Справа № 643/7951/25
Провадження № 1-кс/643/2734/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року слідчий суддя Салтівського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Харкові клопотання представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0001357 від 08.07.2023, в рамках якого ОСОБА_3 вручено письмове повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри у вчинення кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368, ч.1 ст. 353 КК України,-

в с т а н о в и в :

21.05.2025 на електронну адресу Салтівського районного суду міста Харкова надійшло вказане клопотання представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0001357 від 08.07.2023, в рамках якого ОСОБА_3 вручено письмове повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри у вчинення кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368, ч.1 ст. 353 КК України на яке було накладено арешт ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 26.06.2024 у справі №642/5798/23, провадження №1-кс/642/2035/24 та ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 27.06.2024 у справі №642/5798/23, провадження №1-кс/642/2037/24.

В обґрунтування клопотання заявник вказує, на те, що в провадженні Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, перебуває досудове розслідування кримінального провадження № 0001357 від 08.07.2023, в рамках якого ОСОБА_3 вручено письмове повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 353 КК України. Захист ОСОБА_3 здійснює адвокат ОСОБА_4 18.06.2024 у період часу з 13:17 год. до 14:35 год. слідчим 2-го СВ (з дислокацією у м. Харків) ТУ ДБР, розташованому в м. Полтаві ОСОБА_5 в рамках кримінального провадження № 0001357 від 08.07.2023 було проведено обшук автомобіля марки «SEAT LEON» д.н.з. НОМЕР_1 в ході якого вилучено речі та предмети, які належать ОСОБА_3 на праві власності, зокрема: - Мобільний телефон марки «Iphone» моделі «6s», IMEI : НОМЕР_2 , разом із sim картою оператора Vodafone з абонентським номером НОМЕР_3 ; - Мобільний телефон марки «Iphone» у корпусі чорного кольору із встановленим код-паролем; - Смарт-годинник Watch 9 версії 1.4 з металевим пошкодженим ремінцем; - Мобільний телефон марки «SONY» моделі «XPERIA» у корпусі золотистого кольору; - Мобільний телефон марки «HUAWEI» моделі «NMO-31». 26.06.2024 слідчим суддею Ленінського районного суду м. Харкова ОСОБА_6 постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання прокурора відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_7 в рамках кримінального провадження № 0001357 від 08.07.2023 та накладено арешт на частину речей та предметів, які вилучені під час обшуку автомобіля (судова справа № 642/5798/23, провадження № 1-кс/642/2035/24). Крім того, 18.06.2024 у період часу з 16:11 год. до 17:30 год. слідчим 2-го СВ (з дислокацією у м. Харків) ТУ ДБР, розташованому в м. Полтаві ОСОБА_5 в рамках кримінального провадження № 0001357 від 08.07.2023 було проведено обшук за місцем фактичного проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого вилучено речі та предмети, які належать ОСОБА_3 на праві власності, зокрема: - картонна коробка до мобільного телефону марки «Iphone» моделі «11», Black, 64 GB, IMEI : НОМЕР_4 ; - флеш-носій інформації «Transcend» 16GB у корпусі чорно-блакитного кольору; - скетч-картка з-під сім-картки оператора «Lifecell» № НОМЕР_5 ; - банківська картка Monobank № НОМЕР_6 ; - банківська картка Raiffeisen Bank Aval № НОМЕР_7 ; - конверт з-під стартового пакету Vodafone з № НОМЕР_8 з аркушем паперу всередині та скетч-карткою. 27.06.2024 слідчим суддею Ленінського районного суду м. Харкова ОСОБА_6 постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання прокурора відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_7 в рамках кримінального провадження № 0001357 від 08.07.2023 та накладено арешт на речі та предмети, які вилучені під час обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_3 (судова справа № 642/5798/23, провадження № 1-кс/642/2037/24). ОСОБА_3 (власник арештованого майна) вважає, що у застосуванні цього заходу в подальшому відпала потреба.

Вручене 19.05.2025 ОСОБА_3 повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри не містить жодного посилання на те, що вилучені речі та предмети мають будь-яке відношення до інкримінованих правопорушень. Крім того, матеріали досудового розслідування кримінального провадження не містять жодних відомостей про те, що ОСОБА_3 було використано будь-який з арештованих предметів для вчинення злочинів, у скоєнні яких він підозрюється.

Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. При цьому в тексті ухвали слідчого судді від 26.06.2024 і 27.06.2024 не зазначено відомості, що підтверджують факт відповідності вилучених під час обшуку речей, які на праві власності належать ОСОБА_3 , критеріям, визначеним ч. 1 ст. 170 КК України. Вважаємо, що на момент розгляду даного клопотання у сторони обвинувачення відсутні об`єктивні дані про відповідність вилучених під час обшуку у ОСОБА_3 предметів критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України, що дає правові підстави для скасування їх арешту. Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, як станом на дату звернення з клопотанням, так і по теперішній час у сторони обвинувачення відсутні об`єктивна необхідність утримувати вилучені під час обшуків 18.06.2024 речі та предмети, оскільки матеріали досудового розслідування не містять відомостей, що підтверджують належність вилучених предметів до речових доказів.

Аналіз положень абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України дають підстави стверджувати, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження майна тощо.

Відповідно до ч. 5 ст.173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає: заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно. Ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 26.06.2024 і 27.06.2024 не містять подібних заборон або обмежень. Відповідно до п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, серед іншого: - розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; - наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу від 20.03.1952 до Конвенції про захист прав людини основоположних свобод від 04.11.1950 кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: - чи є втручання законним; - чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); - чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). Таким чином ухвалюючи рішення про позбавлення права користуватися майном, незрозумілим є підхід суду який не враховує наслідки такого арешту для власника. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) - «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden)

У зв`язку з викладеним вважаємо, що у подальшому застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, яке на праві власності належить ОСОБА_3 відпала потреба.

Заявник в судове засідання не з`явився, до початку розгляду надав заяву про розгляд клопотання без участі власника та представника власника майна, клопотання підтримав, просив скасувати арешт майна, з підстав, викладених у клопотанні.

Прокурор у судове засідання не з`явився, до початку розгляду надав заяву про розгляд клопотання про скасування арешту без його участі, щодо зняття арешту покладався на розсуд суду.

Старший слідчий в ОВС Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві ОСОБА_8 , у провадженні якої знаходиться кримінальне провадження №0001357 від 08.07.2023, у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд клопотання без її участі, проти задоволення клопотання не заперечувала.

Відповідно до ч.4 ст.107 КПК України у разі неприбуття у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Слідчий суддя дослідивши клопотання та надані докази, матеріали кримінального провадження приходить до наступного висновку.

В провадженні слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві знаходиться кримінальне провадження №0001357 від 08.07.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368, ч.1 ст. 353 КК України.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 26.06.2024 клопотання прокурора відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_7 про арешт майна задоволено та з метою збереження речових доказів, накладено арешт на мобільний телефон марки «Iphone» моделі «6s», IMEI : НОМЕР_2 , разом із sim картою оператора Vodafone з абонентським номером НОМЕР_3 ; - Мобільний телефон марки «Iphone» у корпусі чорного кольору із встановленим код-паролем; - Смарт-годинник Watch 9 версії 1.4 з металевим пошкодженим ремінцем; - Мобільний телефон марки «SONY» моделі «XPERIA» у корпусі золотистого кольору; - Мобільний телефон марки «HUAWEI» моделі «NMO-31», які на праві власності належать ОСОБА_3 .

Ухвалою слідчим суддею Ленінського районного суду м. Харкова від 27.06.2024 постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання прокурора відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_7 в рамках кримінального провадження № 0001357 від 08.07.2023 та накладено арешт на картонна коробка до мобільного телефону марки «Iphone» моделі «11», Black, 64 GB, IMEI : НОМЕР_4 ; - флеш-носій інформації «Transcend» 16GB у корпусі чорно-блакитного кольору; - скетч-картка з-під сім-картки оператора «Lifecell» № НОМЕР_5 ; - банківська картка Monobank № НОМЕР_6 ; - банківська картка Raiffeisen Bank Aval № НОМЕР_7 ; - конверт з-під стартового пакету Vodafone з № НОМЕР_8 з аркушем паперу всередині та скетч-карткою, які на праві власності належать ОСОБА_3 ..

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ч. 2 ст. 1 КПК України).

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт на майно накладається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Речовими доказами згідно ч.1 ст.98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, арешт на майно, що є речовим доказом у кримінальному провадженні, за правилами ч.3 ст.170 КПК України може бути накладений незалежно від суб`єкту, що є його власником, процесуального статусу останнього, розміру шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, можливості застосування спеціальної конфіскації або конфіскації майна як виду покарання.

