме, що він раніше судимий за вчинення корисливого кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 289 КК України), наразі притягується до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного кримінального правопорушення (ч. 2 ст. 289 КК України).

Разом з тим, поза увагою суду залишено той факт, що ОСОБА_6 офіційно не працює, заходів до працевлаштування не вживає та характеризується негативно, зокрема як особа, що зловживає алкоголем та притягується до адміністративної відповідальності за ч. ч. 1, 2 ст. 175 - 1, ч. 1 ст. 178 КУпАП.

Крім того, судом не враховано того факту, що ОСОБА_6 під час випробувального терміну продовжує вчиняти кримінальні правопорушення, що свідчить про те, що відбування покарання не пов`язаного з ізоляцією від суспільства не призвело до позитивних змін в його особистості, не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, натомість викликало відчуття безкарності.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи прокурора в цій частині та доходить висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання у виді штрафу є явно несправедливим, та не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Разом з тим, ОСОБА_8 раніше судимий 26.06.2024 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва за вчинення умисного кримінального правопорушення проти власності (ч. 1 ст. 289 КК України) до покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки 6 місяців із покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Відтак, нове кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вчинено у період невідбутого покарання за попереднім вироком, отже суд повинен був призначити остаточне покарання за сукупистю вироків на підставі ст. 71 КК України, проте не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_6 підлягає скасуванню в частині призначення покарання, з ухваленням в цій частині свого вироку.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 414, 420, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

апеляційну скаргу прокурора окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_5 , задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_6 скасувати в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині свій вирок.

Призначити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 357 КК України покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі.

На підставі ст. 71 КК України, з урахуванням положень ст. 72 КК України за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.06.2024 р., та остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору, роз`яснивши іншим учасникам судового провадження їх право на отримання в суді копії вироку.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3