Провадження №1-кп/127/1002/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.04.2023 за № 0000108, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Гайсин Вінницької області, освіта середня спеціальна, не працюючої, пенсіонера, розлученої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше несудимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 436-2 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем свого проживання на той час, будучи радикально налаштованою, не сприймаючи законно обрану владу в Україні, підтримуючи загарбницьку політику держави-агресора Російської Федерації та її вищого політичного керівництва, з 16.04.2022 по 29.06.2022, будучи активним користувачем соціальної мережі «Однокласники» під іменем « ОСОБА_5 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 , розуміючи, що дана соціальна мережа є публічною і загальнодоступною для широкого кола користувачів, а розміщення на її сторінках матеріалів формують певні ідеї і погляди направленні на схилення інших людей до вчинення активних дій, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно, поширила для демонстрації широкому загалу у соціальній мережі «Однокласники» матеріали (публікації), у яких міститься виправдовування, визнання правомірної збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників іррегулярних незаконних збройних, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією за наступних обставин.

Так, ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , створила особисту сторінку у соціальній мережі «Однокласники» під іменем під іменем « ОСОБА_5 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 на якій, в розділі персональної інформації про користувача розмістила власне фото, вказала дату народження « ІНФОРМАЦІЯ_1 », та зазначила « Живет в Гайсин », «Окончила школу 4 школа». Зазначену особисту сторінку у соціальній мережі ОСОБА_5 використовувала в особистих цілях та з протиправною метою.

Зокрема, ОСОБА_5 в порушення вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення кримінальної відповідальності за виготовлення та поширення забороненої інформаційної продукції», перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , умисно, з вищезазначених неправомірних мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, із використанням раніше створеного облікового запису у соціальній мережі «Однокласники» під іменем « ОСОБА_5 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 , за допомогою належного їй мобільного телефону мобільного телефону марки «Redmi» моделі «Redmi4x», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , який містить сім-карту оператора мобільного зв`язку «Київстар» з абонентським номером НОМЕР_3 , та який має доступ до мережі Інтернет, вподобала публікації (відео) та поширила їх серед невизначеного кола осіб - користувачів зазначеної соціальної мережі. Вподобані та поширені ОСОБА_5 публікації мають антиукраїнський зміст, є публічними та такими, що містять проросійські наративи.

Так, 16.04.2022 ОСОБА_5 , за вищевказаних обставин відшукала у зазначеній соціальній мережі публікацію (відео) антиукраїнського змісту від 15.04.2022, розміщену у обліковому записі з назвою « ОСОБА_8 », та натиснула функцію «Класс!», що у подальшому призвело до запрограмованого у цій соціальній мережі алгоритму - « ОСОБА_5 считает классным», та закріплення цієї публікації на сторінці її облікового запису. Тим самим, ОСОБА_5 розмістила та поширила згідно алгоритму роботи інтернет - ресурсу «Однокласники» у вільному доступі для перегляду іншими користувачами публікацію (відео) за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 » із текстом такого змісту: «Мы находимся в расположении легендарной бригады «ІНФОРМАЦІЯ_8». Этот флаг привезли нам добровольцы, приехавшие с москвы. Я обращаюсь к ОСОБА_9 рогозину. ОСОБА_9 , в детстве мы все мечтали стать космонавтами и большинство ребят, которые служат в бригаде, также мечтали стать космонавтами. Мечта, к сожалению, не осуществилась. Мы надеемся, что на этом флаге поставят подписи наши бойцы, которые показывают славу и доблесть, проявляя героическими действиями и уничтожая неонацистов. Я хотел бы попросить вас отправить его в космос и показать всему миру, что достижения человечества работают действительно на человечество. Мы освобождаем землю от «коричневой чумы», как освободили её и в 1941-1945 году. Кстати, идёт легендарный командир штурмовой роты. Товарищ командир, добрый день, прошу вас, засвидетельствуйте уважение роскосмосу, ваша подпись попадёт от имени вашей штурмовой роты в космос. При цьому командир штурмової роти вчинив напис на прапорі «Привет из Донбасса от «ІНФОРМАЦІЯ_8».