Згідно зі ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

У справі, що розглядається, слідчим суддею встановлено, що арешт на майно накладено обґрунтовано, досудове розслідування, в межах якого було накладено арешт на майно, триває, при цьому, орган досудового слідства провів усі необхідні слідчі дії з вказаними речами, отже потреба у подальшому арешті відпала.

Слідчий суддя вважає, що втручання державного органу у право на мирне володіння майном повністю порушує справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав власника майна, тобто становить «особистий і надмірний тягар для особи».

Аналогічна позиція викладена ЄСПЛ у справі «П`єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) (Article 50), Series A № 85, C. 16: «виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому він перебував», якби не було порушено його права, адже таким чином підкреслюється верховенство обов`язку відновлення status quo ante, а в рішенні від 31.10.1995 року у справі «Папамічалопулос та інші проти Греції» (Papamichalopoulos and Others v. Greece) (стаття 50), Series A № 330-B, суд застосував принцип restitutio in integrum та вказав, що виправлення здійсненого порушення повинне, по можливості, усунути усі наслідки незаконної дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію та застосувати в цих цілях всі можливі шляхи такого виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до порушення (див. рішення у справах «Маестрі проти Італії» [ВП] (Maestri v. Italy [ВП]), заява № 39748/98, п. 47, ECHR 2004-І; «Ассанідзе проти Грузії» [ВПl] (Assanidze v. Georgia [ВП]), заява № 71503/01, п. 198, ECHR 2004-ІІ; «Ілашку та інші проти Молдови та росії» [ВП], заява № 48787/99, п. 487, ECHR 2004-VII).

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Також, згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява №31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А №296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A №98).

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. З норм ст. 26 КПК України випливає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Таким чином, з урахуванням вищенаведених обставин, слідчий суддя вважає, що на теперішній час підстави для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту, перестали існувати.

З урахуванням викладеного, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0001357 від 08.07.2023, в рамках якого ОСОБА_3 вручено письмове повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри у вчинення кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368, ч.1 ст. 353 КК України, в його прохальній частині обґрунтоване і підлягає задоволенню.

Згідно до вимог п.9 ч.1 ст.309 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про арешт майна або відмову у ньому, а ухвала слідчого судді про скасування арешту майна (чи відмову у його скасуванні), постановлена за правилами ст.174 КПК, не підлягає апеляційному оскарженню. Наведене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі №569/17036/18 (провадження №51-598кмо19), від 10 травня 2019 року у справі №760/27555/18 (провадження №51-2210ск19), та у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №180/1462/17 (провадження №51-8790км18).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-29,98, 131-132,167,170-174,309,369-372,376КПК України, слідчий суддя, -

п о с т а н о в и в :

Клопотання представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0001357 від 08.07.2023 в рамках якого ОСОБА_3 вручено письмове повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри у вчинення кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368, ч.1 ст. 353 КК України - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харків ОСОБА_6 від 26.06.2024 у справі 642/5798/23, провадження № 1- кс/642/2035/24 на наступні речі та предмети: - Мобільний телефон марки «Iphone» моделі «6s», IMEI : НОМЕР_2 , разом із sim картою оператора Vodafone з абонентським номером НОМЕР_3 ; - Мобільний телефон марки «Iphone» у корпусі чорного кольору із встановленим код-паролем; - Смарт-годинник Watch 9 версії 1.4 з металевим пошкодженим ремінцем; - Мобільний телефон марки «SONY» моделі «XPERIA» у корпусі золотистого кольору; - Мобільний телефон марки «HUAWEI» моделі «NMO-31», які на праві власності належать ОСОБА_3

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харків ОСОБА_6 від 27.06.2024 у справі 642/5798/23, провадження № 1- кс/642/2037/24 на наступні речі та предмети: - картонна коробка до мобільного телефону марки «Iphone» моделі «11», Black, 64 GB, IMEI : НОМЕР_4 ; - флеш-носій інформації «Transcend» 16GB у корпусі чорно-блакитного кольору; - скетч-картка з-під сім-картки оператора «Lifecell» № НОМЕР_5 ; - банківська картка Monobank № НОМЕР_6 ; - банківська картка Raiffeisen Bank Aval № НОМЕР_7 ; - конверт з-під стартового пакету Vodafone з № НОМЕР_8 з аркушем паперу всередині та скетч-карткою, які на праві власності належать ОСОБА_3

Зобов`язати прокурора-процесуального керівника провадження та/або слідчого, уповноваженого здійснювати досудове розслідування, повернути вилучені речі та предмети їх власнику - ОСОБА_3 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1