Провадження № 11-кп/811/178/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши в м.Львові у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2024 року щодо ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

цією ухвалою застосовано до ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Львівської область, Яворівського району, міста Новояворівськ, українця, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, востаннє 02.06.2022 року Яворівським районним судом Львівської області у вигляді до покарання застосування примусових заходів медичного характеру - примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Процесуальні витрати за проведення по справі експертиз в сумі 1591,80 гривень віднесено на рахунок держави.

Вирішено питання речових доказів.

Не погоджуючись з рішенням суду, заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 13.11.2024 стосовно ОСОБА_9 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, виключивши з її мотивувальної частини покликання на вчинення ОСОБА_9 без мети збуту суспільно небезпечного діяння.

Окрім цього, виключити із вступної та резолютивної частини ухвали посилання на засудження ОСОБА_10 02.06.2022 Яворівським районним судом до покарання у вигляді застосування примусових заходів медичного характеру.

В решті ухвалу залишити без змін.

Зазначає, що зазначена ухвала Шевченківського районного суду м. Львова від 13.11.2024 є незаконною і підлягає зміні у зв`язку з неправильним застуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Апелянт зазначає, що усупереч положенням кримінального та кримінального процесуального законів, в ухвалі Шевченківського районного суду м. Львова від 13.11.2024 зазначено, що ОСОБА_9 , без мети збуту, придбав та зберігав психотропну речовину.

Звертає увагу, що відповідно до ст. 88 КК України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Згідно з ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Апелянт зазначає, що всупереч зазначеним положенням Кримінального кодексу України у вступній та резолютивній частині ухвали суд зазначив, що ОСОБА_9 раніше судимий, востаннє 02.06.2022 Яворівським районним судом до покарання у вигляді застосування примусових заходів медичного характеру.

Особа, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів ОСОБА_9 у судове засідання не з`явився, його захисник адвокат ОСОБА_7 , суду повідомив, що ОСОБА_9 перебуває на стаціонарному лікуванні та не заперечив про розгляд справи у відсутність ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки місцевого суду про вчинення ОСОБА_9 суспільно небезпечного діяння, яке містить об`єктивні ознаки злочину, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, а також вид застосованих примусових заходів медичного характеру, в апеляційній скарзі не оспорюються і судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Разом із тим, перевіривши апеляційні доводи прокурора щодо необхідності зміни оскаржуваної ухвали, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Осудність є однією з загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст. 19 КК України критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.

Виходячи з положень статей 23, 24 КК України умисел, мотив та мета є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.

Отже, мета є ознакою усвідомленої вольової діяльності людини, а відтак прояв мети є неможливим у разі порушення психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними, тобто є неосудною.

Відповідно до дослідженого судом першої інстанції висновку судово-психіатричного експерта № 1529 від 31.10.2024 року у даний час ОСОБА_9 страждає хронічним психічним захворювання шизоафективним розладом маніакального типу із настанням емоційно-вольового дефекту особистості. Не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період інкримінованих дій ОСОБА_9 страждав хронічним психічним захворюванням шизоафективним розладом маніакального типу із наростанням емоційно-вольового дефекту особистості. Не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом ОСОБА_9 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

З зазначеним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину.

Тому, висновки суду про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, що є свідченням неправильного застосування такого закону.

Слід звернути увагу, що кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру гарантує захист прав, свобод та законних інтересів осіб з психічними розладами, тому розгляд таких проваджень має спеціальну процедуру, яка урегульована спеціальними нормами закону.

Зокрема, ст. 505 КПК України передбачено, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному проваджені є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються і інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди).

Тобто, предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

Таким чином, колегія погоджується з апеляційними доводами прокурора про те, що місцевий суд всупереч наведеним вище положенням кримінального та кримінального процесуального законів, в оскаржуваній ухвалі необґрунтовано зазначив про те, що ОСОБА_9 без мети збуту придбав та зберігав наркотичні засоби.

За наведених обставин, апеляційну скаргу прокурора слід задоволити, та на підставі п.2 ч.1 ст.407, п.4 ч.1 ст.409 КПК України змінити оскаржувану ухвалу, виключивши з її мотивувальної частини покликання на вчинення ОСОБА_9 без мети збуту суспільно небезпечного діяння.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2024 року щодо ОСОБА_9 змінити.

Виключи з мотивувальної частини ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2024 року покликання на вчинення ОСОБА_9 без мети збуту суспільно небезпечного діяння.

Окрім цього, виключити із вступної та резолютивної частини ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2024 року посилання на засудження ОСОБА_10 02.06.2022 Яворівським районним судом до покарання у вигляді застосування примусових заходів медичного характеру.

В решті ухвалу залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4