Справа № 346/4234/24
Провадження № 1-в/346/5/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 р.м. Коломия Івано - Франківської області

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області, у складі головуючого судді ОСОБА_1 , секретар судового засідання: ОСОБА_2 , за участю: прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , а також засудженого ОСОБА_5 та представника колонії: ОСОБА_6 , які приймали участь у засіданні у режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі судових засідань суду клопотання ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання по кримінальному провадженню, в якому ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Запоріжжя),

вироком від 21 березня 2002 року Окружного суду округу Бекес (Угорщина) визнано винуватим у вчиненні умисного вбивства, вчиненого групою осіб, через нанесення тілесних ушкоджень кільком особам з метою заволодіння чужим майном, як визначено у ст.166 секція (1) btk та кваліфіковано за секцією (2) підпункти а), b), f) статті 166 Кримінального кодексу Угорщини та призначено основне покарання у виді довічного позбавлення волі, з висланням з території Угорщини (у якості додаткового покарання), з можливістю умовного звільнення на поруки не раніше ніж через 20 років,

зміненого постановою від 21.09.2003 року Вищого суду м. Сегед (Угорщина), зокрема дії ОСОБА_5 кваліфіковано як тяжкий злочин, а саме умисне вбивство декількох осіб групою осіб із надмірною жорстокістю стаття 166, секція 2, пункт d Btk Кримінального кодексу,

які були визнані постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2007 року з урахуванням змін, внесених ухвалою Верховного Суду України від 20 грудня 2007 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Аргументи учасників.

Позиція засудженого і його захисника. Засуджений своєю поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. А тому, на підставі статті 81 КК України та змісту його вироку, який було визнано Україною, він підлягає звільненню.

Позиція заінтересованої особи. Вирок щодо ОСОБА_5 передбачає можливість його звільнення на поруки. І він готовий узяти його на поруки, як Голова громадської організації "Крок до свободи", яка опікується саме звільненими особами, для чого має центр адаптації та реабілітації. І у цьому центрі звільнені особи працюють, живуть і отримують допомогу.

Позиція представника колонії. У задоволенні клопотання засудженого слід відмовити, оскільки стаття 81 КК України не передбачає можливість умовно-дострокового звільнення засуджених, які відбувають довічне позбавлення волі.

Позиція прокурора. Законом не передбачено умовно дострокове звільнення на поруки взагалі. А застосування статті 81 КК України можливе тільки після звернення засудженого до суду по ст.82 КК України і заміни судом довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Оцінка суду

щодо наявності у ОСОБА_5 права на умовне звільнення на поруки.

Вироком від 21 березня 2002 року Окружного суду округу ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні умисного вбивства, вчиненого групою осіб, через нанесення тілесних ушкоджень кільком особам з метою заволодіння чужим майном, як визначено у ст.166 секція (1) btk та кваліфіковано за секцією (2) підпункти а), b), f) статті 166 Кримінального кодексу Угорщини та призначено основне покарання у виді довічного позбавлення волі, з висланням з території Угорщини (у якості додаткового покарання), з можливістю умовного звільнення на поруки не раніше ніж через 20 років (т.2 судової справи а.с.2-76).

Вказаний вирок був змінений постановою від 21.09.2003 року Вищого суду м. Сегед (Угорщина), зокрема дії ОСОБА_5 кваліфіковано як тяжкий злочин, а саме умисне вбивство декількох осіб групою осіб із надмірною жорстокістю стаття 166, секція 2, пункт d Btk Кримінального кодексу, в решті - вирок було залишено без змін (т.2 судової справи а.с.77-95).

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 26.09.2007 вирок від 21 березня 2002 року Окружного суду округу Бекес (Угорщина) щодо ОСОБА_5 було визнано (т.1 особової справи а.с.16). Але ухвалою Верховного Суду України від 20.12.2007 року вказану постанову було змінено: виключену з неї висновок про визнання ОСОБА_5 винуватим у вчиненні злочину, визнано вказаний вирок та приведено його у відповідність до КК України за яким визнано ОСОБА_5 засудженим за п.п.1,6,12 ч.2 ст.115 КК України до довічного позбавлення волі без конфіскації майна з можливістю умовного звільнення на поруки не раніше ніж через 20 років (т.1 особової справи а.с.17-18).

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 10.07.2019 ОСОБА_5 було роз`яснено, що вказана постанова підлягає виконанню порядком, передбаченим ч.2 ст.611 КПК України, з урахуванням вимог статті 10 Конвенції про передачу засуджених осіб 21.03.1983 (т.1 судової справи а.с.86-89).

