Дата документу 05.05.2025 Справа № 335/5060/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/5060/24 Головуючий в 1 інст. К ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/494/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 травня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 8 січня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, інвалід ІІ групи, не працюючий, розлучений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Запобіжний захід по кримінальну провадженню не обирався.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_9 витрати на поховання в розмірі 28259 грн. 50 коп. та моральну шкоду в розмірі 85200 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 200000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 6058 грн. 24 коп., 4543 грн. 68 коп., 3029 грн. 12 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

21 березня 2024 року, приблизно о 07.24 години, водій ОСОБА_7 керуючи автомобілем «ГАЗ 33021 СПГ», реєстраційний номер НОМЕР_1 перебував в районі під`їзду № 2 на території дворового проїзду будинку № 1 по вул. Яценко в м. Запоріжжя. В цей же час, з під`їзду № 2 зазначеного будинку вийшла пішохід ОСОБА_11 та вийшовши на дворовий проїзд продовжила рух у бік під`їзду № 3. Водій ОСОБА_7 не переконавшись що це буде безпечним і не створить перешкод і небезпеки іншим учасникам руху, та не звернувшись за допомогою до інших осіб, розпочав рух заднім ходом, внаслідок чого задньою середньою частиною кузова керованого ним транспортного засобу скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 , та після падіння останньої на проїзну частину здійснив переїзд тіла спаркою лівих задніх коліс. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 загинула на місці ДТП. Причиною смерті ОСОБА_11 стала поєднана тупа травма голови та тулубу, з множинними переломами кісток скелету та ушкодженням внутрішніх органів, яка ускладнилася розвитком шоку.

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.п. 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, відповідно до яких: п. 10.1.: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; п. 10.9.: «Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб». Невиконання водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості, а також в частині вирішення цивільного позову.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_7 раніше не притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, до скоєння ДТП був працевлаштований, позитивно характеризувався за місцем роботи та проживання, а після ДТП переніс інсульт та отримав інвалідність 2-ї групи.

Звертає увагу, що на теперішній час ОСОБА_7 має невиліковне захворювання, яке може прогресувати, він потребує медичного догляду та сторонньої допомоги інших осіб, періодичних обстежень у профільних лікарів, що виключає можливість позбавлення його волі через ризик настання летальних наслідків.

Також зазначає, що відповідно до сумісного наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 15.08.2014 № 1348/5/572 «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі», захворювання ОСОБА_7 (захворювання серця з хронічною серцевою недостатністю) відноситься до тих захворювань, які є підставою для звільнення від подальшого відбування покарання.

Вважає, що суд дійшов до помилкового висновку про відсутність обставин, що пом`якшують покарання, а саме щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Так, ОСОБА_7 свою вину визнав у повному обсязі, як на стадії досудового розслідування так і в суді надавав правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює свою необачність, бажав виправити ситуацію, співчував потерпілій, демонстрував готовність понести заслужене покарання, а відшкодувати завдану шкоду не міг через обмежені матеріальні можливості та об`єктивну необхідність витрачати свої заощадження на власне лікування після перенесеного інсульту.

За таких обставин, враховуючи наявність двох обставин, що пом`якшують покарання, та які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також дані про особу обвинуваченого, суд мав усі підстави для звільнення ОСОБА_7 від відбування з випробування з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України.

З приводу цивільного позову зазначає, що на момент ДТП ОСОБА_7 виконував трудові обов`язки та керував автомобілем, який належить роботодавцю, тому з урахуванням ч. 1 ст. 1172, ч. 2 ст. 1187, ч. 1 ст. 1191 ЦК України, саме власник автомобіля (в даному випадку роботодавець ОСОБА_12 ) повинен був відшкодувати потерплій завдану шкоду, а вже після цього мав право регресу до винної особи.

Незважаючи на те, що ОСОБА_7 не може нести відповідальність напряму перед позивачем, а лише перед роботодавцем у порядку регресу, суд першої інстанції ухвали стягнути з нього на користь потерпілої суперечливий розмір моральної шкоди в сумі 200000 гривень.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а також відмовити у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_7 .

