Справа № 346/3422/23
Провадження № 11-кп/4808/387/25
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000122 за апеляційною скаргою заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_7 , на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 травня 2025 року, згідно з яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тростянець Коломийського (до 17.07.2020 року - Снятинського) району Івано-Франківської області, місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з вищою освітою, громадянина України, одруженого, працює на посаді мостового майстра в «Коломийський дистанції колії» регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця», має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік, з покладенням обов`язків на підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

Суд першої інстанції встановив, що обвинувачений, керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що заподіяло потерпілій тяжке тілесне ушкодження.

Злочин вчинено за наступних обставин.

11.02.2023 року, приблизно о 18 год. 25 хв., тобто в темну пору доби, обвинувачений, керуючи технічно справним автомобілем марки «Mercedes-Benz, ML 350», державний номерний знак

« НОМЕР_1 », та сухому асфальтному покритті рухався по вул. І. Мазепи в м. Коломиї Івано-Франківської області, у напрямку центральної частини вказаного міста, під?їжджав до перехрестя вулиць Мазепи - Бачинського - Київська.

В той час до даного перехрестя, у напрямку з вул. Київської підійшла потерпіла ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та почала переходити проїзну частину дороги по вул. Мазепи, по регульованому пішохідному переходу, який позначений дорожніми знаками «5.3, 5.1» та дорожньою розміткою «1.14.1», а тому у відповідності до вимог п. «4.16 а» ПДР України мала перевагу в русі.

Однак, обвинувачений проявив неуважність, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, маючи об?єктивну можливість виявити потерпілу на проїзній частині дороги, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого вчинив наїзд на потерпілу, яка переходила проїзну частину дороги пішохідним переходом, порушивши наступні вимоги пунктів (підпунктів) ПДР України:

- п. 1.5., який передбачає, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров?ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- п. 2.3. (підпункти б, д), який визначає, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, технічним станом транспортного засобу, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

-п. 4.16 (підпункт «а») про те, що пішохід має право на перевагу у русі під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного сигналу регулювальника чи світлофора;

- п. 12.1, який передбачає, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

- п. 12.3, який зобов`язує водія у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об?єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

- п. 18.1 про те, що водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Внаслідок порушення обвинуваченим вказаних вимог ПДР України відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), унаслідок якої потерпіла отримала тілесні ушкодження у виді:

- відкритої черепно-мозкової травми з комплексами ушкодження м?яких тканин (підшкірні гематоми тім`яної та потиличної ділянок справа), кровотечою з правого вушного ходу, переломами кісток склепіння та основи черепа; внутрішньо-черепної травми у виді забою головного мозку з крововиливами під оболонки. Вказані ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент спричинення;

- закритого перелому кісток тазу (правих сідничної та лобкової, обох клубових кісток); закритого перелому лівої стегнової кістки; закритого перелому поперечного відростка 5-го поперекового хребця. Дані ушкодження відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, як таких, що спричинили тривалий розлад здоров`я, але не були небезпечними для життя в момент спричинення.

Прокурор в апеляційній просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, та на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 від відбування покарання у виді 3 років позбавлення волі звільнити з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, вважає вирок суду щодо ОСОБА_8 таким, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м?якості.

Стверджує, що суд першої інстанції допустив істотне порушення кримінального процесуального закону в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК України, оскільки не застосовано додаткове покарання. Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Так, суд безпідставно визначив мінімальний термін іспитового строку та не застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вказує, що покарання, призначене ОСОБА_8 , не відповідає особі тяжкості правопорушення внаслідок м?якості. Водночас, поза увагою суду залишились обставини вчинення злочину та їх наслідки. Адже обвинувачений порушив низку вимог Правил дорожнього руху України, у результаті чого сталась дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої потерпіла отримав тяжкі тілесні ушкодження, а також залишив потерпілу без допомоги.

Підсумовує, що суд порушив вимоги ст. 414 КПК України та призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, і за своїм видом та розміром є несправедливо м?яким і не є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Потерпіла ОСОБА_11 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час та місце апеляційного розгляду повідомлена належним чином, заяв про розгляд апеляційної скарги за її участі не подавала.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за можливе прийняти судове рішення за відсутності потерпілої ОСОБА_11 .

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор просив задовольнити вимоги апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній;

- обвинувачений ОСОБА_8 заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та зазначив, що ДТП вчинив за збігом обставин, просив вирок суду залишити без змін;

- захисник ОСОБА_10 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що її необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розгляд кримінального провадження проводився у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, відповідно фактичні обставини скоєного ОСОБА_8 , доведеність його вини та кваліфікація дій за статтею КК України, за якою він визнаний винуватим, у поданій апеляційній скарзі не оспорюється і апеляційним судом не перевіряється.

Прокурор оскаржує вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, тому суд апеляційної інстанції перевіряє оскаржений вирок в цій частині.

За приписами ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, дійшов висновку, що суд першої інстанції не дотримався вказаних вище вимог закону при визначенні ОСОБА_8 покарання та ним не було належним чином враховано всі обставини кримінального провадження.

Суд першої інстанції, як зазначено у вироку, визнав обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, його щире каяття, активне сприяння розкриттю даного злочину та добровільне відшкодування завданих збитків. Так, факт відшкодування обвинуваченим потерпілій завданої шкоди в повному обсязі підтверджується заявою потерпілої від 28.08.2024 року. У цій заяві потерпіла також вказала, що відмовляється від поданого нею цивільного позову та просить суворо не карати обвинуваченого.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції не встановив.

Суд першої інстанції врахував особу винного, який має постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем свого проживання та за місцем роботи, нагороджувався грамотами за участь у спортивних заходах, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції при звільненні обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням не дотримався в повній мірі врахував обставин цього злочину, а саме конкретні порушення вимог Правил дорожнього руху України, наслідки таких порушень - дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої заподіяно потерпілій ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження.

Згідно з ст. 3 Конституції України «Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю».

На думку колегії суддів, судом необґрунтовано не застосовано додаткове покарання у виді позбавлення прав керування транспортним засобом. Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, приймаючи рішення про недоцільність призначення такого додаткового покарання, суд врахував особу обвинуваченого, пом`якшуючі обставини, позицію потерпілої.

Проте апеляційний суд зауважує, що при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, сукупність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, а й особливості вчинення конкретного кримінального правопорушення, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК встановлено відповідальність у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані особи обвинуваченого ОСОБА_8 , наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, колегія суддів апеляційного суду погоджується із доводами прокурора щодо необхідності призначення обвинуваченому основного покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком.

При визначені тривалості іспитового строку та обов`язків, які необхідно покласти на обвинувачено згідно з ст. 76 КК України, суд апеляційної інстанції враховує характер і тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, вид і строк призначеного остаточного покарання, дані, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання.

На думку суду апеляційної інстанції, іспитовий строк, необхідний для того, щоб обвинувачений ОСОБА_8 довів своє виправлення без реального відбування покарання, підлягає визначенню тривалістю 2 (два) роки, з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, оскільки під час апеляційного розгляду обвинувачений вказав, що злочин вчинив за збігом обставин, що неможливо визнати повним визнанням вини.

Також колегія суддів апеляційного суду вважає, що до ОСОБА_8 , з метою дотримання вимог ст.ст. 50, 65 КК України, слід застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України строком на 2 (два) роки, оскільки встановлені вироком суду порушення Правил дорожнього руху є грубими.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Статтею 414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до п. 2, 4 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання та неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Суд апеляційної інстанції вважає, що таке остаточне покарання з подальшим звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки відповідає загальним засадам призначення покарання згідно з ст. 65 КК України та меті кримінального покарання, що визначена ст. 50 КК України, узгоджується з принципом індивідуалізації покарання, та є справедливим.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначення покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з ухваленням нового вироку у цій частині з призначенням обвинуваченому покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 405, 407, 414, 420 КПК України,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 травня 2025 року щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України - скасувати в частині призначеного покарання.

Постановити щодо ОСОБА_8 в цій частині новий вирок.

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_8 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Цей вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію вироку, не пізніше наступного дня після його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5