При цьому суд враховує, що постановою Верховного Суду від 09.08.2023 у п.23 він виснував, що судовими рішеннями Угорщини щодо ОСОБА_5 було передбачено право останнього клопотати про умовне звільнення на поруки не раніше ніж через 20 років. Таке ж право за цим засудженим визнано і національними судами під час приведення судових рішень щодо ОСОБА_5 у відповідність із національним законодавством (т.1 судової справи а.с.4-8).

І тому суд одразу відзначає, що він погоджується із засудженим та його захисником у тому, що незважаючи на відсутність у КК України норми права, яка б прямо передбачала можливість засудженого до довічного позбавлення волі звільнитись умовно на поруки, через 20 років, у випадку з ОСОБА_5 він має таке право.

І оскільки наявність вказаного права у ОСОБА_5 підтверджено і вироком суду щодо нього, і національними судами під час приведення судових рішень щодо ОСОБА_5 у відповідність із національним законодавством, і Верховним Судом у його справі, де він прямо зазначив, що таке право настало з 08.12.2019 (п.24 постанови), суд не бачить необхідності зазначати у цій ухвалі правове обгрунтування для такого висновку, а констатує його наявність.

І з цих же мотивів, суд вважає помилковою позицію представника колонії та прокурора щодо відсутності у ОСОБА_5 права на умовне звільнення на поруки, і щодо необхідності для реалізації такого права звернення ним до суду, у порядку статті 82 КК України.

Оцінка суду

щодо наявності підстав для задоволення заяви про умовне звільнення на поруки.

Положеннями п.2 ч.1 ст.537 КПК України передбачено, що під час виконання вироків суд, має право вирішувати і питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

А згідно з ч.2 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

І тому суд враховує, що за ч.1 ст.6 Кримінально-виконавчого кодексу України виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. І з огляду на ч.3 ст.6 КВК України, основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

І суд відзначає, що він дуже уважно разом з усіма учасниками по справі дослідив усі матеріалами особової справи ОСОБА_5 , які сформовані за весь час відбування ним покарання (т.1 особової справи а.с.1-253; т.2 особової справи а.с.1-252; т.3 особової справи а.с.1-250; т.4 особової справи а.с.1-257; т.5 особової справи а.с.1-250; т.6 особової справи а.с.1-189; т.1 судової справи а.с.1-231; т.2 судової справи а.с.1-126), а також врахував надані ним усні (безпосередньо у судових засіданнях) та письмові пояснення щодо досліджених судом документів (т.1 судової справи а.с.121-123,164-165, 185-186) і відзначає наступне.

Суд констатує, що поведінка ОСОБА_5 та його ставлення до праці істотно змінились, у бік їх покращення, у порівнянні з періодом до 10.10.2022 р.

У першу чергу суд відзначає, що ухвалами Ізяславського районного суду Хмельницької області від 11.05.2017 та 14.05.2018, залишені без змін ухвалами Апеляційного суду Хмельницької області від 17.07.2017 та 26.07.2018, ОСОБА_5 було відмовлено в умовно-достроковому звільненні у т.ч. з підстав відсутності доведення засудженим факту свого виправлення, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 09.08.2023, п.27 (т.1 судової справи а.с.4-8).

І матеріали особової та судової справи прямо вказують на те, що після цих ухвал, до 2022 року ОСОБА_5 суттєво не змінив своєї поведінки. Продовжились випадки порушення ним встановленого порядку виконання та відбування покарання (режим), що знайшло своє відображення у і довідках про заохочення та стягнення, і у відповідних наказах адміністрацій колонії (т.2 судової справи, а.с.120-121).

Суд врахував пояснення засудженого про те, що у нього були не зовсім хороші стосунки з адміністрацією попередньої колонії однак відзначає, що якщо ОСОБА_5 був не згідний з відношенням до нього праівників адміністрації і їх рішенням щодо застосування до нього дисциплінарних стягнень, він мав право їх оскаржити. Проте він не надав суду жодних доказів оскарження хоча би одного рішення адміністрації чи скарги на їх дії.

Суд також враховує положення ч.14 ст.134 КВК України про те, що якщо протягом шести місяців з дня відбуття стягнення засуджений не буде підданий новому стягненню, він визнається таким, що не має стягнення. Однак звертає увагу засудженого на те, що вказана норма права не поширюється на випадки і не забороняє суду здійснювати оцінку поведінки засудженого, яка мала місце протягом відбування ним покарання, за результатами якої він і отримував такі заходи.

Тільки 10.10.2022 ОСОБА_5 вперше отримав перший захід заохочення у виді подяки за виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки та правил внутрішнього розпорядку (т.2 судової справи, а.с.120-121).