У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Зазначив, що суд першої інстанції помилково вирішив питання в частині цивільного позову до ОСОБА_7 , оскільки останній не мав можливості відшкодувати шкоду через відсутність відповідних грошових коштів. З перших моментів події обвинувачений визнав свою вину повністю. Наголосив на наявності у ОСОБА_7 тяжких хронічних захворювань, які потребують постійного медикаментозного лікування з метою підтримки здоров`я. У зв`язку з викладеним захисник просив апеляційний суд пом`якшити вирок суду першої інстанції та призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства. Окремо звернув увагу суду на те, що ОСОБА_7 не повинен нести цивільну відповідальність безпосередньо перед потерпілою, оскільки в момент ДТП він виконував трудові обов`язки за дорученням роботодавця. Отже, відповідальність у такому разі має бути покладена на роботодавця в порядку регресу.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу свого захисника без доповнень та просив її задовольнити.

Представник потерпілої ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 заперечив проти доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого, наголосивши, що жодна із викладених підстав не є обґрунтованою та не може бути підставою для зміни вироку. Зокрема, адвокат підкреслив, що щирого каяття з боку обвинуваченого не було. Формальне визнання вини не є достатнім для визнання наявності такої пом`якшуючої обставини. Обвинувачений почав визнавати вину лише після того, як були надані беззаперечні докази його вини, зокрема відеозаписи з камер спостереження. Жодного спілкування з потерпілою або спроби відшкодувати шкоду обвинувачений не здійснював. Навіть у судових дебатах він звернувся із вибаченням до суду, а не безпосередньо до потерпілої. В суді першої інстанції ОСОБА_7 заявив, що має лише 50 000 грн, однак зазначив, що ці кошти необхідні йому самому, тому не передав їх потерпілій у рахунок часткового відшкодування моральної шкоди. Адвокат підкреслив, що суд першої інстанції в частині цивільного позову виніс обґрунтоване рішення і правомірно визначив розмір відшкодування.

Потерпіла ОСОБА_9 у судовому засіданні апеляційного суду повністю підтримала позицію свого представника та підтвердила, що не вважає обвинуваченого щиро розкаянним. Вона наголосила, що ще до ДТП мешканці будинку неодноразово робили йому зауваження через небезпечну манеру керування автомобілем. Вважає, що посилання обвинуваченого на жаль за вчинене не заслуговують довіри. Категорично заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду зазначив, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, та підтримав позицію представника потерпілої. Щодо цивільного позову прокурор зазначив, що це питання має бути вирішене на розсуд суду, а вирок у частині призначеного покарання просив залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, прокурора, потерпілу та її представника, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 , і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги захисника вбачається, що останній фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд дотримався вимог ст. 65 Кримінального кодексу України, відповідно до якої покарання повинно бути індивідуалізованим і призначатися з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також впливу призначеного покарання на виправлення обвинуваченого і запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Суд надав оцінку всім релевантним обставинам справи і встановив, що злочин, вчинений ОСОБА_7 , а саме порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, за своєю правовою природою є необережним та тяжким, відповідно до критеріїв, визначених ст. 12 КК України.

Суд врахував і те, що обвинувачений не мав умислу на настання таких наслідків, а смерть потерпілої настала як трагічний результат грубого, але ненавмисного порушення правил дорожнього руху.

Суд, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов висновку про відсутність будь-яких обставин, які згідно з положеннями ст. 66 КК України могли б бути визнані як такі, що пом`якшують покарання.

Зокрема, формальне визнання вини обвинуваченим та загальні пояснення щодо жалю за скоєне не були оцінені як щире каяття, оскільки останнє не знайшло об`єктивного підтвердження у вигляді дій, спрямованих на відшкодування завданої шкоди чи прояву ініціативи у вибаченні перед потерпілою стороною.

Аналогічно, суд визнав відсутніми і будь-які обставини, які згідно з положеннями ст. 67 КК України мали б обтяжувати кримінальну відповідальність ОСОБА_7 .

Окремо суд врахував сукупність даних про особу обвинуваченого: він раніше не судимий, має постійне місце проживання, середню спеціальну освіту, не перебував на обліку в психоневрологічному чи наркологічному диспансері, за медичною допомогою з приводу залежностей не звертався, за місцем проживання характеризується позитивно.

До того ж, на момент ухвалення вироку ОСОБА_7 є особою з інвалідністю другої групи, що встановлено після інсульту, який він переніс невдовзі після вчинення кримінального правопорушення.

Також суд дав належну оцінку ставленню ОСОБА_7 до скоєного злочину, його поведінці після події та в межах судового процесу, а також врахував обсяг заподіяної шкоди, яка на момент постановлення вироку не була відшкодована, що свідчить про незавершене з точки зору суспільної справедливості відновлення порушених прав потерпілої особи.

