УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року

м. Київ

справа № 686/22913/22

провадження № 51-2003 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 29 квітня 2025 року,

Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини

За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2025 року, залишеним без зміни ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 29 квітня 2025 року, ОСОБА_5 засуджено до покарання за ч. 3 ст. 110 Кримінального кодексу України (далі - КК) у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією усього належного їй майна.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватою у тому, що будучи представником влади, за попередньою змовою групою осіб, вчинила умисні дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків.

За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_5 , будучи депутатом Державної Думи Федеральних Зборів РФ восьмого скликання, будучи представником влади РФ, уповноваженим приймати участь у засіданнях палати і голосувати за прийняття поставлених на голосування актів та інших питань, серед яких питання ратифікації міжнародних договорів РФ, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими депутатами та представниками влади і ЗС РФ, усвідомлюючи явну злочинність власних дій та передбачаючи можливість настання тяжких наслідків, у тому числі загибелі людей, зокрема й цивільного населення, розуміючи, що вона порушує встановлений статтями 1-3, 68 Конституції України державний устрій та порядок, посягає на суверенітет та територіальну цілісність України, з метою зміни меж її території та розширення впливу РФ, з мотивів перешкоджання Євроінтеграційному курсу розвитку України, відновлення контролю Російської Федерації над політичними та економічними процесами в Україні, усвідомлюючи, що інші співучасники діють всупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, порушують принципи Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року та вимоги частини 4 статті 2 Статуту ООН та Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09 грудня 1981 року № 36/103, від 16 грудня 1970 № 2734 (ХХV), від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ), від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХIХ), статей 1-3, 68 Конституції України, 22 лютого 2022 року, за адресою Російська Федерація, м. Москва, вул. Охотний ряд, буд. 1, прийняла участь у засіданні Державної Думи Федеральних Зборів РФ, де підтримала ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званою Донецької народною республікою та Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званою Луганською народною республікою.

У такий спосіб ОСОБА_5 будучи представником влади, за попередньою змовою групою осіб, вчинила умисні дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків.

Такі рішення були частиною злочинного плану, оскільки сам факт їх існування використовувався з метою створення приводів для ескалації воєнного конфлікту і здійснення спроби виправдання своєї агресії перед громадянами Російської Федерації та світовою спільнотою. Що у свою чергу призвело до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на підстави передбачені пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) просить скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 у зв`язку із відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що: проведення судового розгляду без участі обвинуваченої ОСОБА_5 призвело до недотримання гарантованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; судом не прийнято до уваги, що ОСОБА_5 користується імунітетом ratione materiae у національній судовій системі, а тому кримінальне переслідування може бути здійснене тільки відповідними органами міжнародної судової юрисдикції; матеріали кримінального провадження не містять допустимих та належних доказів винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, яке їй інкримінується; відсутні наслідки передбачені ч. 3 ст. 110 КК, про які йдеться у вироку.

Також захисник зазначає про невмотивованість ухвали апеляційного суду.

Мотиви Суду

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з положеннями ст. 438 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту слідства, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а при його перегляді виходить з обставин, установлених судами нижчих інстанцій.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Завданням суду першої інстанції є оцінка доказів, на підставі яких він вирішує питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону про кримінальну відповідальність він передбачений та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення (пункти 1 - 3 ч. 1 ст. 368 КПК).

Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

За змістом ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Наведені положення свідчать про те, що суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (не підтвердження) доказами обставин, які за ст. 91 КПК підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує твердження слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки діяння.

Як убачається з вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, зроблено з дотриманням приписів ст. 23 КПК. Судом з`ясовано всі обставини, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу та з дотриманням інших вимог кримінального процесуального законодавства. Ці докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі досліджених фактичних даних, які містяться у низці письмових доказів, зокрема: протоколах огляду від 10 березня 2022 року мережі Інтернет, а саме інформаційних ресурсів «ІНФОРМАЦІЯ_1» та «ІНФОРМАЦІЯ_2», які є офіційним сайтом вищого законодавчого органу влади Російської Федерації, протоколі огляду від 29 березня 2022 року мережі Інтернет, а саме інформаційного ресурсу «ІНФОРМАЦІЯ_3» на офіційному сайті вищого законодавчого органу влади Російської Федерації, протоколі огляду електронних документів, з додатками (у тому числі оптичниму диску), а також інформації про результати голосування депутатів Державної Думи РФ, яка зафіксована на DVD диску, який є додатком до протоколів оглядів від 10 березня 2022 року - VIDEX EXCELLENTI DVD-R 16x, 4.7 GB, 120 MIN. Зміст зазначених доказів детально наведено у вироку.

Суд першої інстанції надав оцінку іншим письмовим доказам у справі, зокрема протоколу огляду від 29 квітня 2022 року кримінального провадження №0000068 від 04 квітня 2022 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 438 КК; протоколу огляду від 29 квітня 2022 року кримінального провадження № 0000640 від 28 березня 2022 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 438 КК; протоколу огляду від 29 квітня 2022 року кримінального провадження № 0000515 від 08 березня 2022 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 438 КК; протоколу огляду від 29 квітня 2022 року кримінального провадження № 0000240 від 24 березня 2022 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК; протоколу огляду від 29 квітня 2022 року кримінального провадження № 0000580 від 17 березня 2022 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК та визнав їх недопустимими, оскільки вони стосуються матеріалів інших кримінальних проваджень, щодо яких на момент завершення судового розгляду відсутні відомості про набрання законної сили відповідними рішеннями у певних кримінальних провадженнях.

Також місцевий суд виключив із обвинувачення обставину участі ОСОБА_5 у голосуванні 15 лютого 2022 року та підтримання постанови із зверненням до Президента Російської Федерації з проханням розглянути питання про визнання Російською Федерацією самопроголошених Донецької та Луганської народних республік, як самостійних, суверенних і незалежних держав, з огляду на те, що з досліджених судом документів, зокрема протоколу огляду від 10 березня 2022 року мережі Інтернет, а саме публікації сайту «http://vote.duma.gov.ru/vote/117112», який являє собою офіційний сайт вищого законодавчого органу влади РФ слідує, що ОСОБА_5 за вказаний проект не голосувала.

Таким чином, дослідивши наявні у справі письмові докази, місцевий суд умотивовано частину з них визнав недопустимим доказами, щодо інших, то суд обґрунтовано визнав, що вони згідно зі статтями 84-86, КПК є процесуальними джерелами доказів, а тому правомірно поклав їх в основу вироку, а їх сукупність дала суду обґрунтовані підстави визнати доведеною винуватість ОСОБА_5 в інкримінованому злочині та правильно кваліфікувати її дії за ч. 3 ст. 110 КК.

При цьому, суд, даючи правову оцінку діям обвинуваченої ОСОБА_5 , дослідив таку форму співучасті, як попередня змова групи осіб на вчинення злочину, проаналізував склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, та вірно вказав, що кваліфікуючою ознакою вказаного діяння є настання в результаті його вчинення таких суспільно небезпечних наслідків, як загибель людей (під загибеллю людей необхідно розуміти загибель хоча б однієї людини), або інших тяжких наслідків (настання великої матеріальної шкоди, зруйнування або пошкодження прикордонних інженерних споруд чи інших важливих об`єктів, виникнення масових безпорядків, заподіяння потерпілим тяжких тілесних ушкоджень тощо). Відтак, дії обвинуваченої, які призвели до тяжких наслідків суд оцінив, як загальновідомий факт, що випливає з численних свідчень про загибель людей спричинену незаконним вторгненням збройних сил РФ в Україну та факт настання тяжких наслідків, які настали в результаті такого вторгнення, а також окупація значної частини території України.

Таким чином, місцевим судом поза розумним сумнівом установлено, що ОСОБА_5 , будучи представником влади, за попередньою змовою групою осіб, вчинила умисні дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків. Переконливих аргументів про протилежне в поданій стороною захисту касаційній скарзі не міститься.

Апеляційний суд, переглядаючи вказаний вирок за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , ретельно перевірив викладені в ній доводи, які за своєю суттю аналогічні доводам касаційної скарги, та обґрунтовано спростував їх, зазначивши в ухвалі мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. При цьому, суд зазначив, що наведені і досліджені місцевим судом докази отримані у порядку, встановленому КПК, підтверджують існування обставин, які відповідно до статті 91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, наслідки вчинення злочину) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а відтак в силу положень статей 84 - 86 КПК є належними, допустимими, достовірними.

Спростовуючи доводи сторони захисту щодо проведення судового розгляду без участі обвинуваченої ОСОБА_5 апеляційний суд вірно зазначив, що судовий розгляд цього кримінального провадження проведено за відсутності обвинуваченої, оскільки провадження за її обвинуваченням здійснено в порядку спеціального судового провадження (in absentia), з дотриманням вимог КПК. ОСОБА_5 належно повідомлено про час та місце судового розгляду шляхом опублікування судового виклику у ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження - «Урядовий кур`єр», на офіційному веб-сайті Судової влади, а також Офісу Генерального прокурора. Крім того, обвинувальний акт, перекладений на російську мову, був направлений на офіційну адресу Державної Думи російської федерації шляхом електронного звернення. Таке звернення було зареєстроване в Державній Думі 02 жовтня 2023 року за вх. № 2.8-15-209805 від 13 червня 2023 року, тобто, ОСОБА_5 знала, або мала знати про наявність щодо неї кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що законодавець врегулював здійснення процедури in absentia, зокрема порядок повідомлення особи, яка переховується на тимчасово окупованій території України або на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором в ст. 297-5 і абзацу 6 ч. 3 ст. 323 КПК. Як убачається із судових рішень вимоги вказаних норм, щодо повідомлення ОСОБА_5 про розгляд стосовно неї справи, були дотримані.

Крім того, з огляду на положення ч. 3 ст. 400 КПК, після закінчення строків на оскарження засуджена не позбавлена права подати скаргу разом із клопотанням про поновлення строку, якщо причини її неявки дійсно виявляться поважними, під час якого ОСОБА_5 також не буде позбавлена можливості ставити питання про усунення порушень, які, на її думку, були допущені у ході спеціального досудового розслідування та судового розгляду.

Також апеляційний суд спростував доводи сторони захисту щодо наявності у ОСОБА_5 імунітету від кримінального переслідування в національній судовій системі та слушно зауважив, що Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, врегульовано питання дипломатичного імунітету, однак, депутати Держдуми РФ таким видом імунітету не наділені, оскільки жодна із ратифікованих Україною конвенцій, зокрема: Віденська конвенція про консульські зносини 1961 року; Конвенція про спеціальні місії 1969 року; Конвенція про запобігання та покарання злочинів проти осіб, які користуються міжнародним захистом, у тому числі дипломатичних агентів 1973 року; Конвенція про представництво держав у відносинах з міжнародними організаціями універсального характеру, не наділяють депутатів Держдуми РФ дипломатичним імунітетом.

Призначене ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у межах, встановленої санкцією ч. 3 ст. 110 КК, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів.

На думку колегії суддів касаційного суду, судами попередніх інстанцій дотримано вимоги матеріального та процесуального закону під час розгляду вказаного кримінального провадження. Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 29 квітня 2025 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3