Дата документу 02.09.2025 Справа№ 317/5475/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/720/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/5475/23Суддя-доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 07 квітня 2025 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку смт Малокатеринівка Запорізького району Запорізької області, яка зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 27 травня 2023 року приблизно о 07 годині 45 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-21104», реєстраційний номер НОМЕР_1 , діючи із злочинною недбалістю, здійснювала рух по проїзній частині вул.Зарічної на території смт Кушугум Запорізького району Запорізької області зі сторони смт Малокатеринівка у напрямку м.Запоріжжя зі швидкістю не менше 71,9 км/год, що перевищує максимально дозволену швидкість руху у населених пунктах.

В цей же час, в районі зупинки громадського транспорту «Кінцева», поблизу садового товариства «Дозор», на проїзну частину вул.Зарічної вийшла пішохід ОСОБА_11 , яка в недозволеному для цього місці почала перетинати проїзну частину справа наліво відносно напрямку руху автомобіля «ВАЗ-21104», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_10 . Виявивши вказаного пішохода, водій ОСОБА_10 застосувала екстрене гальмування, проте, все ж допустила наїзд передньою правою частиною кузова керованого нею автомобіля на пішохода.

Своїми діями ОСОБА_10 порушила вимоги п.п.12.3, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху. Порушення водієм ОСОБА_10 вимог п.п.12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, з якими була госпіталізована та в цей же день від отриманих травм померла в лікарні. Смерть ОСОБА_11 настала від поєднаної тупої травми голови, тулуба та кінцівок з переломами кісток скелету та ушкодженням внутрішніх органів, що призвело до розвитку шоку. Всі ушкодження, які виявлені при експертизі трупу ОСОБА_11 , у сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до загрозливого для життя стану (шоку), полягають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого. Їй призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про цивільний позов, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.286 КК у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Аргументуючи свою позицію прокурор зазначив, що судом було недостатньо враховано підвищену суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченою тяжкого злочину. Посилання суду на наявність пом`якшуючих покарання обставин носить чисто формальний характер та не містить будь-яких обґрунтувань. Судом не взято до уваги, що обвинувачена під час досудового розслідування та під час судового розгляду частково визнавала свою провину і тільки коли розпочались дебати вона одразу щиро розкаялась і вирішила одразу вибачитись перед потерпілим. Крім того, обвинувачена частково відшкодувала моральну шкоду тільки під час судового розгляду, а в подальшому вона тривалий час не вчиняла будь-які інші дії, направленні на надання матеріальної допомоги сім`ї або родичам загиблої. Наявність щирого каяття та визнання обвинуваченою своєї вини носить декларативний характер, а жаль з приводу вчиненого злочину та бажання виправити ситуацію, що склалася, обвинувачена не висловлювала і у вироку про це не зазначено. Окрім того, суд не зазначив у вироку позицію потерпілої сторони, яка наполягала на призначенні обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі. Таким чином у суду не було достатніх підстав для застосування норм ст.75 КК та звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням.

В апеляційній скарзі представник потерпілого просив вирок скасувати та призначити обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК.

Свої вимоги мотивував тим, що під час розгляду справи обвинувачена часто не з`являлась у судові засідання без поважних причин. Тому висновок суду про те, що ОСОБА_10 сприяла розгляду справи є хибним, оскільки в поведінці обвинуваченої вбачається її байдужість щодо ефективного розкриття справи. Крім того, наявність у обвинуваченої такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття є сумнівним і носить формальний характер, а поведінка обвинуваченої, а саме визнання нею своєї вини, свідчить лише про усвідомлення нею факту вчинення самого кримінального правопорушення та намагання пом`якшити кримінальну відповідальність. Так, обвинувачена лише в залі судового засідання просила вибачення, казала, що жалкує. Проте поза межами судового засідання обвинувачена ігнорувала потерпілого, не цікавилась його емоційним станом, що вказує на формальність щирого каяття. Відтак реальне відбування покарання обвинуваченою в умовах ізоляції від суспільства буде необхідним для її виправлення.

В запереченнях на апеляційні скарги захисник просив скарги відхилити через необґрунтованість наведених у них доводів, а вирок суду залишити без змін як законний та обґрунтований.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію потерпілого, його представника та прокурора, які підтримали апеляційні скарги; обвинувачену та її захисника, які заперечили проти поданих апеляційних скарг та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_10 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка її діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченою ОСОБА_10 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого щодо необґрунтованого застосування судом ст.75 КК, то колегія суддів вважає їх слушними, беручи до уваги таке.