В подальшому, 29.06.2022 ОСОБА_5 , за вищевказаних обставин відшукала у зазначеній соціальній мережі публікацію (відео) антиукраїнського змісту від 19.05.2022, розміщену у обліковому записі з назвою « ОСОБА_8 », та натиснула функцію «Класс!», що у подальшому призвело до запрограмованого у цій соціальній мережі алгоритму - « ОСОБА_5 считает классным», та закріплення цієї публікації на сторінці її облікового запису. Тим самим, ОСОБА_5 розмістила та поширила згідно алгоритму роботи інтернет - ресурсу «Однокласники» у вільному доступі для перегляду іншими користувачами публікацію (відео) за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_6 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_9», із текстом наступного змісту: «Когда садятся за стол, отец ОСОБА_11 сразу приобнимает награду сына и до конца разговора так и не убирает с неё своих рук. Он жил и дышал этой идеей. Все 8 лет он отдавал всего себя, не щадил, шёл всегда впереди. К сожалению, свою жизнь он ценил немного меньше чем жизнь своих подчиненных, своих ребят и гражданских людей».

Обвинувачена ОСОБА_5 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала частково та суду пояснила, що вона поставила «лайк», але не поширювала публікації та діяння щодо глорифікації агресії не вчиняла.

Зокрема, зауважила, що вона проглядала публікації в «Однокласниках». Раніше вона використовувала комп`ютер, а потім вона купила телефон і їй зробили доступ до «Однокласників» з телефону. Вона не може пояснити, як усе сталося. Про вчинення протиправного діяння вона дізналась від працівників поліції. Її син - учасник АТО, вона не могла підтримувати такі публікації. Вона проглянула публікації, але їх не поширювала. Можливо, вона натиснула не ту кнопеу.

Вона не знає, як працюють соцмережі. «Однокласники» вона використовувала для контакту з родичами та однокласниками. Вона не знала, що «Однокласники» заборонені в Україні.

Допит обвинуваченої в судовому засіданні був здійснений відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачена надала суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого їй діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Відповідно до частини третьої статті 26 КПК на підставі заявлених сторонами кримінального провадження клопотань, суд дослідив й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:

-акт огляду від 20.04.2023, відповідно до якого у період часу з 14.00 по 16.00 год проведений огляд соціально-орієнтованого ресурсу мережі Інтернет з web-адресою https://ok.ru , кінцевим користувачем якого є ОСОБА_5 , зафіксована сторінка ОСОБА_5 в соціальній мережі «Одноклассники», зазначену нею особисту інформацію, а також публікації, спрямовані на визнання правомірною збройної агресії РФ проти України, підтримку військових дій з боку РФ на території України та політичного керівництва країни агресора, глорифікацію осіб, які здійснюють збройну агресію РФ проти України;

-протокол огляду від 28.04.2023, згідно з яким у період часу з 10.00 по 12.00 год проведений огляд соціально-орієнтованого ресурсу мережі Інтернет з web-адресою https://ok.ru , кінцевим користувачем якого є ОСОБА_5 , зафіксована сторінка ОСОБА_5 в соціальній мережі «Одноклассники», зазначену нею особисту інформацію, а також публікації, спрямовані на визнання правомірною збройної агресії РФ проти України, підтримку військових дій з боку РФ на території України та політичного керівництва країни агресора, глорифікацію осіб, які здійснюють збройну агресію РФ проти України;

-протокол огляду від 04.05.2023, відповідно до якого проведений огляд чотирьох інтернет-сторінок, а саме «Миротворець», «Донбасс сегодня», «Сервіси», «Президент России», описаний їхній зміст;

-висновок експерта № 1913/24-21 від 05.08.2024, згідно з яким надані на дослідження письмовомовленнєві та усномовленнєві матеріали - публікації ОСОБА_5 інтернет-сторінки « ОСОБА_5 » у соціальній мережі «Однокласники», зафіксовані у протоколі огляду від 29.04.2023 та у протоколі огляду від 04.05.2023, містять: ознаки виправдування, визнання правомірною збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, поєднаної з образою національної честі та гідності українців (публікація від 21.12.2022 зі світлиною, на якій зображена жінка біля труни, оточена значною кількістю людей, у тому числі чоловіків в українській військовій формі, з написом «ІНФОРМАЦІЯ_10»; ознаки виправдування, визнання правомірною збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році (публікація за 15.04.2022 з відео з підписом «ІНФОРМАЦІЯ_11»); ознаки глорифікації осіб, які здійснюють збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, зокрема, представників іррегулярних незаконних збройних формувань, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією (публікація за 15.04.2022 з відео з написом «ІНФОРМАЦІЯ_11»); ознаки глорифікації представників іррегулярних незаконних збройних формувань («командира окремого розвідувального батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_7 » (2016-2022) гвардії полковника, «героя Донецької Народної Республіки» (вересень 2022, посмертно) та героя Російської Федерації (2022, посмертно) ОСОБА_11), озброєних банд та груп найманців (окремого розвідувального батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_7 »), створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією (публікація за 19.05.2022 розміщене відео з підписом « ІНФОРМАЦІЯ_9); ознаки порушення територіальної цілісності України та порушення порядку, встановленого Конституцією України (публікація за 15.04.2022 з відео з підписом «ІНФОРМАЦІЯ_11»); не містять ознак глорифікації представників окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку становлять її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України; оскільки надані на дослідження письмовомовленнєві та усномовленнєві матеріали - публікації ОСОБА_5 інтернет-сторінки « ОСОБА_5 » у соціальній мережі «Однокласники» розміщені у загальнодоступній соціально орієнтованій мережі «Однокласники», є вільнодоступними у цій мережі, то аналізовані матеріали є поширюваними;