Також суд відзначає, що ОСОБА_5 починаючи з 14.01.2022 вже не мав засобів стягнення, що позитивно його характеризує і вказує на те, що він вирішив виправити свою поведінку. І суд враховує це.

До того ж, у 2024 році ОСОБА_5 отримав два заохочення у виді подяк за наслідками своєї поведінки у 4-му кварталі 2023 року та 2-му кварталі 2024 році, що у сукупності із відсутністю засобів стягнення вказує на те, що за оцінкою такого критерію ступеня виправлення засудженого, як сумлінність поведінки, ОСОБА_5 став на шлях виправлення, але ще не довів свого виправлення, зважаючи на відверто не великий період часу такої поведінки у порівнянні із загальним строком покарання, який він відбув і протягом якого його поведінку не можна оцінити, як сумлінну.

Що стосується такого критерію визначення ступеня виправлення засудженого, як суспільно корисна праця, то тут суд відзначає, що за даними адміністрації колонії, що не спростував засуджений, за весь час перебування у колонії, коли його поведінка почала змінюватись і він залучався до виконання робіт з благоустрою місць позбавлення волі без оплати праці, у порядку черговості, згідно графіку, ці роботи він виконував тільки під контролем адміністрації. Самостійного бажання позачергово залучатись до виконання робіт, не виявляв (т.2 судової справи, а.с.122).

Суд вважає прийнятним пояснення засудженого про те, що він працює на оплачуваних роботах і тому, працювати ще й позачергово на неоплачуваних роботах у нього може не вистачати сил. Проте суд враховує, що будь-яких даних про те, що ОСОБА_5 працює на оплачуваних роботах весь свій вільний час ним не надано. Однак головне інше - роботи, які він виконував у порядку черговості, як вказує адміністрація, він виконує тільки під їх контролем, що вказує на його недобросовісне відношення до такої праці.

Разом з цим, суд хотів би відзначити, що він врахував письмові пояснення ОСОБА_5 , в яких він вказував неодноразово, як і під час усних слухань його пояснень, що він працював набагато більше ніж вказано у документах, і суд враховує це. Однак відзначає, що суд не вважає, що засуджений зміг довести що він вже виправився не через те, що він не працював або працював мало, або погано, а через його поведінку, яка на думку суду, за своєю тривалістю, змістом та характером, ще не досягла того ступеня виправлення, який можна було би ототожнити як безповоротним виправленням засудженого. Позаяк, умовно-дострокове звільнення може бути застосоване виключно, якщо засуджений вже довів своє виправлення.

Клопотання про виклик свідків, які подав ОСОБА_5 з метою допиту його самого та інших засуджених і працівників колонії, після дослідження усіх письмових доказів, він вже не підтримував, а на пропозицію чимось доповнити судовий розгляд, він його нічим не доповнив та висловився за те, щоби суд закінчив з`ясування обставин у справі, перевірку їх доказами і перейшов до дебатів, як і його захисник, що суд і зробив. І навіть у дебатах ОСОБА_5 нічого нового не повідомив, але підтримував своє клопотання.

Отже, зважаючи на викладене вище, і оскільки суд вважає, що ОСОБА_5 не довів своє виправлення,у задоволенні клопотання засудженого про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі слід відмовити.

Таким чином, керуючись статтями 1-33,84-99,321,342-372,392-395,532-539 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі по кримінальному провадженню, в якому вироком від 21 березня 2002 року Окружного суду округу Бекес (Угорщина) його визнано винуватим у вчиненні умисного вбивства, вчиненого групою осіб, через нанесення тілесних ушкоджень кільком особам з метою заволодіння чужим майном, як визначено у ст.166 секція (1) btk та кваліфіковано за секцією (2) підпункти а), b), f) статті 166 Кримінального кодексу Угорщини та призначено основне покарання у виді довічного позбавлення волі, з висланням з території Угорщини (у якості додаткового покарання), з можливістю умовного звільнення на поруки не раніше ніж через 20 років, зміненого постановою від 21.09.2003 року Вищого суду м. Сегед (Угорщина), зокрема дії ОСОБА_5 кваліфіковано як тяжкий злочин, а саме умисне вбивство декількох осіб групою осіб із надмірною жорстокістю стаття 166, секція 2, пункт d Btk Кримінального кодексу, які були визнані постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2007 року з урахуванням змін, внесених ухвалою Верховного Суду України від 20 грудня 2007 року.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом 7 (семи) днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. А у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Повний текст ухвали виготовлено 09.05.2025 року.

Головуючий суддя : ОСОБА_1