Справа № 489/1472/25
Провадження № 1-кс/489/1500/25
Інгульський районний суд міста Миколаєва
Ухвала

іменем України

28 травня 2025 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Інгульського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши в судовому засіданні в залі суду у місті Миколаєві скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим,

встановив:

До слідчого судді надійшла скарга ОСОБА_3 на постанову слідчого Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) ТУ ДБР у місті Миколаєві від 07.03.2025 про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілою у кримінальному провадженні № 0002052 від 21.08.2024 за ч. 1 ст. 415 КК України у зв`язку з її необґрунтованістю, оскільки вона є дружиною загиблого ОСОБА_4 .

Скаржниця та її представник до суду не з`явилися, про дату та час розгляду скарги повідомлялися, від представника надійшла заява про підтримання скарги та проведення судового розгляду в його відсутність. Керуючись ч. 6 ст. 9 КПК України щодо застосування загальних засад кримінального провадження та закріпленим у ст. 7 КПК України принципом диспозитивності, слідчий суддя дійшов висновку про можливість розгляду скарги без участі скаржника та його представника.

Слідчий не з`явився, про причини неявки не повідомив. Його відсутність не є перешкодою для розгляду скарги відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України.

Розгляд скарги проводиться без фіксування ходу засідання за допомогою технічних засобів відповідно до положень ч. 4 ст. 107 КПК України.

Дослідивши скаргу та додані матеріали, слідчий суддя дійшов таких висновків.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржене рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Згідно з частинами 1-2 статті 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Частиною 5 ст. 55 КПК України визначено, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Відповідно до ч. 6 ст. 55 КПК України, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої-третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб.

При розгляді скарги встановлено, що Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Миколаєві) ТУ ДБР у м. Миколаєві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002052 від 21.08.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України, за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 20.08.2024 по вул. Зоряній в с. Криве Озеро Первомайського району Миколаївської області з участю автомобіля «Fiat AUTO SPA», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , який здійснив з`їзд за межі проїзної частини та допустив зіткнення з парканом, отримавши тілесні ушкодження, від яких в подальшому помер.

Постановою слідчого від 07.03.2025 відмовлено у визнанні ОСОБА_3 , дружини загиблого ОСОБА_4 , потерпілою у даному провадженні на тій підставі, що в ході досудового розслідування встановлено, що останній в момент ДТП перебував у стані алкогольного сп`яніння, внаслідок чого втратив керування транспортним засобом, що призвело до його виїзду за межі проїзної частини та зіткнення з парканом, в результаті чого ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що йому завдано шкоди кримінальним правопорушенням, оскільки саме його дії призвели до зазначених наслідків, тобто він не є потерпілим у даному проваджені, а тому відповідно немає підстав визнавати ОСОБА_3 потерпілою також.

Оскільки за твердженням скаржника копію постанови про відмову у визнанні потерпілою вона отримала засобами поштового зв`язку 12.05.2025, що слідчим не спростовано будь-якими належними та допустимими доказами, а скарга була складена та направлена до суду засобами поштового зв`язку 21.05.2025, у зв`язку з чим, керуючись положеннями ч. 1 ст. 304 КПК України, слідчий суддя доходить висновку, що особою, яка подала скаргу, не пропущений встановлений законом строк на подання скарги на рішення слідчого про відмову у визнанні потерпілим.

Вирішуючи доводи скарга, слідчий суддя не може в повній мірі погодитись з рішенням слідчого у зв`язку з наступним.

Щодо заявлених в постанові слідчого фактичних підстав для відмови у визнанні скаржника потерпілим у даному кримінальному провадженні, то рішення слідчого в цій частині ґрунтується на тому, що потерпілим в даній справі може бути тільки учасник ДТП, якому протиправними діями іншої особи спричинена відповідна шкода, оскільки саме про це йдеться в диспозиції ст. 415 КК України.

Проте, слідчий в даному випадку безпідставно ототожнює кримінально-правове поняття потерпілого (як особи, яка отримала відповідні тілесні ушкодження чи загинула внаслідок ДТП) з кримінально-процесуальним поняттям потерпілого (як особи, яка звернулась з відповідною заявою про визнання її потерпілою внаслідок заподіяння їй моральної чи майнової шкоди відповідним кримінальним правопорушенням).

Так, зокрема відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №439/397/17, поняття «потерпілий» є міжгалузевим, оскільки використовується як у кримінальному праві, так і в кримінальному процесі. Поняття «потерпілий» у матеріальному кримінальному праві та у кримінальному процесі за змістом не є тотожними. У кримінально-правовому розумінні потерпілий - це особа, якій кримінальним правопорушенням безпосередньо заподіюється фізична, моральна та/або матеріальна шкода (або існує безпосередня загроза її заподіяння). Поняття «потерпілий» у кримінальному праві не має законодавчої дефініції. Натомість законодавством визначено кримінально-процесуальне розуміння поняття «потерпілий». Так, у частині 1 статті 55 КПК України встановлено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Поняття «потерпілий» в кримінально-правовому значенні є первинним щодо його розуміння в кримінальному процесі, оскільки в кримінальному праві потерпілий з`являється об`єктивно, в результаті вчинення проти нього кримінального правопорушення. Процесуальними умовами появи потерпілого як учасника кримінального провадження є необхідність подання заяви про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, надання згоди на визнання потерпілим (у разі, якщо така заява ним не подавалась) або подання заяви про залучення до провадження як потерпілого. У частині 2 статті 55 КПК України визначається момент виникнення в особи статусу потерпілого як учасника кримінального провадження: права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Особа у кримінально-правовому розумінні є потерпілим з моменту вчинення щодо неї кримінального правопорушення, а не з моменту подання нею відповідної заяви, як це передбачено у частині 2 статті 55 КПК України. Таким чином, потерпілий в кримінально-правовому розумінні як жертва посягання з`являється вже з моменту вчинення цього посягання, незалежно від того, чи закріплений (юридично легалізований) такий статус процесуально. Кримінальний процесуальний закон (статті 55-59 КПК) юридично закріплює статус потерпілого - учасника кримінального провадження, наділяючи його певними процесуальними правами та обов`язками саме як учасника процесу.

За такого, безпідставним є ототожнення потерпілого в кримінально-правовому розумінні та в кримінально-процесуальному розумінні, внаслідок чого є необґрунтованою позиція слідчого стосовно того, що потерпілим в кримінальному провадженні щодо кримінального правопорушення, передбаченого ст. 415 КК України може бути тільки особа, якій, як учаснику ДТП, була спричинена відповідна шкода протиправними діями іншої особи.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з ч. 1 ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

При цьому, склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 415 КК України, серед іншого передбачає шкідливі наслідки у вигляді загибелі потерпілого в результаті відповідної дорожньо-транспортної пригоди.

У зв`язку з цим, на думку слідчого судді, є очевидним те, що внаслідок загибелі людини в обставинах ДТП, її членам сім`ї чи близьким родичам самим фактом загибелі близького родича була заподіяна суттєва моральна шкода з урахуванням процитованої вище загальної засади верховенства права, тому такі особи дійсно не можуть бути потерпілими в кримінально-правовому розумінні цього поняття, але можуть бути потерпілими в кримінально-процесуальному аспекті, що підтверджується також положеннями ч. 6 ст. 55 КПК України.

Вказані висновки слідчого судді про можливість наявності у скаржниці статусу потерпілої у даному провадженні ґрунтуються також на практиці ЄСПЛ, викладеній зокрема у п. 74 рішення у справі «Шевченко проти України» (Заява N 32478/02) від 04.04.2006, згідно з яким «Суд вважає, що виключення заявника з провадження шляхом ненадання йому статусу жертви суперечить звичайній практиці відповідно до національного законодавства та є неприйнятним, оскільки він був позбавлений можливості приймати участь у ході розслідування. Незважаючи на те, що певні слідчі дії були здійснені за скаргами заявника до вищестоячого прокурора, він був позбавлений у доступі до матеріалів справи. Його ніколи не повідомляли або не обговорювали з ним можливі докази або запропонованих свідків, включаючи призначення графологічної експертизи передсмертного листа. Таким чином, він не міг ставити питання експертам або оскаржувати їх висновки. Заявник не отримував жодної інформації про хід слідства, і тільки через 8 місяців від дати закриття справи він отримав копію остаточного рішення».

Підсумовуючи викладене, слідчий суддя вважає, що скаржнику ОСОБА_3 , як дружині особи, яка загинула внаслідок ДТП, щодо обставин якої здійснюється відповідне досудове розслідування, самим фактом смерті близького родича була завдана моральна шкода, і що вона в кримінально-процесуальному розумінні може бути потерпілою в даному кримінальному провадженні.