-протокол огляду від 12.08.2024, відповідно до якого у період часу з 14.00 по 16.00 год проведений повторний огляд соціально-орієнтованого ресурсу мережі Інтернет з web-адресою https://ok.ru , кінцевим користувачем якого є ОСОБА_5 , зафіксована сторінка ОСОБА_5 в соціальній мережі «Одноклассники», зазначену нею особисту інформацію, а також публікації, спрямовані на визнання правомірною збройної агресії РФ проти України, підтримку військових дій з боку РФ на території України та політичного керівництва країни агресора, глорифікацію осіб, які здійснюють збройну агресію РФ проти України;

-висновок експерта № СЕ-19/102-24/17633-ФП від 11.10.2024, згідно з яким у файлах під назвою anketa_8326682 ОСОБА_5.pdf та 4jfif зображена одна і та ж особа;

-протокол обшуку від 17.09.2024, відповідно до якого у період часу з 12.54 по 13.56 год проведений обшук в помешканні ОСОБА_5 , в ході якого виявлений та вилучений мобільний телефон Redmi 4х;

-протокол огляду від 18.09.2024, згідно з яким у період часу з 16.00 год по 19.00 год проведений огляд мобільного телефону Redmi 4х, зафіксована наявність додатку «Однокласники», описаний зміст розміщений на сторінці ОСОБА_5 записів та відеоматеріалів.

Аналізуючи показання обвинуваченої, надані суду докази, суд дійшов до такого висновку.

З-поміж доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй діяння представник сторони обвинувачення надала суду акт огляду від 20.04.2023. Однак відомості про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР були внесені 25.04.2023. Тобто цей документ був отриманий до внесення відомостей про кримінальне правопорушення. Тому цей документ слід виключити з переліку доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй діяння.

Разом з тим, аналізуючи надані суду докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні був підтверджений факт вчинення ОСОБА_5 інкримінованого їй кримінального правопорушення. Зокрема, обвинувачена в судовому засіданні фактичних обставин справи не заперечувала, однак зауважила, що діяння, які зазначені в пред`явленому їй обвинуваченні вчинила внаслідок своєї необачності та поганого зору.

Оцінюючи зазначені доводи обвинуваченої, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Згідно з наданими стороною захисту копіями медичних документів у судовому засіданні підтверджений факт наявності у ОСОБА_5 інвалідності ІІІ групи, а також вади зору, внаслідок чого останній призначене використання окулярів для читання. При цьому суд враховує, що ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердила факт користування російською соціальною мережею.

Суд також враховує, що під час досудового розслідування була проведена лінгвістична експертиза, відповідно до якої в публікаціях, які були поширені ОСОБА_5 містяться ознаки виправдування, визнання правомірної збройної агресії РФ проти України, розпочатої у 2014 році, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію РФ проти України, розпочату у 2014 році, зокрема, представників іррегулярних незаконних збройних, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих РФ.

Оцінюючи доводи захисника обвинуваченої в частині неумисного характеру діяння його підзахисної, суд вважає за доцільне зауважити таке.

У постанові від 18.05.2023 (справа № 127/12127/22) Верховний Суд (далі - ВС) зазначив, що розміщення на своїй сторінці в соцмережі публікацій, а також вподобання публікацій інших користувачів, які містять публічне схвалення військової агресії РФ, утворюють склад правопорушення за статтею 436-2 Кримінального кодексу України (далі - КК).

З огляду на викладене, суд вважає, що дії ОСОБА_5 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 436-2 КК, за ознаками поширення матеріалів, у яких міститься заперечення збройної агресії РФ проти України, розпочатої у 2014 році, глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію РФ проти України, розпочату у 2014 році, представників іррегулярних незаконних збройних формувань, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд (далі - ВС) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

У постанові від 15.11.2021 (справа № 199/6365/19) ВС зазначив, що щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У постанові від 04.10.2022 (справа № 523/4890/19) ВС зазначив, що про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Крім того, як зазначив ВС, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРДР (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне - встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що ОСОБА_5 вчинила нетяжкий злочин проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, винуватість у вчинені якого визнала, надавши суду чіткі та послідовні показання, при цьому у вчиненому розкаявся. Крім того, суд бере до уваги, що ОСОБА_5 є особою похилого віку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, за місцем проживання скарг на останню не надходило, на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої, є щире каяття.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченої, судом не встановлені.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченої, її негативного ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують її покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкціями кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Санкція частини другої статті 436-2 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років.

Як вже суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) вказав, що у частині другій статті 65 КК встановлена презумпція призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді позбавлення волі відсутні. Однак, зважаючи на обставини справи, суд також не вбачає підстав для призначення обвинуваченому мінімально дозволеного строку кримінального покарання.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для призначення обвинуваченій додаткового покарання, передбаченого санкцією кримінального закону (частиною другою статті 436-2 КК), у виді конфіскації майна, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Санкцією частини другої статті 436-2 КК визначена альтернатива призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пункті 19 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про застосування конфіскації майна, суди повинні враховувати, що такий вид додаткового покарання призначається лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини.

Також у постанові від 28.04.2020 (справа № 133/2968/18) ВС зауважив, що при застосуванні конфіскації майна в кожному конкретному випадку суд має не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».

У постанові від 21.02.2024 (справа №686/11385/21) ВС зауважив, що вирішуючи питання щодо доцільності додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд має виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву.

Отже, враховуючи зазначені роз`яснення, а також те, що ОСОБА_5 вчинила умисний злочин, суд вважає, що формально правові підстави для призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді конфіскації майна, передбаченого санкцією кримінального закону, наявні. Разом з тим, суд враховує, що в судовому засіданні не встановлена наявність в діянні ОСОБА_5 корисливого мотиву, а тому суд вважає, що правові підстави для застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна відсутні.

Суд з огляду на зазначене вважає за доцільне також зауважити, що пунктом 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, зокрема, покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом.

У абзаці другому пункту 15 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» звернута увага, що ті види покарань, які застосовуються як додаткові, крім штрафу і конфіскації майна, можуть призначатися й тоді, коли вони не вказані в санкції закону. В такому разі рішення про призначення додаткового покарання, наведене в резолютивній частині вироку, має містити посилання на статтю Загальної частини КК, якою передбачено умови та порядок застосування цього виду покарання.

Аналіз наведеної норми кримінально-процесуального закону та роз`яснень, наданих ВСУ, дає підстави зробити висновок, що при призначенні покарання у вироку необхідно мотивувати, зокрема, незастосування додаткового покарання у випадках, коли закон передбачає (в обов`язковому порядку або альтернативно) його призначення, а також застосування додаткового покарання в усіх інших випадках, тобто коли закон альтернативно надає суду таку можливість або не згадує про додаткове покарання і суд застосовує його.

Суд вважає також за доцільне звернути увагу на висновок, викладений у постанові ВС від 22.01.2020 (справа № 463/2772/19), щодо формулювання резолютивної частини вироку суду. Зокрема, у наведеній постанові ВС зауважив, що з урахуванням того, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку навів належні мотиви щодо призначення засудженому основного покарання, від відбування якого він звільнений з випробуванням, а також необхідності призначення йому додаткового покарання, то за цих обставин, сформульоване у резолютивній частині рішення про застосування положень статті 75 КК (щодо її застосування до основного покарання) не є таким, що може викликати сумніви під час виконання вироку, щодо чого безпідставно зробив уточнення в ухвалі суд апеляційної інстанції. У зв`язку з цим ВС дійшов висновку про необхідність виключення з ухвали апеляційного суду уточнення щодо звільнення на підставі статті 75 КК засудженого від призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Хоча у наведеній постанові зроблений висновок про формулювання застосування приписів статті 75 КК, суд вважає за можливе зроблені висновки покласти в основу мотивування ухваленого судом рішення щодо викладу резолютивної частини вироку суду, оскільки у резолютивній частині судового рішення має бути чітко зазначене покарання, яке призначене особі. Відсутність посилання на непризначення відповідного покарання у резолютивній частині судового рішення (вироку) за умови належного мотивування такого рішення у мотивувальній частині свідчить про те, що судом такий вид покарання не призначений.

На необхідність застосування граматичного способу тлумачення при постановленні вироку також звертав увагу ВСУ в постанові від 06.07.2017 (справа № 364/8/16-к).

У постанові від 30.05.2023 (справа № 1-459/12) ВС зазначив, що у разі, якщо суд не вважає за доцільне застосовувати у відповідному кримінальному провадженні під час призначення покарання особі положення статті 69 КК, то він не повинен щоразу посилатися на недоцільність такого застосування. Натомість у разі, якщо б суд вважав доцільним застосування положень цієї статті, то він повинен це мотивувати у своєму рішенні.

Отже, аналізуючи наведені вище приписи, суд дійшов до переконання, що наведення у резолютивній частині вироку суду посилання на те, що такий вид додаткового покарання як конфіскація майна судом не призначений (без конфіскації майна) буде зайвим.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченій положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення її від відбування кримінального покарання з випробуванням, суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС у постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд враховує, що обвинувачена раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала, у вчиненому розкаялась. Тому суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинуваченої від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Відповідно до частини четвертої статті 75 КК іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує обставини, встановлені під час судового розгляду, які наведені вище, а також те, що ОСОБА_5 вчинила злочин проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку в період воєнного стану, який введений внаслідок збройної агресії РФ проти України. Саме тому суд вважає за доцільне встановити обвинуваченій максимальний іспитовий строк.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Суд також приймає до уваги, що частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому для реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на ОСОБА_5 додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання. При цьому частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Порядок вирішення питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів регламентований статтею 100 КПК.

Відповідно до абзацу першого частини дев`ятої статті 100 КПК зазначені питання вирішуються судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

При цьому суд вважає за доцільне зауважити, що приписами частини першої статті 96-1 КК визначено, що спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини другої статті 96-1 КК регламентовано, що спеціальна конфіскація застосовується на підставі, зокрема, обвинувального вироку суду.

Відповідно до частини першої статті 96-2 КК спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: 1) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави; 4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Суд при цьому вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 09.04.2020 (справа № 676/2199/19) ВС зауважив, що суд у межах кримінального провадження не має повноважень застосувати спеціальну конфіскація майна, яке є спільною сумісною власністю, вирішуючи при цьому спір щодо належності такого майна.

У постанові від 04.11.2020 (справа № 236/3696/18) ВС звернув увагу на те, що при застосуванні спеціальної конфіскації суд повинен не лише послатися на наявність для цього формальних підстав, передбачених у КК, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар» (критерії, визначені Європейським судом прав людини). Приймаючи рішення про застосування спеціальної конфіскації, судам слід перевіряти, чи не порушує цей захід кримінально-правового характеру вказані критерії, ураховуючи при цьому обставини кримінального провадження.

Враховуючи, що мобільний телефон марки Redmi 4х був використаний обвинуваченою ОСОБА_5 для вчинення злочину, відомості про наявність спору щодо зазначеного майна суду надані не були, докази, які б свідчили про те, що застосування спеціальної конфіскації порушить справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав осіб, суд вважає за доцільне застосувати до зазначеного речового доказу спеціальну конфіскацію.

Разом з тим, з наданих стороною обвинувачення документів випливає, що ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2024 на речові докази у кримінальному провадженні був накладений арешт, який доцільно скасувати.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК судові витрати необхідно покласти на обвинувачену.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 436-2 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_5 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку.

Відповідно до положень статей 96-1, 96-2 Кримінального кодексу України застосувати спеціальну конфіскацію в дохід держави мобільного телефону Redmi 4х (ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 ) з сім-картою оператора мобільного зв`язку Київстар НОМЕР_3 , які поміщені до кімнати зберігання речових доказів УСБУ у Вінницькій області.

Арешт, накладений на зазначений речовий доказ на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2024, - скасувати.

Стягнути зі ОСОБА_5 на користь держави 7765 (сім тисяч сімсот шістдесят п`ять) гривень 90 (дев`яносто) копійок витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було под ано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: