Справа № 459/1780/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/23/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року у м. Львові Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 13 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора ОСОБА_8

обвинуваченої ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_6

представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 ( в режимі відеоконференції),

встановила:

вищезазначеним вироком ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68000 (шістдесят вісім тисяч) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Вирішено питання з судовими витратами та речовими доказами.

Не погоджуючись з цим вироком, потерпілий ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 13 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити у зв`язку із м`якістю призначеного покарання та призначити їй покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

Вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання не в повній мірі є рівноцінним встановленим обставинам справи та є занадто м`яким і таким, що не відповідає як важкості вчиненого злочину, так і ставленню обвинуваченої до вчиненого, відсутності щирого каяття, що підтверджується тим, що остання протягом досудового розслідування і розгляду справи в суді першої інстанції не відшкодувала матеріальної шкоди.

Також звертає увагу на обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема на те, що обвинувачена після здійснення наїзду на нього, одразу ж втекла з місця ДТП.

Судом встановлено, що обвинувачена ОСОБА_7 , 29 лютого 2024 року, близько 19 години 55 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Mazda 6», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , що являється засобом підвищеної небезпеки, рухаючись по правій смузі вулиці Стуса, у місті Червоноград, Львівської області, знаходячись неподалік будинку №20 вказаної вулиці, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, виявивши небезпеку для руху - пішохода ОСОБА_6 , який переходив по пішохідному переході проїжджу частину вулиці Стуса зліва направо, відносно напрямку руху керованого ОСОБА_7 автомобіля, проявила неуважність і неналежно оцінила дорожню обстановку, своєчасно не застосувала гальмування та не зупинила керований нею транспортний засіб.

У результаті таких протиправних дій водія ОСОБА_7 , на правій смузі вулиці Стуса, у місті Червоноград, відбувся наїзд передньою частиною автомобіля «Mazda 6» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням останньої, на пішохода ОСОБА_6 . Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого відламкового перелому хірургічної шийки правої плечової кістки зі зміщенням, закритого перелому лівого наколінника, гемартрозу лівого колінного суглобу, забійних ран голови, множинних саден обличчя, обох колінних суглобів, які відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров?я.

Водій автомобіля «Mazda 6» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , як учасник дорожнього руху грубо порушила Правила дорожнього руху України, а саме:

п. 1.3. - «Учасники дорожнього руху зобов?язані знати й неухильно виконувати вимоги правил дорожнього руху»;

п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров?ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 1.10 - «... небезпека для руху - зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об?єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися. Окремим випадком небезпеки для руху є рух у межах смуги транспортного засобу іншого транспортного засобу назустріч загальному потоку; пішохідний перехід - ділянка проїзної частини, острівця безпеки чи розділювальної смуги або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками 5.38.1-5.41.2, дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3, пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки - шириною тротуарів чи узбіч»;

п.2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов?язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну ..., стежити за ... технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху»;

п.12.3. - «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об?єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об?їзду перешкоди»;

п.18.1. «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Вищевказані порушення Правил дорожнього руху України водія ОСОБА_7 перебувають у причинному зв?язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пішохід ОСОБА_6 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

При апеляційному розгляді справи потерпілий та його представник підтримали апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів та просила таку задоволити.

Прокурор та обвинувачена зазначивши про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку, не підтримали апеляційні вимоги потерпілого.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та кваліфікація її дій в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Перевіривши апеляційні доводи потерпілого щодо призначеного обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності у кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Згідно з матеріалами справи при призначенні ОСОБА_7 покарання місцевим судом у повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, дані про її особу, яка є людиною молодого віку, працює, по місцю проживання характеризуються позитивно, на обліку у лікаря-психіатра не знаходиться, за медичною допомогою до лікаря-психіатра протягом 5-ти років не зверталася, раніше не судима, наявність обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів наявність у обвинуваченої щирого каяття, що було враховано місцевим судом, як обставину, яка пом`якшує покарання.

Так, щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину суто з позицій психологічної внутрішньої переорієнтації суб`єкта, справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру, про що мають свідчити і об`єктивні дані про зміни в ціннісних пріоритетах та способі життя.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Як зазначено в обвинувальному акті під час досудового розслідування даного кримінального провадження було встановлено щире каяття обвинуваченої, як обставину, яка пом`якшує покарання.

Відповідно до показань обвинуваченої ОСОБА_7 , остання у судовому засіданні місцевого суду свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала повністю, усвідомила факт порушення нею правил дорожнього руху, в результаті чого потерпілий отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, просила вибачення у потерпілого.

При цьому, відшкодування завданої шкоди, яке, поміж іншого, є самостійною пом`якшуючою покарання обставиною, визначеною п.2 ч.1 ст. 66 КК України, може додатково свідчити про розкаяння винної особи, однак не є вирішальним при встановленні наявності чи відсутності щирого каяття, яке в кожному випадку є оціночним та має встановлюватися, виходячи із матеріалів справи.

Частиною 1 статті 128 КПК України регламентовано, що, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Водночас з матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілий не заявляв цивільного позову в цьому кримінальному провадженні.

В цей же час, з матеріалів справи вбачається, що у судовому засіданні стороною захисту неодноразово вказувалося про відшкодування потерпілому моральної та майнової шкоди, однак потерпілий відмовився.

Аналіз указаних даних у їх сукупності дає підстави стверджувати те, що каяття обвинуваченої у вчиненні злочину є щирим і дійсно відображає її внутрішнє ставлення до вчиненого злочину та його наслідків.

Той факт, що обвинувачена залишила місце вчинення злочину, не позбавляє її можливості в подальшому покаятись у вчиненому.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у даному випадку відсутні підстави для констатування відсутності щирого каяття, як обставини, яка пом`якшує покарання.

За наведених обставин, враховуючи усі встановлені обставини кримінального провадження та дані про особу ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що у даному, конкретному випадку призначене ОСОБА_7 місцевим судом за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 4 000 тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання, і таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та запобігання вчиненню нею нових кримінальних правопорушень.

На переконання колегії суддів відсутні підстави вважати, що призначене обвинуваченій ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Відтак, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілого, оскільки така не містять правових підстав для скасування оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_7 , який у повній мірі відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

При перевірці справи в апеляційному порядку не виявлено неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи порушень вимог кримінального процесуального закону, що мало б наслідком скасування або зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК, колегія суддів,

постановила:

апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 13 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді