ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/183/25 Справа № 335/6584/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_8 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

розглянувши у закритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження № 0000962 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2023 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Мелітополь Запорізької області, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 152, ч. 4 ст. 187 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі та в доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та ухвалити виправдувальний вирок.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що протокол впізнання за фотознімками, протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілої були складені до внесення в ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України, що є порушенням вимог КПК України.

Окрім того, судом першої інстанції вказаний протокол впізнання належним чином не був досліджений та не було розглянуто його клопотання про визнання цього доказу недопустимим. Стверджує, що його фотознімок має розбіжності з іншими фотознімками, також в протоколі не зазначено обставин події, які мали місце 16.08.2022 року, та ознаки, за якими потерпіла повинна була впізнати особу, яка на неї напала.

Зазначає, що твердження суду про те, що потерпіла впізнала його за голосом є безпідставним, оскільки така слідча дія як впізнання за голосом у цьому провадженні не проводилась.

Звертає увагу на те, що потерпіла ОСОБА_9 під час її допиту в суді першої інстанції вказувала на те, що можливо це ОСОБА_8 здійснив на неї напад, тобто висловила припущення, також зазначила, що вона в лікарні не впізнавала за фотознімком особу, яка на неї напала. Також стверджує, що доводи потерпілої щодо замаху на її згвалтування не підтверджуються наявними в матеріалах провадження доказами.

Вказує на те, що під час його затримання працівники поліції застосовували до нього фізичне та психологічне насильство, також вони до його кишені поклали телефон, який в подальшому при його обшуку вилучили. Зазначає, що ним подавались скарги до ТУ ДБР, однак жодного разу його не допитували з приводу поданих ним скарг.

Стверджує, що під час його огляду в ІНФОРМАЦІЯ_2 йому було надано довідку від 17.08.2022 року щодо наявності в нього тілесних ушкоджень, однак вказана довідка не була надана судовому експерту, яким був складений висновок № 1270п, у зв`язку з чим, ним було подано клопотання про призначення судово-медичної експертизи та поставлено питання з урахуванням виявлених в нього тілесних ушкоджень, які зазначені у довідці від 17.08.2022 року. Вказане клопотання було частково задоволено, проведено судово-медичну експертизу, на підставі якої складено висновок № 1733/1737/к, однак ані вказаний висновок експерта, ані висновок експерта №1270п не були проведені на з`ясування поставлених ним питань.

Зазначає, що речами потерпілої користувались ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які були затримані працівниками поліції, однак, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, вони вказали на нього як на особу, яка дала їм викрадені у потерпілої речі. Окрім того, мати свідка ОСОБА_12 була засуджена за привласнення незаконним шляхом банківської картки потерпілої. Також з матеріалів провадження вбачається, що вказані особи 16.08.2022 року здійснювали покупки, використовуючи картку потерпілої ОСОБА_9 , при цьому їх покази про те, що ОСОБА_8 прийшов в бункер о 05.00 годині ранку 17.08.2022 року та викинув сумку у смітник не відповідають дійсності, оскільки він був затриманий об 11.00 годині 17.08.2022 року, а коштами потерпілої вони користувались 16.08.2022 року. Таким чином, просить покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 визнати недопустимими доказами.

Посилається на те, що в об`єднаному кримінальному провадженні № 0000962 не було призначено уповноважених осіб на збирання доказів, а впізнання за фотознімками та слідчий експеримент проводились поза межами кримінального провадження № 0001170 та неуповноваженими особами, так як на той час, коли проводились вказані слідчі дії, кримінального провадження не існувало.

Також прокурором ОСОБА_13 07.10.2022 року було складено обвинувальний акт та передано до суду, хоча йому було відомо, що ухвалою слідчого судді від 04.10.2022 року було призначено судово-медичну експертизу, окрім того, відомості про цю ухвалу відсутні в реєстрі матеріалів досудового розслідування, таким чином прокурор, не дочекавшись проведення експертизи, передав обвинувальний акт до суду.

Вказує на те, що відповідно до ч.8 ст.223 КПК України слідчі дії не можуть проводитися після закінчення строків досудового розслідування, крім їх проведення за дорученням суду у випадках, передбачених ч.3 ст.333 КПК України, однак судом першої інстанції у підготовчому судовому засіданні зазначене не було взято до уваги, оскільки провадження було призначено до розгляду по суті, таким чином він був позбавлений права подавати до суду докази щодо доведеності своєї версії події, так як результати за призначеною слідчим суддею судово-медичною експертизою стають такими, що отримані після закінчення строків досудового розслідування, а тому наявний факт порушення його права на захист. З урахуванням наведеного, просить висновок судово-медичної експертизи № 1733/1737/к від 12.12.2022 року визнати недопустимим доказом, оскільки цю експертизу було призначено 04.10.2022 року, а досудове слідство закінчено - 07.10.2022 року.

Також вирок був ухвалений, коли суддя ОСОБА_1 був обізнаний про те, що ним повторно була подана заява до ТУ ДБР - 08.06.2023 року, а в задоволенні клопотання про призначення судово-медичної експертизи 16.05.2023 року відмовив, у зв`язку з чим було порушено презумпцію невинуватості.

Окрім того, судом не було враховано те, що були підстави для повернення обвинувального акта, оскільки не були проведені слідчі дії, зазначені в ухвалі від 04.10.2022 року, в реєстрі досудового розслідування не зазначено про наявність ухвали від 04.10.2022 року та про результати від проведених слідчих дій, також відсутні відомості щодо призначених слідчих в об`єднаному кримінальному провадженні.

Вважає, що обвинувачення за ч.4 ст.187 КК України та за ч.2 ст.15 ч.1 ст.152 КК України не можуть доводитися одними й тими ж доказами за змістом, при цьому надані стороною обвинувачення докази в своїй сукупності не доводять його винуватість поза розумним сумнівом.

Зазначає, що ним судді ОСОБА_1 було заявлено відвід, оскільки йому було відмовлено у наданні копій процесуальних документів, необхідних для написання скарги в ДБР та для підготовки до судових дебатів, також суддя ОСОБА_1 викривив в ухвалі зміст ст. 17, 42 КПК України, ст.62 Конституції України при розгляді його заяви про відвід прокурора ОСОБА_13 . Окрім того, ним не була отримана ухвала від 04.10.2022 року, після постановлення якої було змінено номер справи у цьому провадженні з № 335/5066/22 на № 335/6584/22, що є порушенням ст.35 КПК України.

Стверджує, що телефон "Самсунг", вилучений в нього під час складання протоколу огляду, є недопустимим доказом, оскільки отриманий при його обшуку без ухвали, також вказаний телефон та протокол огляду судом не досліджувалися, клопотання про недопустимість як доказу цього телефону судом не розглянуто.

Також вказує на те, що не встановлено, хто саме мав правові підстави надавати дозвіл на проникнення саме до тієї ділянки, де він фактично тимчасово мешкав як внутрішньо переміщена особа, при цьому він дозвіл на огляд та вилучення речей не давав. Окрім того, огляд місця події фактично був обшуком, проведений без ухвали слідчого судді, при цьому під час його особистого обшуку відео- та аудіозапис не проводився.

Посилається на те, що свідок ОСОБА_14 , який був понятим при огляді місця події, який був проведений в бункері, в суді першої інстанції зазначив, що він другого понятого під час проведення цієї слідчої дії не бачив, також його не було видно на відеозаписі, та працівники поліції в судовому засіданні не підтвердили факту присутності другого понятого під час огляду, що свідчить про те, що огляд місця події був проведений з порушенням вимог КПК України. Також судом свідок ОСОБА_15 , який брав участь в якості понятого під час огляду бункера, допитаний не був.

Вказує на те, що речовий доказ - телефон "Самсунг", на який було накладено арешт, був переданий потерпілій ОСОБА_9 на зберігання, однак потерпіла в суді першої інстанції повідомила, що після повернення їй телефону нею було замінено екран на телефоні, так як він був зламаний, таким чином, потерпіла змінила зовнішній вигляд телефону, що є порушенням вимог КПК України, оскільки зазначене позбавило можливості дослідити цей телефон в суді та допитати осіб, які були в приміщенні бункеру та бачили, що коли його затримували, телефон був іншого кольору та знаходився на зарядці біля входу в бункер, окрім того, передання телефону потерпілій позбавило можливості проведення дактилоскопічної експертизи. Окрім того, у вироку зазначено, що вказаний мобільний телефон підлягає поверненню законному володільцю, однак судом не взято до уваги те, що арешт на телефон було накладено незаконно, оскільки клопотання слідчого було подано з порушенням ч.5 ст.171 КПК України, а також, що телефон необхідно було повернути не законному володільцю, а особі, у якої він був вилучений. Також вказаний телефон в порядку ст.290 КПК України йому не відкривався.

Також зазначає, що з протоколу огляду від 26.08.2022 року вбачається, що був оглянутий телефон "Самсунг", на якому вже був змінений екран.

Зазначає, що свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні повідомила, що вони робили все те, що сказали їм працівники поліції.

Стверджує, що судом першої інстанції не в повному обсязі було досліджено письмові та речові докази, також не було досліджено постанови та ухвали, які стали підставою для проведення судово-медичних експертиз.

Також вважає, що посилання суду як на доказ його винуватості на вирок ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23.03.2023 року щодо ОСОБА_16 підлягає виключенню, оскільки цей доказ є недопустимим, так як дані, зазначені у цьому вироку, не мають преюдиціального значення, окрім того, вказаний вирок був долучений до справи під час вирішення питання достовірності показів свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 та на той час цей вирок не набув законної сили.

Посилається на те, що ухвали ІНФОРМАЦІЯ_3 від 02.09.2022 року, якою було накладено арешт на документи, та від 16.05.2023 року, якою йому було відмовлено у задоволенні клопотання про тимчасовий доступ до документів, на які було накладено арешт 02.09.2022 року, та наявність нерозглянутого щодо нього кримінального провадження №0003564 є такими, що порушили його право на справедливий суд та доступ до правосуддя, внаслідок чого йому повинна бути відшкодована моральна шкода, яка була завдана діями ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стверджує, що суд у вироку, вказуючи його покази, які ним були надані в судовому засіданні, зазначив, що він був змушений сказати, що це він викрав телефон, аби його не били, однак він цього не казав, тому зазначене підлягає виключенню.

Також посилання суду на покази потерпілої ОСОБА_9 , надані під час його допиту, про те, що вона впізнала його за голосом є неприпустимим, оскільки такі покази не є доказами, так як отримані не в порядку КПК України.

Зазначає, що свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 під час їх допиту в судовому засіданні не вказували дату події, а суд за власною ініціативою зазначив, що надані ними покази стосуються події, яка мала місце 16.08.2022 року, та що телефон "Самсунг" в нього з`явився 16.08.2022 року. Вважає, що покази вказаних свідків не доводять його причетність до нападу на потерпілу.

Стверджує, що речові докази - зразки нігтьових пластин пальців обох рук потерпілої ОСОБА_9 та виявлений об`єкт для подальшого ДНК дослідження є неналежними доказами, оскільки дослідження на встановлення особи, якій належить виявлений об`єкт за ДНК не проводилось, а тому таку особу не встановлено.

Вказує на те, що в матеріалах провадження відсутні технічні носії інформації судових засідань від 19.08.2022 року, 03.10.2022 року та 04.10.2022 року.

Посилається на те, що призначений йому захисник діяв всупереч його інтересам.

Зазначає, що 18.08.2022 року до суду було подано клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, однак ці клопотання судом були розглянуті з порушенням строків, визначених КПК України, а саме 25.08.2022 року.

Стверджує, що в реєстрі матеріалів досудового розслідування не міститься даних про призначення слідчого та щодо надання йому доручення в порядку ст.40 КПК України в об`єднаному кримінальному провадженні.

Вважає, що досудове розслідування було проведено з порушенням розумних строків.

Посилається на те, що судом в підготовчому судовому засіданні в порядку ч.6 ст.206 КПК України не було розглянуто його клопотання щодо наявності погроз з боку поліцейських.

У зв`язку із порушенням у цьому кримінальному провадженні положень ст. 3, 6, 41 Конвенції ЄСПЛ, ст.42 КПК України, ст.63 Конституції України просить ухвалити рішення щодо відшкодування йому спричиненої моральної шкоди в розмірі 5000 Євро або 200 000 грн.

Також суд не врахував у строк попереднього ув`язнення його перебування під вартою з 05.02.2020 року по 27.07.2022 року за іншим кримінальним провадженням, яке на час ухвалення вироку не було розглянуто по суті.

Зазначає, що судом не досліджувались письмові докази, так як вони не оголошувались та не надавались на ознайомлення учасникам судового провадження.

Звертає увагу на те, що стороною обвинувачення в якості доказу було надано протокол огляду приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , під час якого був присутній другий понятий ОСОБА_17 , однак судом, в порушення вимог КПК України, саме на його захисника було покладено обов`язок щодо забезпечення участі вказаного свідка в судовому засіданні.

Стверджує, що у справі зазначено два місця події, при цьому в приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 фактично був проведений обшук, а не огляд.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та закрити кримінальне провадження.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції в основу вироку поклав покази потерпілої ОСОБА_9 , однак в судовому засіданні потерпіла повідомила, що було темно, одяг та обличчя нападника не пам`ятає, що нібито це обвинувачений. Що стосується впізнання обвинуваченого за голосом, то така процесуальна дія відповідно до КПК України не проводилась, а враховуючи те, що потерпіла в попередніх двох судових засіданням бачила обвинуваченого та чула його голос, не виключається можливість помилкового уявлення.

Також протокол впізнання особи за фотознімками від 17.08.2022 року є недопустимим доказом, оскільки перед впізнанням потерпіла не була опитана про зовнішній вигляд та прикмети нападника. Крім того, впізнання відбувалось наступного дня після вчинення нападу на потерпілу, коли вона знаходилась в лікарні у важкому стані під діями ліків.

Зазначає, що суд безпідставно не віднісся критично до показів неповнолітніх свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які видали поліції речі потерпілої, про те, що вони ці речі взяли на смітнику після того, як їх туди викинув обвинувачений, оскільки банківська картка потерпілої опинилася у матері ОСОБА_19 - ОСОБА_16 , яка витратила з неї кошти, за що була засуджена вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23.03.2023 року.

Посилається на те, що дактилоскопічна експертиза щодо наявності відбитків ОСОБА_8 на речах потерпілої не проводилася.

Також суд не надав належної оцінки тому факту, що відповідно до ч.1 ст.477 КПК України кримінальне провадження за ч.1 ст.152 КК України може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, однак згідно із витягом з ЄРДР підставою для внесення відомостей про вчинення вказаного кримінального правопорушення стало самостійне виявлення слідчим цього кримінального правопорушення. Заява потерпілої про вчинення кримінального правопорушення зазначена в реєстрі матеріалів досудового розслідування, однак вона не була досліджена судом та не була підставою для початку досудового розслідування.

Вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23 червня 2023 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень та призначено покарання: - за ч.2 ст.15 ч.1 ст.152 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки; - за ч.4 ст.187 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією майна; на підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією майна; також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Цим же вироком з ОСОБА_8 стягнуто на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 50 000 грн.

За обставин, викладених у вироку, 16.08.2022 року, у період часу з 05.00 години до 06.00 години, під час дії воєнного стану, ОСОБА_8 , з корисливих мотивів, маючи умисел на заволодіння чужим майном для особистого збагачення, поєднаним із застосуванням насильства, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді посягання на майно, здоров`я і життя потерпілої та бажаючи їх настання, знаходячись на тротуарній доріжці скверу, який розташований по пр. Маяковського, неподалік від парку «Веселка» у м. Запоріжжі, побачив раніше незнайому йому ОСОБА_9 , та розуміючи, що у ранковий час свідки відсутні, обравши особу жіночої статі, завідомо слабшу за нього, ОСОБА_8 наздогнав потерпілу зі спини та, схопивши ОСОБА_9 за шию, обернув її обличчям до себе та наніс близько трьох ударів кулаком правої руки в її обличчя, завдавши їй таким чином тілесні ушкодження, від яких потерпіла втратила свідомість та впала на землю, на спину, обличчям догори.

Далі, продовжуючи свої злочинні дії, у зв`язку з безпорадним станом потерпілої ОСОБА_9 , у ОСОБА_8 раптово виник умисел на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло потерпілої з використанням геніталій. Розуміючи, що остання без свідомості та не чинить опір, використовуючи її безпорадний стан, схилився над нею та стягнув шорти та жіночу білизну, в яку була одягнена ОСОБА_9 . Закриваючи правою рукою рота потерпілої, сівши на неї зверху та тримаючи лівою рукою свої геніталії, намагався вагінально проникнути в тіло потерпілої ОСОБА_9 , яка лежала на спині, але не зміг довести свій злочинний умисел до кінця, отримавши активний опір від потерпілої, яка в цей час прийшла до тями та почала відштовхувати ОСОБА_8 від себе та кликати на допомогу.

У цей час ОСОБА_8 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та розуміючи, що на крик потерпілої можуть з`явитись свідки, продовжив наносити удари кулаком правої руки по обличчю ОСОБА_9 , в результаті чого від отриманих двох ударів потерпіла знов втратила свідомість, тим самим спричинив потерпілій тілесні ушкодження, які згідно із висновком експерта № 1448п від 29.09.2022, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя.

Розуміючи, що потерпіла другий раз втратила свідомість та не чинить активний опір, ОСОБА_8 , продовжуючи свій умисел на заволодіння чужим майном, заволодів особистими речами потерпілої ОСОБА_9 , після чого зник з місця вчинення кримінального правопорушення у невідомому напрямку та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, тим самим завдавши потерпілій матеріальної шкоди на суму 3 266,67 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи своїх апеляційних скарг, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 152, ч. 4 ст. 187 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам провадження, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами, яким судом надано належну оцінку.

Так, вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 152, ч. 4 ст. 187 КК України, підтверджується такими доказами:

- показами потерпілої ОСОБА_9 , яка в суді першої інстанції повідомила про обставини здійснення на неї 16.08.2022 року о 5-6 годині ранку в парковій зоні, яка розташована за вул. Перемоги, нижче площі Маяковського, нападу та замаху на згвалтування чоловіком, якого вона впізнала по рисам обличчя, волоссю, статурі тіла. Окрім того, зазначила, що з викраденого їй повернули лише телефон, а також, що з її банківської картки були зняті грошові кошти у Сільпо у день подій;

- показами неповнолітнього свідка ОСОБА_18 , яка в суді першої інстанції за участю законного представника повідомила, що в кінці літа 2022 року вона з ОСОБА_19 всю ніч перебували у бункері, не спали. Обвинувачений ОСОБА_20 у цей час зробив собі бражку (алкогольний напій) та о 2 годині ночі вийшов з бункеру. Повернувся він приблизно о 5 годині ранку, повністю голий, прикрився гілочками, у нього в руках була жіноча сумка, він одягнув халат, взяв із сумки гроші, мобільний телефон та пішов у кіоск щось купляти. Коли ОСОБА_20 повернувся, то взяв сумку і викинув її в смітник. Потім вдень вони дістали із смітника сумку, та забрали собі. Також, у нього був телефон Самсунг сенсорний, він хотів викинути з нього сім-карту, але сім-карту він віддав їм. Вона вставила її у свій телефон, та їм відразу зателефонували співробітники поліції, які представились родичами, вона повідомила, що знайшла сумку, після чого вони з ними зустрілись біля Амстору та все віддали. Співробітники поліції приїхали в бункер, звідки забрали ОСОБА_20 . Коли ОСОБА_20 повернувся у бункер о 5 годині ранку, то розповідав, що на нього напали, він забрав у чоловіка сумку. При цьому, його права рука була синя та опухла. На ОСОБА_20 не було ні синяків, ні ран;

- показами малолітнього свідка ОСОБА_21 , яка в суді першої інстанції за участю законного представника та психолога повідомила, що влітку 2022 року вона та її подруга ОСОБА_22 були у бомбосховищі, яке знаходиться праворуч від Амстору. В один із днів вони всю ніч не спали, сиділи біля входу та грали в телефони. У цю ніч обвинувачений та ще декілька чоловіків пили бражку, після чого, вже коли була комендантська година, обвинувачений вийшов з бункеру. Близько 4-5 години ранку обвинувачений повернувся у бункер, він був повністю голий, в руках у нього була жіноча сумка та сенсорний телефон, а його права рука була дуже опухла, при цьому, до цього часу, ввечері, його рука була ціла. Зазначила, що у обвинуваченого був кнопковий телефон, а прийшов він із сенсорним телефоном. Далі обвинувачений одяг халат та розповідав, що на нього напали, а він у нападників забрав сумку та телефон, при цьому він дуже нервував. Обвинувачений дістав із сумки паспорт, гроші. Потім він дістав з телефону сім-карту та віддав їм, аби вони викинули її. Сумку обвинувачений викинув у смітник, проте, вони її звідти дістали. Сім-карту, яку їм віддав обвинувачений, вони вставили у телефон ОСОБА_23 , аби зателефонувати родичам особи, якій належить сумка, але їм відразу зателефонували співробітники поліції. Потім близько 9 ранку вони біля Амстору розповіли співробітниками поліції про обставини подій, які їм відомо, близько 10 ранку обвинуваченого затримали. Сумку вони віддали співробітникам поліції;

- показами свідка ОСОБА_24 , який працює у швидкій медичній допомозі №5, та який в судовому засіданні повідомив, що у один із днів серпня 2022 року, близько 5 години ранку надійшов виклик про те, що лежить жінка з травмою голови. Вони виїхали на місце виклику, та біля Каскаду Райдуга , навпроти анатомічного корпусу медичного університету, була виявлена жінка, яка лежала на газоні з травмами голови та обличчя, на обличчі була кров. Жінка була роздягнута, на ній були лише майка та бюстгальтер, гумові капці вони знайшли поруч, інші речі не шукали, бо не мали часу, жінці потрібно було надавати медичну допомогу. Поруч із жінкою не було ані сумки, ані телефону. Жінка була у напівпритомному стані, вона стогнала, та майже не розмовляла. Жінку вони доставили у 5 лікарню. На питання, що з нею сталось жінка повідомила, що її побили та ніби як зґвалтували;

- показами свідка ОСОБА_14 , який в судовому засіданні повідомив, що на вулиці Перемоги, біля бомбосховища, в обідній час до нього підійшли співробітники поліції, та запросили бути понятим. Він був понятим під час слідчих дій у бомбосховищі, у ході яких затримали чоловіка, який побив та пограбував жінку. Також, у вказаній слідчій дії брав участь ще один понятий, який жив у вказаному бункері. Вказана слідча дія розпочалась на вулиці, потім вони зі слідчим спустились у бомбосховище. Слідчий оглядав ліжко та тумбочку обвинуваченого, вилучав речі з плямами крові, описував та упаковував їх у картонну коробку, далі слідчий склав протокол, зачитав його, обставини, які були викладені у протоколі, - відповідали дійсності, а він розписався у протоколі. Під час вказаних слідчих дій здійснювалась відеозйомка. Зазначив, що під час слідчих дій обвинувачений сидів на підлозі біля свого ліжка, у кайданках та не заперечував, що це його місце та його речі. Він не бачив тілесних ушкоджень на обвинуваченому, а також, що у нього з вух йшла кров. У обвинуваченого питали навіщо він це зробив, а він казав, що самі все знаєте.

Також вина обвинуваченого підтверджується письмовими доказами та висновками експертів, а саме:

- протоколом огляду місця події від 17.08.2022 року та відеозаписом до нього, відповідно до якого за участю ОСОБА_8 , понятих та спеціаліста криміналіста, проведено огляд приміщення бункеру, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Виявлені у ході проведеного огляду речі було вилучено (т. 1 а.п. 125-136);

- протоколом огляду предмета від 16.08.2022 року, відповідно до якого було оглянуто жіночий бюстгальтер чорного кольору, який має пошкодження у вигляді розрізу в передній частині між «чашечками» для грудей, а також жіночі гумові капці. При візуальному огляді цих речей слідів РБК не виявлено (т. 1 а.п. 141-145);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.08.2022 року, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_9 вказала на ОСОБА_8 як на особу, яка намагалася зґвалтувати її, порвавши їй білизну, в якій вона була, при цьому, бив її в обличчя кулаком правої руки (т. 1 а.п. 147-150);

- протоколом затримання від 17.08.2022 року, відповідно до якого у затриманого ОСОБА_8 з правої кишені спортивних штанів вилучено мобільний телефон «Самсунг» чорного кольору, який упаковано до паперового конверту (т. 1 а.п. 151-153);

- протоколами огляду предметів від 17.08.2022 року, відповідно до яких було оглянуто мобільний телефон чорного кольору марки «Самсунг», IMEI1 НОМЕР_1 , IMEI2 НОМЕР_2 , жіночу сумку чорно-білого кольору, в якій виявлено пенсійне посвідчення № НОМЕР_3 та паспорт громадянина України НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також сім-карту мобільного оператора « ІНФОРМАЦІЯ_5 » НОМЕР_5 , який не належить потерпілій (т. 1 а.п. 154-158, 161-166, 167-171);

- протоколом огляду предмету від 26.08.2022 року, відповідно до якого було проведено огляд раніше оглянутого у присутності затриманого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 мобільного телефону марки «Самсунг», який був вилучений у затриманого ОСОБА_8 17.08.2022 року. Вказаний мобільний телефон був розблокований за допомогою паролю, який назвала потерпіла ОСОБА_9 (т. 1 а.п. 172-178);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 15.09.2022 року та відеозаписом до нього, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_9 відтворила обставини кримінального правопорушення, вказавши на механізм вчиненого проти неї злочину (т. 1 а.п. 220-233);

- висновком судово-медичного експерта № 1448п від 29.09.2022 року, відповідно до якого у ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження: - перелом задньої стінки основної пазухи праворуч само по собі кваліфікуються як тяжке тілесне ушкодження; - переломи виличних дуг з обох сторін, перелом латеральної, медіальної, нижньої і задньої стінок орбіт з обох боків, перелом верхньої щелепи по типу Ле-Фор ІІ, перелом осередків гратчастої кістки з обох сторін, перелом нижньої щелепи в ділянці виросткового відростка праворуч кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості, як такі, що не є небезпечними для життя, проте викликають тривалий розлад здоров`я; - множинні переломи кісток носу, забійна рана спинки носу у сукупності кваліфікується як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Всі вказані тілесні ушкодження утворилися за механізмом тупої травми, тобто від дії тупого предмета (предметів).

Аналізом показань потерпілої щодо механізму нанесення їй тілесних ушкоджень при проведенні слідчого експерименту, встановлено принциповий збіг за характером травмуючого предмета (частини тіла людини, зокрема, кисть руки, стиснута у кулак, діє як тупий твердий предмет), локалізація травматичних впливів (обличчя) та їх кількість не менше 5. Таким чином, можливість утворення всіх тілесних ушкоджень за механізмом, на який вказує потерпіла у допитах, не виключається.

Мінімальною кількість травматичних впливів достатньої для виникнення тілесних ушкоджень потерпілої слід вважати 4-5.

Взаєморозташування потерпілої та особи, яка спричинила їй тілесні ушкодження могло бути будь-яким за умови доступності травмованої ділянки тіла для безпосередніх травматичних впливів (т. 1 а.п. 203-207);

- висновком експерта № 1479к від 29.09.2022 року, відповідно до якого експертна комісія на підставі медичної документації потерпілої ОСОБА_9 та матеріалів справи фактично підтвердила висновки експерта, які викладені у висновку експерта № 1448п від 29.09.2022 (т. 1 а.п. 208-219);

- висновком експерта № 1270п від 19.09.2022 року, відповідно до якого при огляді 19.08.2022 року у ОСОБА_8 виявлено такі тілесні ушкодження: - п.1.1. рана у ділянці дистальної фаланги 2-го пальця правої кисті по тильній поверхні; синець з набряком м`яких тканин та саднами на тильній поверхні правої кисті з розповсюдження на 3-5 пальці правої кисті; синці на долонній поверхні правої кисті, у ділянках завитку та противозавитку лівої вушної раковини; садна у ділянках лівого ліктьового суглобу та у верхній третині лівого передпліччя по задній поверхні, правого ліктьового суглобу по зовнішній поверхні, правого колінного суглобу по передній поверхні, правого стегна по внутрішній поверхні, правої гомілки по передній поверхні, лівого стегна по передньо-внутрішній поверхні, лівого колінного суглобу по передній та внутрішній поверхнях, лівої гомілки по передній та внутрішній поверхнях, що самі по собі кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження; - п.1.2. садно у ділянці правого ліктьового суглобу по задній поверхні, що кваліфікується як легке тілесне ушкодження.

Виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_8 утворилися за механізмом тупої травми, тобто від дії тупого(их) предмета(ів).

Давність утворення тілесних ушкоджень, зазначених у п.п. 1.1., в межах 3-5 діб на момент огляду (19.08.2022 року).

Давність утворення тілесного ушкодження, зазначеного у п. 1.2., в межах 5-7 діб на момент огляду (т. 1 а.5. 189-190);

- висновком експерта №1733/1737/к від 12.12.2022 року, відповідно до якого: - перед подією, яка відбулася 16.08.2022 року, у ОСОБА_8 не було давніх ушкоджень кісток правої кисті, про що свідчить оцінка перелому на рентгенограмі від 17.08.2022 як свіжий; - ушкодження у потерпілої ОСОБА_9 могли виникнути внаслідок неодноразових ударів кулаками в ділянку обличчя, частина з яких здійснювалася по фіксованій до землі голові, що обтяжувало травмами, які у неї виникли; - комплекс ушкоджень правої кисті у ОСОБА_8 міг виникнути внаслідок ударів цією кистю, стиснутою в кулак, по тупому предмету, фіксованому до опори; - ушкодження правої кисті у ОСОБА_8 , за біомеханікою і часом виникнення могли утворитися в процесі спричинення ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 за механізмом і обставинами, на які вона вказувала під час слідчого експерименту (т. 2 а.п. 198-212);

- іншими письмовими доказами, які покладені в основу вироку та взяті до уваги судом як докази вини ОСОБА_8 .