Згідно зі ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Водночас, кримінальний закон передбачає, що суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі та умовах, визначених у статті 75 КК. При цьому ця норма надає суду можливість прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дають достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення цієї особи можливе без реального відбування призначеного покарання. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.

Однак суд першої інстанції, постановляючи вирок, не повною мірою зважив на вказані положення закону, хоча і формально послався на них.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченій покарання і звільняючи її від відбування основного покарання, виходив з того, що обвинувачена вчинила тяжкий злочин, вона раніше не судима, позитивно характеризується, є особою з інвалідністю 3 групи. В якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої, суд врахував щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, принесення вибачень потерпілому, часткове відшкодування завданої шкоди. Водночас обставин, які би обтяжували покарання обвинуваченої, суд не установив. При цьому суд також врахував, що потерпіла перетинала проїжджу частину в недозволенному місці, що впливає на ступінь вини обвинуваченої.

На підставі наведених вище обставин суд першої інстанції дійшов висновку про наявність законних підстав для застосування до обвинуваченої ОСОБА_10 інституту звільнення від відбування основного покарання з випробуванням.

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, на переконання судової колегії, у ході постановлення рішення про звільнення ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК суд достатньою мірою не зважив на ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за законом віднесено до тяжких злочинів; конкретні обставини його вчинення та його суспільну небезпечність, характер допущених обвинуваченою порушень ПДР, яка у світлий час доби, керуючи технічно справним транспортним засобом, рухаючись по проїжджій частині населеного пункту, значно перевищила максимально дозволену швидкість руху у населених пунктах, та допустила наїзд на пішохода. Не врахував суд в достатній мірі також і невідворотність наслідків вчиненого злочину смерть потерпілої.

Варто зазначити, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Отже, вказані обставини мають значення під час вибору заходу примусу та для забезпечення його мети, що проігнорував суд першої інстанції.

Беручи до уваги вказане вище, колегія суддів вважає, що за конкретних обставин скоєного кримінального правопорушення та його наслідків, застосування до обвинуваченої положень ст.75 КК не сприятиме її виправленню та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень як нею, так й іншими особами.

Обставини, на які послався суд у вироку, на думку судової колегії, не зменшують суспільної небезпеки вчиненого у такій мірі, щоб застосувати до обвинуваченої приписи ст.75 КК і звільнити її від відбування покарання з випробуванням.

З урахуванням наведеного у колегії суддів не має підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо міри покарання обвинуваченої, колегія суддів виходить з такого.

Так, положеннями ч.2 ст.50 КК встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

За приписами ч.1 ст.69 КК на підставі та умовах, визначених у цій статті суд, умотивувавши своє рішення, може перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визначено дві групи обставин, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, що мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, принаймні одна з встановлених обставин має істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. В поєднанні з обставинами, які пом`якшують покарання, та з урахуванням даних про особу, які відповідним чином характеризують винуватого, зазначені чинники у своїй сукупності утворюють підставу для застосування положень ст.69 КК. Призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції кримінально-правової норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені у справі обставини в своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачена раніше до кримінальної відповідальності не притягалась, заміжня, працевлаштована, має постійне місце проживання, позитивно характеризується, є особою з інвалідністю 3 групи. Обвинувачена повністю визнала свою винуватість, активно сприяла розкриттю злочину, щиро розкаялась, вжила заходів до часткового відшкодування завданої нею шкоди.

Жодних обставин, які би обтяжували покарання обвинуваченої, у даній справі не встановлено.

Крім того, із додатково наданих під час апеляційного розгляду стороною захисту даних, установлено, що обвинувачена має на утриманні сина, який є особою з інвалідністю 2 групи, та матір похилого віку, яка страждає на ряд тяжких хронічних захворювань та потребує постійного стороннього догляду. Обвинувачена займається суспільно корисною діяльністю, за що має ряд подяк, в тому числі і від Товариства Червоного Хреста України за самовіддану волонтерську діяльність та активну участь у наданні допомоги постраждалим в умовах воєнного стану. На переконання колегії суддів, зазначені обставини в умовах сьогодення безумовно мають значення при вирішенні питання про суспільну небезпечність особи обвинуваченої та про призначення їй покарання.

Не може залишити колегія суддів поза увагою і обставини, за яких було вчинено злочин та поведінку самої потерпілої, яка перетинала проїзну частину не у встановленому місці, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху. І хоча зазначене не звільняло обвинувачену від обов`язку дотримуватися правил дорожнього руху, проте така обставина безумовно підлягає врахуванню при визначені ступеня покарання обвинуваченої.