При цьому суд, оцінюючи можливість застосування положень ст. 75 КК України або призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, відповідно до ст. 69 КК України, дійшов аргументованого висновку, що в конкретних обставинах справи такі норми не можуть бути застосовані.

Причиною такого висновку стали, серед іншого, тяжкі наслідки, спричинені діями обвинуваченого смерть потерпілої та відсутність щирого каяття або дієвих спроб з боку обвинуваченого бодай частково компенсувати заподіяну моральну шкоду.

Висновки суду, викладені у вироку, свідчать про те, що він виконав припис ст. 65 КК України про індивідуалізацію покарання з урахуванням усіх установлених обставин. Відсутність обтяжуючих обставин, недостатність пом`якшуючих обставин, неусунута шкода потерпілій, а також незмінне ставлення останньої до події у комплексі обґрунтовують застосування до ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі з додатковим покаранням у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, як таке, що є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Доводи, наведені захисником обвинуваченого ОСОБА_7 у апеляційній скарзі щодо можливості застосування до останнього положень ст. 75 КК України колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими як з правової, так і з фактичної точки зору.

Насамперед слід зазначити, що вирок суду першої інстанції є виваженим, законним та обґрунтованим, з урахуванням усіх обставин, що стосуються як подій злочину, так і особи обвинуваченого.

Як було зазначено вище, суд належно виконав вимоги ст. 65 КК України та здійснив індивідуалізацію покарання, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, особу винного, а також суспільну небезпеку його дій.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність у діях обвинуваченого ОСОБА_7 щирого каяття як пом`якшуючої обставини.

Визнання вини ОСОБА_7 було зумовлене не щирим моральним осудом власних дій, а наявністю об`єктивних беззаперечних доказів, зокрема відеозаписів камер спостереження, які зафіксували сам момент наїзду. Водночас обвинувачений протягом тривалого часу не виявляв ініціативи щодо відшкодування хоча б частини завданої шкоди або вибачення перед потерпілою.

Його позиція в судовому засіданні також не свідчила про внутрішнє усвідомлення провини він не здійснював реальних дій щодо моральної компенсації або підтримки потерпілої, незважаючи на постійне її перебування у суді.

Фактична бездіяльність ОСОБА_7 у частині морального відновлення порушеного права потерпілої, яка втратила близьку людину, прямо суперечить критеріям щирого каяття, сформульованим у практиці національних судів.

Такий висновок повністю відповідає як положенням чинного кримінального законодавства, так і усталеній судовій практиці, зокрема правовій позиції, сформульованій Верховним Судом колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 199/6365/19.

У цій постанові чітко зазначено, що щире каяття це не лише формальне визнання вини, а глибоке усвідомлення протиправності своїх дій, їх моральний осуд та прагнення залагодити завдану шкоду. Воно повинно знаходити своє підтвердження в матеріалах кримінального провадження у вигляді конкретних дій, спрямованих на виправлення ситуації, яка виникла внаслідок вчиненого правопорушення.

Так само безпідставними є посилання захисника на «активне сприяння розкриттю злочину».

Згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду, зокрема позицією, яка викладена у постанові від 9 грудня 2024 року у справі № 130/3611/23, активним сприянням розкриттю злочину визнається ініціативна, добровільна допомога органам досудового розслідування, яка виявляється, зокрема, у повідомленні нових, раніше невідомих обставин; наданні доказів, що не були відомі органу досудового розслідування; викритті інших співучасників, визначенні їх ролі; допомозі в затриманні спільників, вилученні знарядь злочину, поверненні здобутого майна.

У цьому провадженні органи досудового розслідування володіли повним обсягом доказів і з боку обвинуваченого не відбулося жодної додаткової ініціативи чи дій, які б виправдовували застосування цієї пом`якшуючої обставини.

Його пояснення по суті лише підтверджували вже встановлені факти, не додаючи нічого нового.

Колегія суддів в противагу доводам апелянта вказує, щонеобхідність застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України є безпідставними, виходячи з такого.

По-перше, наслідки вчиненого злочину є виключно тяжкими смерть людини. Об`єктом посягання є найвища конституційна цінність життя людини, що відповідно до ст. 3 Конституції України, визнається найвищою соціальною цінністю в Україні.

Таке суспільно небезпечне діяння, навіть скоєне з необережності, вимагає адекватної кримінально-правової реакції з урахуванням принципу невідворотності покарання та превенції подібних злочинів.

По-друге, характер порушення правил дорожнього руху свідчить про зухвалу легковажність обвинуваченого.

Він керував технічно справним автомобілем у світлий час доби на території двору, де перебували мешканці, але, незважаючи на це, почав рух заднім ходом, не переконавшись у безпечності такого маневру, і не вжив жодних дій щодо залучення допомоги попри прямі приписи п. 10.9 Правил дорожнього руху.

Суд цілком обґрунтовано дійшов висновку, що обвинувачений мав усі можливості уникнути наїзду, однак проігнорував ці базові обов`язки водія.

По-третє, відсутність в посткримінальній поведінці обвинуваченого дійсно щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, як було наголошено колегією суддів вище.

Більше того, колегія суддів наголошує, що застосування ст. 75 КК України у цьому провадженні суперечило б завданням кримінального покарання, визначеним у ст. 50 КК України, а саме не тільки карати, а й виправляти особу та запобігати вчиненню нових злочинів.

В умовах, коли обвинувачений не визнає потреби в моральному відшкодуванні заподіяної шкоди та фактично до кінця не усвідомлює глибину своїх дій, відсутність дійсного активного сприяння розкриттю злочину м`яке покарання не сприятиме його перевихованню та не матиме жодного превентивного ефекту.

Навпаки це створюватиме відчуття безкарності за тяжкий наслідок у вигляді смерті людини.

Отже, пом`якшення покарання шляхом застосування ст. 75 КК України до ОСОБА_7 буде неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Такий підхід є несумісним із засадами справедливості, оскільки не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, не є пропорційним ані наслідкам, ані небезпечності дій обвинуваченого, і не сприятиме досягненню мети покарання як засобу виправлення та попередження нових злочинів.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про неможливість застосування реального відбуття покарання через стан здоров`я обвинуваченого, включаючи встановлену другу групу інвалідності.

Адже, хоч і врахований судом першої інстанції при визначенні міри покарання, однак не може слугувати самостійною підставою для пом`якшення вироку до межі, що виключає позбавлення волі.

Закон передбачає можливість звільнення від подальшого відбування покарання лише в разі, коли хвороба виникла після початку його виконання, а не до нього.

Тому посилання сторони захисту на сумісний наказ МОЗ та Мін`юсту України від 15.08.2014 № 1348/5/572 є передчасними, оскільки питання про можливість звільнення за станом здоров`я розглядається не судом апеляційної інстанції, а відповідною комісією за поданням адміністрації установи виконання покарань після набрання вироком законної сили та початку фактичного відбування покарання.

Отже, суд першої інстанції правильно дійшов до висновків про призначення ОСОБА_7 покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами, що повністю відповідає тяжкості вчиненого, його наслідкам, об`єктивним характеристикам особи винного та необхідності відновлення соціальної справедливості.

Будь-яке пом`якшення покарання в межах розгляду апеляційної скарги не відповідатиме суспільному інтересу, принципу справедливості та не досягне цілей кримінального покарання.

Доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про нібито відсутність його прямої цивільно-правової відповідальності перед потерпілою ОСОБА_9 , з посиланням на положення ч. 1 ст. 1172, ч. 2 ст. 1187, ч. 1 ст. 1191 ЦК України, є юридично неспроможними, а висновок суду першої інстанції щодо стягнення моральної шкоди з ОСОБА_7 є законним, обґрунтованим і таким, що повною мірою відповідає правовій природі завданої шкоди та нормам матеріального і процесуального права.

Насамперед слід наголосити, що моральну шкоду неможливо стягнути з юридичної особи або власника джерела підвищеної небезпеки у порядку ст. 1187 ЦК України, якщо шкода заподіяна діями конкретної фізичної особи, яка безпосередньо порушила норми права. Це пояснюється тим, що моральна шкода, на відміну від матеріальної, має глибоко персоналізований характер вона спричиняється не майновими чинниками, а особистими, зокрема, діями, які заподіяли страждання, біль, приниження тощо.

Саме тому законодавець пов`язує обов`язок її компенсації з поведінкою конкретної фізичної особи, а не лише з фактом належності транспортного засобу юридичній або іншій фізичній особі.

У даному випадку безпосереднім суб`єктом, який порушив Правила дорожнього руху України та здійснив наїзд на потерпілу, є саме ОСОБА_7 .

Він, керуючи технічно справним автомобілем, не переконався в безпечності маневру, не звернувся за допомогою, порушив п. 10.1 і 10.9 ПДР України, що перебуває в прямому причинному зв`язку з фактом наїзду та загибелі потерпілої.

Об`єктивно встановлено, що саме дії ОСОБА_7 , як фізичної особи, яка перебувала за кермом і не забезпечила належної уважності та обережності, стали безпосередньою причиною трагедії.

З урахуванням цього, у межах кримінального провадження та відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, саме до ОСОБА_7 як до обвинуваченого могла бути пред`явлена вимога про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю матері потерпілої.

Посилання захисника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц в даному кримінальному провадженні не є релевантним, оскільки зміст такої постанови не містить ані обговорення, ані правового аналізу питань, пов`язаних із відшкодуванням моральної (немайнової) шкоди.

Суть правовідносин, які стали предметом розгляду в згаданій справі, стосувалася виключно матеріальної шкоди, зумовленої виплатою страхового відшкодування у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, що сталася з вини працівника юридичної особи під час виконання ним трудових обов`язків.

Позов було подано страховою компанією в порядку регресу до працівника та його роботодавця щодо стягнення виплаченої суми страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду досліджувала правові підстави для застосування норм статей 1172, 1187 та 1191 Цивільного кодексу України, а також положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо можливості пред`явлення регресної вимоги страхувальником. Центральним у постанові є питання визначення належного суб`єкта відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, та питання юрисдикції розгляду спору між двома юридичними особами.

Зміст постанови, її мотивувальна частина та наведені висновки Верховного Суду чітко свідчать, що моральна шкода не була предметом позову, не заявлялася як самостійна вимога і, відповідно, не аналізувалася судами в контексті застосування норм права.

Не наведено жодної згадки про моральну шкоду, її обсяг, правову природу чи допустимість стягнення. Відсутній будь-який аналіз положень статті 23 ЦК України, яка передбачає можливість компенсації моральної шкоди.

Таким чином, постанова у справі № 426/16825/16-ц не може бути інтерпретована як така, що містить правову позицію щодо можливості або неможливості стягнення моральної шкоди, зокрема з юридичної особи.

Вона присвячена виключно питанням розмежування відповідальності між працівником і роботодавцем у випадках завдання матеріальної шкоди під час виконання трудових обов`язків та визначення компетенції суду щодо розгляду таких спорів.

Щодо посилань захисника на те, що ОСОБА_7 виконував трудові обов`язки під час ДТП, то навіть за умови доведеності цього факту, він жодним чином не звільняє обвинуваченого від особистої відповідальності за завдання моральної шкоди.

Положення ст. 1191 ЦК України справді встановлюють можливість зворотної вимоги (регресу) роботодавця до працівника у разі задоволення позову до юридичної особи.

Проте ця норма регулює лише порядок внутрішніх взаєморозрахунків між роботодавцем і працівником і не обмежує права потерпілого безпосередньо пред`являти позов до винної особи - тобто до ОСОБА_7 , який вчинив діяння, що призвело до смерті її матері.

Щодо твердження про нібито «суперечливий» розмір моральної шкоди 200 000 грн., то колегія суддів вважає їх необґрунтованим.

Суд першої інстанції, визначаючи розмір компенсації, керувався не довільними припущеннями, а чіткими критеріями, визначеними ЦК України та положеннями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4, зокрема: глибиною моральних страждань, характером і тяжкістю наслідків (смерть матері), поведінкою обвинуваченого після вчинення злочину (відсутність вибачень, компенсацій тощо), обсягом доказів та висновків фахівців щодо стану потерпілої.

Така сума є обґрунтованою, справедливою, пропорційною та відповідає принципам розумності.

Отже, твердження захисника про відсутність у ОСОБА_7 обов`язку відшкодовувати моральну шкоду безпосередньо потерпілій - є юридично хибним і суперечить нормам як кримінального, так і цивільного законодавства.

Саме обвинувачений, як особа, яка безпосередньо своїми діями порушила ПДР та спричинила загибель людини, несе відповідальність за моральну шкоду, і саме з нього така шкода має бути стягнута в межах вироку суду.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргузахисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 8 січня 2025 року у відношенні ОСОБА_7 обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4