Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-сс/4809/299/25 Головуючий у суді І-ї інстанції >
Справа № 405/3595/25 Доповідач в колегії апеляційного суду
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2025 року м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Подільського районного суду міста Кропивницького від 14 червня 2025 року, в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000055 від 06 травня 2025 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 114-1, ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 426-5 КК України, якою стосовно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з вищою освітою, військовослужбовця, помічника гранатометника військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою,

ВСТАНОВИЛА:

З представлених матеріалів кримінального провадження вбачається, що за клопотанням старшого слідчого ВР ОТЗ СУ ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_9 , погодженого з прокурором Кропивницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 , ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Кропивницького від 14 червня 2025 року підозрюваному ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 10 серпня 2025 року, тобто в межах строку досудового розслідування без визначення розміру застави.

Рішення слідчого судді мотивовано наявністю обґрунтованої підозри ОСОБА_8 у вчиненні умисних тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 114-1 та ч.3 ст.368 КК України, суворістю покарання, яке загрожує ОСОБА_8 у разі доведеності його винуватості, а також ризиків, передбачених п.п. 1,2,3 ч.1 ст. 177 КПК України, для запобігання яких ОСОБА_8 слід застосувати запобіжний захід лише тримання під вартою.

Крім того, слідчий суддя на виконання вимог ст.206 КПК України зобов`язав забезпечити невідкладне проведення ОСОБА_8 судово-медичного обстеження на встановлення наявності у нього тілесних ушкоджень та надання йому медичної допомоги.

Підстав для визначення ОСОБА_8 розміру застави на рівні з триманням під вартою, слідчий суддя не знайшов, вказавши про те, що під час дії воєнного стану визначати або не визначати заставу, з урахуванням категорії цієї справи є правом, а не обов`язком суду.

В апеляційній скарзі, яка аналогічна за змістом та доводами з апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_10 , захисник підозрюваного ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу про застосування ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту або визначити ОСОБА_8 розмір застави.

На обґрунтування апеляційних вимог адвокат ОСОБА_7 також посилається на неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_8 по всім інкримінованим йому злочинам, за відсутністю у діях ОСОБА_8 об`єктивних та суб`єктивних ознак злочину.

Стверджує, що ОСОБА_8 лише хотів допомогти своєму «побратиму» ОСОБА_11 пройти медичне обстеження у лікарні, як військовослужбовець на посаді солдата, помічника гранатометника ОСОБА_8 не являється службовою ВСП і рахується формально.

Крім того адвокат ОСОБА_7 зазначає, що версія слідства є абсурдною, оскільки ОСОБА_8 з 2014 року є добровольцем, учасником бойових дій, захищає суверенітет та територіальну цілісність нашої держави, а тому не міг і не мав бажання якимось чином перешкодити діяльності Збройних Сил України, сторона захисту не виключає версію про провокацію з сторони правоохоронних органів.

Ризик переховування від органів досудового розслідування або суду, на думку захисника спростовується наявністю у ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, відсутність судимостей, ОСОБА_8 не має мети та наміру переховуватись від слідства та суду, не має доступу до будь-якої документації та можливості знищити або спотворити докази, не являється працівником медичної установи або правоохоронного органу, що нівелює ризик знищення, спотворення речей та документів, а також впливу на свідків або інших фігурантів цієї справи.

Також адвокат ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі вказує, що при обранні ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, слідчим суддею не враховано, що підозрюваний перебуваючи під домашнім арештом буде певною мірою достатньо обмежений в своїх діях, оскільки згідно вимог ч.1 ст.181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Саме домашній арешт ОСОБА_8 , на думку захисника буде сприяти всебічному та об`єктивному розслідуванню у даному кримінальному провадженні, при цьому захисник не виключає, згідно положень ч.4 ст.183 КПК України можливість визначення ОСОБА_8 розміру застави, яке є правом, а не обов`язком слідчого судді.

Заслухавши доповідача, пояснення підозрюваного ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити, прокурора, який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Практика ЄСПЛ свідчить про те, що розглядаючи заяви громадян України про порушення вимог ст. 5 Конвенції, Європейський суд з прав людини у переважній більшості справ встановлює порушення Україною вимог зазначеної статті Конвенції, у результаті чого в справі «Харченко проти України» від 10.02. 2011 ЄСПЛ зазначив, що порушення Україною положень ст. 5 Конвенції мають системний характер.

У практиці ЄСПЛ щодо дотримання положень п. 1 ст. 5 Конвенції встановлено вимогу, щоб позбавлення свободи було «законним», зокрема з дотриманням процедури, встановленої законом.

У цьому аспекті Конвенція відсилає до норм національного законодавства та встановлює зобов`язання забезпечувати дотримання матеріально-правових і процесуальних норм законодавства, але вона також вимагає, щоб при будь-якому позбавленні свободи забезпечувалася мета ст. 5 Конвенції, зокрема захист осіб від свавілля.

Відповідно до практики ЄСПЛ національні органи, передусім суди, повинні тлумачити й застосовувати національний закон відповідно до ст. 5 Конвенції.

Положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

Надаючи на момент апеляційного розгляду заявлених слідчим та прокурором ризиків, передбачених п. 1, 2, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості підозрюваного ОСОБА_8 переховуватися від слідства або суду, знищити або спотворити докази, впливати на свідків або інших фігурантів цієї справи, колегія суддів не може не враховувати позицію Європейського Суду з прав людини про те, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.

25 червня 2019 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення у справі за конституційними скаргами заінтересованих осіб щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини п`ятої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, яким констатував, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Конституційний Суд України у даному Рішенні зокрема вважає, що обґрунтування необхідності тримання під вартою особи самою лише кваліфікацією злочину, не забезпечує і не може забезпечити балансу між метою застосування такого виняткового запобіжного заходу у кримінальному провадженні та конституційним правом особи на свободу та особисту недоторканність.

При цьому обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, а також бути пропорційними та обґрунтованими.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод .

Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини, керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

Відповідно Суд стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про тримання підозрюваного ОСОБА_8 під вартою буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

Суд у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Так, відповідно до п. 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зенцов і інші проти Російської Федерації» до визнання винним обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета даного положення, по суті, вимагає попереднього звільнення, якщо тривале утримання під вартою більш не являється обґрунтованим.

Особа, обвинувачувана у вчиненні злочину, має бути завжди звільнена до суду, за винятком випадків, коли Держава може довести, що існують «істотні і достатні» причини для обґрунтування безперервного утримання під вартою».

Згідно з п. 88 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2013 року у справі «Мхітарян проти Російської Федерації» на національній владі лежить обов`язок встановити існування конкретних фактів, які можуть стати підставою для тримання під вартою. Перекладання на затриману особу тягаря доведення цих аргументів рівносильно скасуванню правил статті 5 Конвенції, яка оголошує взяття під варту винятком з права на свободу, яке допустимо тільки в суворо визначених обставинах.

Національні судові органи повинні розглядати всі факти, які свідчать за і проти наявності суспільного інтересу, що виправдовує, з належним урахуванням принципу презумпції невинуватості, відступ від принципу поваги свободи особистості, і викладати їх в своїх рішеннях про відмову в задоволенні клопотань про звільнення осіб з під варти.

Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ викладена у п. 60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (справи: «Смирнова проти Росії» «Пірузян проти Вірменії». «Тирон проти Румунії»).

Ризик втечі обвинуваченого (підозрюваного) не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку.

Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що такий ризик маловірогідний і необхідність в утриманні особи під вартою відсутня (рішення «Панченко проти Росії»).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення «Бекчиєв проти Молдови»).

Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (рішення ЄСПЛ «Сулаоя проти Естонії»). При цьому, ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного особою під вартою (п. 64 рішення ЄСПЛ «Ноймайстер проти Австрії»).

У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ «Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Як вбачається з матеріалів, при зверненні до суду, слідчий ОСОБА_9 , з яким погодився прокурор у даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 , у своєму клопотанні, зазначив про те, що існують ризики, передбачені п. 1, 2, 3, 4 та 5 ч.1 ст. 177 КПК, а саме того, що підозрюваний ОСОБА_8 ,, перебуваючи на свободі може переховуватись від слідства та суду, оскільки йому у разі доведеності винуватості загрожує покарання, у тому числі у виді позбавлення волі на тривалий строк, зможе знищити докази, впливати на свідків та інших, продовжити злочинну діяльність.

При цьому конкретних даних або іншої інформації, які б свідчили про вплив на свідків або інших фігурантів цієї справи або намагання ОСОБА_8 знищити або спотворити докази або вчинити інші злочини або продовжити злочинну діяльність, матеріали клопотання про продовження строку тримання під вартою не містять.

Прокурор, під час перегляду справи також не зміг пояснити або навести конкретні факти тиску підозрюваного на свідків або спроби знищити докази.

Як пояснив сам ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 , під час апеляційного розгляду, вони самі заінтересовані у всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин цієї справи, бажають довести свою невинуватість і переконані у справедливості суду.

Колегія суддів вважає, що очікування призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення свободи не може бути безумовною підставою для його тримання під вартою (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії», «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Худойоров проти Росії», «Рохліна проти Росії»)

Саме існування підозри на початковому етапі досудового розслідування даного кримінального провадження не є безумовною підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для тримання під вартою (рішенні у справі «Єлоєв проти України» )

До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами.

Зазначена правова позиція також викладена в рішеннях Європейського суду з прав людини по справах «Яблонський проти Польщі», «Іловецький проти Польщі».

Що стосується заявлених у клопотанні слідчого ризиків переховування ОСОБА_8 від слідства та суду, незаконного впливу на свідків та інших фігурантів цієї справи, знищення речей або документів, то колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді місцевого суду, оскільки сукупність наявних на даний час доказів, у тому числі телефонні розмови та консультації ОСОБА_11 свідчать про явну заінтересованість ОСОБА_8 .

Яка роль ОСОБА_8 у «схемі ухилення від прозову або непридатності до військової служби» при тому, що ОСОБА_11 вже військовослужбовець, чи є ОСОБА_8 службовою особою, чи могли настати наслідки, ці питання з урахуванням специфіки справ даної категорії, предмету та обсягу доказуванню, слід з`ясувати.

Винуватість або невинуватість ОСОБА_8 це питання часу та ефективності роботи правоохоронних органів.

Однак на даному етапі досудового розслідування, колегія суддів не входить в обговорення питань про наявність або відсутність у діях ОСОБА_8 складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень, достатності або відсутності зібраних у справі доказів, їх належності та допустимості для доведеності або недоведеності обвинувачення.

У разі незаконності зібраних у будь-якій справі доказів, з урахуванням усталеної судової практики, при наявності ознак провокації з сторони правоохоронних органів, результати судового розгляду очевидні.

Однак, з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_8 , колегія суддів схиляється думки про існування достатньої ймовірності ризику намагань ОСОБА_8 ухилення від правосуддя, можливість впливати на інших фігурантів цієї справи, знищити документи або інші докази.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя Подільського районного суду м. Кропивницького, під час розгляду клопотання слідчого, дійшов правильного про обґрунтованість підозри ОСОБА_8 , що є однією із складових обрання запобіжного заходу, який забезпечить дієвість кримінального провадження та належну процесуальну поведінку підозрюваного, а також убезпечить існуючі ризики на даній стадії кримінального провадження.

При вирішенні апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 колегія суддів виходить з того, що ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин.

Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991).

Так, ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 114-1, ч.3 ст. 368 та ч.1 ст. 426-5 КК, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії, у тому числі тяжких злочинів.

Наведене вище, на думку колегії суддів, свідчить про те, що будь-які інші запобіжні заходи, окрім як тримання під вартою, не зможуть запобігти ризикам, передбачених ст. 177 КПК України та зазначених у клопотанні слідчого.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України (абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України).

Розмір застави, згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України, визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу.

Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави, зокрема, щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається у межах - від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому судді слід мати на увазі, що, виходячи з практики ЄСПЛ, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні (справа «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010), справа «Punzelt v. Czech Republic» від 25.04.2000 р. (заява № 31315/96, пункт 86)).

Разом з тим, слідчий суддя, за наведеного законодавства, не вбачав підстав визначити підозрюваному ОСОБА_8 розмір застави.

При цьому, аналізуючи матеріали клопотання старшого слідчого та апеляційну скаргу захисника підозрюваного, пояснення надані захисником та підозрюваним під час розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість визначити ОСОБА_8 розмір застави 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 грн., з огляду на дані ОСОБА_8 , який до кримінальної відповідальності притягується вперше, з 2014 році військовослужбовець ЗСУ, має постійне місце проживання та реєстрації, на утриманні осіб похилого віку, які потребують догляду та лікування.

Крім того, у ОСОБА_8 після затримання спецпідрозділом «КОРД» виявлені тілесні ушкодження та переломи, що підтверджується відповідними документами, що також потребує окремої, об`єктивної перевірки ДБР, під контролем прокурора.

За таких обставин у їх сукупності, виходячи з положень ч. 3 ст. 407 КПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді зміні, оскільки висновки слідчого судді в цілому є правильними, за виключенням не вирішення питань про можливість визначення розміру застави.

Керуючись ст.ст.183, 194, 197, 206, 309, 370 - 372, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Подільського районного суду міста Кропивницького від 14 червня 2025 року, в кримінальному провадженні № 0000055 від 06 травня 2025 року про застосування підозрюваному ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме з 18.28 год. 12.06.2025 року до 18.28 год. 10.08.2025 року - змінити.

Застосувати підозрюваному ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме з 18.28 год. 12.06.2025 року до 18.28 год. 10.08.2025 року з визначенням застави.

Визначити ОСОБА_8 заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що дорівнює 242 240, 00 грн., яка може бути внесена на депозитний рахунок Кропивницького апеляційного суду: UA0086310, ; МФО: 820172; банк отримувача: Держказначейська Служба України м. Київ.

При внесенні визначеної суми застави ОСОБА_8 з-під варти звільнити.

У разі внесення застави зобов`язати підозрюваного ОСОБА_8 :

- прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора чи суду;

- не відлучатися без дозволу слідчого, прокурора або суду з м. Кропивницького;

- утримуватись від спілкування із свідками та іншими підозрюваними у даному кримінальному провадженню;

- здати на зберігання паспорт громадянина України та у разі наявності закордонний паспорт.

Попередити підозрюваного ОСОБА_8 що в разі невиконання покладених на нього зобов`язань внесена застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Строк дії ухвали про застосування ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою закінчується 10.08.2025 року.

В решті ухвалу слідчого судді Подільського районного суду міста Кропивницького від 14 червня 2025 року стосовно підозрюваного ОСОБА_8 залишити без змін.

На підставі ст. 206 КПК України зобов`язати начальника Кропивницького СІ забезпечити організацію проведення ОСОБА_8 медичного обстеження, при необхідності лікування та надання невідкладної медичної допомоги.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду є остаточною та оскарженню касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4