Отже сукупність наведених обставин, на переконання колегії суддів, безумовно пом`якшують покарання обвинуваченої та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, а тому у відповідності до положень ст.69 КК вони дають колегії суддів законні підстави для переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.286 КК, а саме покарання у виді обмеження волі, для призначення якого передбачених ст.61 КК перешкод у цій справі не встановлено.

З урахуванням усіх обставин справи, даних про особу винної та пом`якшуючих покарання обставин, судова колегія вважає, що призначення обвинуваченій покарання із застосуванням положень ст.69 КК у виді обмеження волі, однак з його реальним відбуванням, буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

У контексті наведених обставин вирок суду в частині призначення покарання та звільнення обвинуваченої від відбування основного покарання з випробуванням підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого про відсутність з боку обвинуваченої щирого каяття, то колегія суддів не може з ними погодитись. Адже щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачена повністю визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй злочину та не заперечувала обставин, зазначених в обвинувальному акті. Обвинувачена лише звертала увагу суду на те, що потерпіла також порушила Правила дорожнього руху, що, на думку обвинуваченої, також мало би бути враховано судом.

Втім така обставина, з огляду на визнання обвинуваченою всіх фактичних обставин злочину, надання нею правдивої розповіді про обставини вчиненого злочину, не може свідчити про те, що обвинувачена не розкаялась у вчиненому злочині чи то про те, що вона частково визнала свою вину, про що слушно зазначив і суд першої інстанції у своєму вироку.

Також колегія суддів зважає і на те, що обвинувачена вирок суду не оскаржила, тим самим погодилась із встановленими судом першої інстанції обставинами та сумою грошових коштів, які підлягають стягненню з неї на користь потерпілого в рахунок відшкодування завданої шкоди.

Крім того, із технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове засідання від 31 березня 2025 року, встановлено, що обвинувачена в судових дебатах також визнала факт вчинення нею інкримінованого їй злочину, зазначила про те, що вона не хотіла, щоб так сталося, що вона жалкує про це та карає себе за вчинене. В останньому слові обвинувачена декілька разів принесла вибачення потерпілому, зазначивши про те, що увесь час думає про вчинений нею злочин.

Також обвинуваченою під час судового розгляду було вжито заходів щодо часткового (в розмірі 50 000 грн) відшкодування завданої потерпілому моральної шкоди.

Зазначене, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що обвинувачена дійсно надала відверту негативну оцінку своїм діям, засудила свій вчинок та визнала його антигромадський характер, висловила жаль з приводу вчиненого, а відтак щиро розкаялася.

При цьому колегія суддів звертає увагу і на те, що сам прокурор в обвинувальному акті щодо ОСОБА_10 вважав встановленою і доведеною у цьому провадженні такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття.

Крім того, колегія суддів, з огляду на встановлені фактичні обставини даного кримінального провадження, не вбачає достатніх правових підстав для призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на максимальний строк, як того вимагав прокурор. Адже матеріали кримінального провадження не містять у собі даних, які би свідчили про те, що обвинувачена є злісним порушником Правил дорожнього руху чи про те, що вона систематично свідомо нехтує ними. На переконання колегії суддів, з урахуванням фактичних обставин даного провадження, призначення судом обвинуваченій основного покарання, яке вона має відбувати реально, а відтак вже автоматично буде позбавлена права керувати транспортними засобами впродовж відбування основного покарання, а потім ще на 2 роки після свого звільнення, призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки є більш ніж достатнім для того, щоб досягти мети покарання.

При цьому колегія суддів зазначає про те, що прокурор, вимагаючи призначити обвинуваченій додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, взагалі не навів жодного доводу про те, в чому ж саме полягає незаконність рішення суду в частині призначення обвинуваченій додаткового покарання і чому призначення такого покарання на строк 2 роки буде недостатнім для виправлення обвинуваченої та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень. Адже доводи скарги прокурора фактично зведено лише до безпідставного звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК. При цьому прокурором не зазначено жодних мотивів, які би доводили істотну диспропорцію та неадекватність між визначеним судом розміром додаткового покарання та розміром додаткового покарання, яке вимагав призначити прокурор. У зв`язку з чим підстав вважати його занадто м`яким не вбачається.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого слід задовольнити частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги прокурора і представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 07 квітня 2025 року щодо ОСОБА_10 в цій справі в частині призначення покарання та звільнення обвинуваченої від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Початок строку відбування покарання відраховувати з дня прибуття ОСОБА_10 і постановки її на облік у виправному центрі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4