У зв`язку з цим, постанова слідчого від 07.03.2025 про відмову у визнанні скаржниці потерпілою з цієї точки зору є безпідставною і підлягає скасуванню, а скарга в цій частині задоволенню.

Що стосується вимог скарги про зобов`язання слідчого повторно розглянути заяву про залучення скаржниці як потерпілої, то такі вимоги в межах оскарження рішення слідчого про відмову у визнанні потерпілим не можуть бути задоволенні у зв`язку з наступним.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Крім того, аналіз положень ст. 303 КПК України, через призму положень ст. 307 КПК України, вказує на те, що чинним КПК визначено не тільки вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, а і способи такого оскарження, а саме: 1) рішення слідчого можуть бути оскарженні шляхом їх скасування, 2) дії шляхом зобов`язання їх припинити, 3) бездіяльність шляхом зобов`язання вчинити певну дію.

Із закріпленої в ст. 26 КПК України диспозитивності як загальної засади кримінального провадження слідує, що слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

За такого, слідчий суддя, розглядаючи подану в порядку п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України скаргу на рішення (постанову) слідчого про відмову у визнанні потерпілим, має право відповідно до визначених ст. 307 КПК України повноважень лише скасувати оскаржене рішення слідчого або залишити скаргу без задоволення, в залежності від того, чи є таке рішення законним та обґрунтованим та чи допущене слідчим при його винесенні порушення прав, свобод та інтересів особи в кримінальному провадженні.

Натомість, слідчий суддя не має повноважень давати оцінку діям чи бездіяльності слідчого або зобов`язувати слідчого провести певні дії, оскільки предметом оскарження за п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України може бути виключно рішення слідчого, а не його бездіяльність.

Вказана позиція також підтверджується аналізом положень ч. 5 ст. 40 КПК України, за якою слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. При цьому, відповідно до статей 36, 39, 40 КПК України вказівки слідчому щодо проведення слідчих дій мають право надавати лише прокурор чи керівник органу досудового розслідування.

Такі висновки слідчого судді узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 14.02.2023 у справі № 405/680/22, з яких вбачається, що «частина 2 статті 307 КПК визначає різні повноваження слідчого судді у випадку оскарження рішень, дій та бездіяльності сторони обвинувачення. При оскарженні дії або нездійснення дії слідчий суддя має повноваження зобов`язати припинити дію або здійснити дію, однак не має повноважень скасувати дію, що вже відбулася. У той же час по відношенню до оскаржених рішень слідчий суддя має повноваження лише скасувати таке рішення, але не має повноважень зобов`язати прийняти рішення. Тим більше слідчий суддя не має повноважень визначати, яке саме рішення має прийняти слідчий або прокурор у конкретному випадку, оскільки таким чином суддя втрутиться в сферу повноважень цих осіб і фактично прийме участь у діяльності сторони обвинувачення всупереч своїй ролі в провадженні (частина 3 статті 22 КПК)».

За такого, слідчий суддя, виходячи з процитованих вище положень, в межах оскарження рішення слідчого про відмову у визнанні потерпілим не має повноважень надавати вказівки слідчому та зобов`язувати його прийняти конкретне рішення, а тому не можуть бути задоволені вимоги скарги в частині зобов`язання слідчого повторно розглянути заяву про залучення ОСОБА_3 як потерпілої у даному провадженні.

При цьому, системний аналіз положень ст. 55 КПК України свідчить про те, що у випадку заподіяння особі моральної шкоди, вона подає уповноваженій особі, яка здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні, відповідну заяву про залучення її як потерпілого, та саме з цього моменту вона набуває статусу потерпілого у кримінальному провадженні. І лише у випадку, коли слідчий, дізнавач чи прокурор винесе вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, така постанова може бути оскаржена до слідчого судді. В даному випадку, оскільки слідчий суддя дійшов висновку, що оскаржувана постанова слідчого підлягає скасуванню, тому з цього моменту ОСОБА_3 набуває статусу потерпілої у вказаному кримінальному провадженні, у зв`язку з поданою нею заяви про залучення як потерпілого від 23.01.2025 до того часу, поки слідчим не буде винесено вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, у випадку винесенні такої.

Таким чином, встановлені обставини є підставою для часткового задоволення скарги.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 372 КПК України,

постановив:

Скаргу задовольнити частково.

Постанову слідчого Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) ТУ ДБР у м. Миколаєві від 07.03.2025 про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілою у кримінальному провадженні №0002052 від 21.08.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України, скасувати.

В частині задоволення інших вимог скарги - відмовити

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1