Підстав для того, щоб вважати зазначені докази недопустимими у кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України, суд не знаходить, адже суд першої інстанції, згідно із положеннями ст. 94 КПК України, під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Колегія суддів вважає, що покази потерпілої та свідків узгоджуються між собою, підтверджуються письмовими доказами, яким судом надано належну оцінку, а тому правомірно покладені в основу вироку суду.

Доводи обвинуваченого про те, що протокол впізнання за фотознімками, протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілої були складені до внесення в ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України, що є порушенням вимог КПК України, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Згідно із пунктами 3 та 5 ч. 5 вказаної статті до ЄРДР вносяться відомості про інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Як регламентовано ч. 1 ст. 217 КПК України, у разі необхідності в одному провадженні можуть бути об`єднані матеріали досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, а також матеріали досудових розслідувань, по яких не встановлено підозрюваних, проте є достатні підстави вважати, що кримінальні правопорушення, щодо яких здійснюються ці розслідування, вчинені однією особою (особами) та відповідно до ч. 5 зазначеної статті таке рішення приймається прокурором.

З матеріалів провадження вбачається, що 16.08.2022 року до ЄРДР за № 0000962 внесено відомості за фактом вчинення щодо потерпілої ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України (а.п.159 т.2). Під час здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні було проведено певні слідчі дії за участю потерпілої, в тому числі, впізнання за фотознімками від 17.08.2022 року та слідчий експеримент від 15.09.2022 року, під час яких потерпіла ОСОБА_9 вказувала на намагання нападника її згвалтувати. Внаслідок цього, слідчим 22.09.2022 року до ЄРДР за № 0001170 внесено відомості за фактом того, що в ході досудового розслідування № 0000962 було встановлено, що 16.08.2022 року ОСОБА_8 щодо потерпілої ОСОБА_9 вчинив дії, передбачені ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України (а.п.161 т.2). Постановою прокурора від 22.09.2022 року кримінальні провадження № 0001170 та № 0000962 об`єднані в одне провадження за № 0000962 (а.п.163-165 т.2). Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування 07.10.2022 року ОСОБА_8 було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри, роз`яснені його права та обов`язки (а.п.21 т.1).

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає будь-яких порушень вимог КПК України під час досудового розслідування, а тому відсутні підстави для визнання протоколів впізнання за фотознімками та проведення слідчого експерименту за участю потерпілої недопустимими доказами.

Доводи захисника про те, що відповідно до ч.1 ст.477 КПК України кримінальне провадження за ч.1 ст.152 КК України може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілої, однак підставою для внесення відомостей в ЄРДР стало самостійне виявлення слідчим цього кримінального правопорушення, не є спроможним, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що 22.09.2022 року, в день внесення відомостей до ЄРДР за № 0001170, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України, слідчим від потерпілої ОСОБА_9 було прийнято заяву про вчинення кримінального правопорушення, про що зазначено в реєстрі матеріалів досудового розслідування (а.п.19 т.1). Під час судового розгляду в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_9 не відмовлялася від підтримання цього обвинувачення.

При цьому колегія суддів зазначає, що якщо під час досудового розслідування у кримінальному провадженні у формі державного обвинувачення виникли підстави для складання повідомлення про підозру або про зміну раніше повідомленої підозри з перекваліфікацією діяння підозрюваного на злочин, за яким кримінальне провадження згідно зі ст. 477 КПК України може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого, то прокурор або слідчий за погодженням з прокурором зобов`язаний з`ясувати з цього приводу думку потерпілого і має право скласти відповідно повідомлення про підозру або нове повідомлення про змінену підозру лише за наявності письмової заяви потерпілого про вчинення щодо нього злочину приватного обвинувачення. При цьому відповідно до вимог ст. 279 КПК України слідчий, прокурор зобов`язаний виконати дії, передбачені статтею 278 цього Кодексу, у тому числі невідкладно внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань дату та час повідомлення про підозру, правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

З матеріалів провадження вбачається, що стороною обвинувачення вказані вимоги КПК України на досудовому розслідуванні були дотримані.

Твердження захисника, що вказана заява потерпілої не була досліджена судом є безпідставним, оскільки відповідно до матеріалів провадження сторона захисту не просила в судовому засіданні дослідити цю заяву.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що подана потерпілою ОСОБА_9 на досудовому розслідуванні заява про вчинення кримінального правопорушення є недопустимим доказом, оскільки зафіксовані в ній відомості належить розцінювати як допит потерпілої, - є безпідставними з огляду на таке.

Так, колегія суддів зазначає, що внутрішня властивість доказу, яка полягає у спроможності фактичних даних встановлювати наявність або відсутність обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, має назву «належність». Її не слід плутати з допустимістю як зовнішньою властивістю доказу, яка полягає у тому, що фактичні дані мають бути отримані з належного джерела, належним суб`єктом та у належній процесуальній формі.

Зі змісту статті 85 КПК України випливає, що належними є докази, які не тільки прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню і зазначені у статті 91 КПК України, а й ті докази, які підтверджують існування чи відсутність інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

У цьому сенсі протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення надає змогу стороні захисту, а в подальшому і суду, пересвідчитися, чи були законні підстави для початку кримінального провадження.

Згідно із пунктом 3 частини 2 статті 99 КПК України складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій за умови наявності в них відомостей, які можуть бути використані як докази факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, належать до документів, які є відповідно до частини 2 статті 84 КПК України процесуальними джерелами доказів.

З огляду на зазначене, а також обґрунтування цього доводу обвинуваченим, колегія суддів не вбачає підстав для визнання протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення недопустимим доказом.

Твердження обвинуваченого, що надані потерпілою покази на досудовому розслідуванні не узгоджуються з показами, наданими нею в судовому засіданні, - є безпідставним, оскільки обвинуваченим ОСОБА_8 не зазначено, які саме розбіжності маються у цих показаннях, окрім того, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу.

Посилання обвинуваченого на те, що судом першої інстанції протокол впізнання за фотознімками належним чином не був досліджений, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з технічного запису судового засідання від 01.12.2022 року вбачається, що під час дослідження в судовому засіданні письмових доказів прокурором протокол впізнання за фотознімками був оголошений. Також з цього технічного запису вбачається, що обвинувачений просив уточнити лише ознаки, за якими потерпіла його впізнала, при цьому будь-яких зауважень саме з приводу дослідження цього доказу у сторони захисту не було.

Доводи обвинуваченого та захисника про те, що фотознімок обвинуваченого має розбіжності з іншими фотознімками, що судом не було розглянуто клопотання ОСОБА_8 про визнання протоколу впізнання за фотознімками недопустимим доказом з вказаних підстав, також в протоколі не зазначено обставин події, які мали місце 16.08.2022 року, та ознаки, за якими потерпіла повинна була впізнати особу, яка на неї напала, - є безпідставними, оскільки перевіркою змісту протоколу пред`явлення особи для впізнання за участю потерпілої ОСОБА_9 судом апеляційної інстанції встановлено наявність певних відмінностей між особами, які пред`являлись потерпілій, разом з тим, на думку колегії суддів такі відмінності не є різкими, тобто такими, що виділяють певну особу, зокрема обвинуваченого, серед осіб, які пред`являлися для впізнання. До того ж зі змісту протоколу вбачається, що потерпіла впізнала обвинуваченого ОСОБА_8 за формою обличчя - овал, коротке волосся, зморшки на лобі, великий ніс, великі очі, при цьому вказала на обставини, за яких вона його бачила.

Доводи захисника про те, що впізнання відбувалось наступного дня після вчинення нападу на потерпілу, коли вона знаходилась в лікарні у важкому стані під діями ліків, колегія суддів вважає такими, що не є підставою для визнання цього протоколу недопустимим доказом, оскільки з вказаного протоколу вбачається, що потерпіла під час цієї слідчої дії зазначила сукупність ознак, за якими вона впізнала ОСОБА_8 , окрім того, перед впізнанням вона була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Посилання обвинуваченого та його захисника на те, що така слідча дія як впізнання за голосом у цьому провадженні не проводилась, а тому твердження суду про те, що потерпіла впізнала його за голосом є безпідставним, а також, що потерпіла ОСОБА_9 під час її допиту в суді першої інстанції висловила припущення, що це обвинувачений здійснив на неї напад, - не є слушними, так як зазначене жодним чином не спростовує висновків суду щодо винуватості обвинуваченого в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, яка підтверджується наведеними у вироку доказами, в тому числі, протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, відповідно до якого потерпіла вказала на ОСОБА_8 як на особу, яка здійснила на неї напад.

Твердження обвинуваченого, що потерпіла ОСОБА_9 під час її допиту в суді першої інстанції зазначила, що вона в лікарні не впізнавала за фотознімком особу, яка на неї напала, є безпідставним, оскільки зазначене спростовується технічним записом судового засідання від 24.11.2022 року, відповідно до якого потерпіла під час її допиту щодо такої слідчої дії як впізнання особи за фотознімками нічого не пояснювала та відповідні питання щодо цієї слідчої дії їй не ставилися.

Також посилання обвинуваченого ОСОБА_8 на те, що під час допиту потерпілої в суді першої інстанції прокурором ставились їй навідні питання не є слушним, оскільки зазначене не підтверджується вказаним технічним засобом судового засідання.

Доводи обвинуваченого про те, що під час його затримання працівники поліції застосовували до нього фізичне та психологічне насильство, поклали до його кишені телефон, який в подальшому при його обшуку вилучили, відповідно до довідки від 17.08.2022 року в нього були виявлені тілесні ушкодження, а також, що ним подавались скарги до ТУ ДБР, однак жодного разу його не допитували з приводу поданих ним скарг, та що вирок був ухвалений, коли ним повторно була подана заява до ТУ ДБР - 08.06.2023 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на підставі зазначених обвинуваченим ОСОБА_8 обставин щодо застосування до нього незаконних методів працівниками поліції під час його затримання, старшим слідчим в ОВС першого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованому в м. Мелітополі, ОСОБА_26 розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000237, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, під час якого був допитаний, в тому числі, обвинувачений ОСОБА_8 , та яке 30.01.2025 року було закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, що підтверджується відповідною постановою (т. 6 а.п.222-229).

Постанова старшого слідчого в ОВС першого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованому в м. Мелітополі, ОСОБА_26 від 30.01.2025 року про закриття кримінального провадження № 0000237 на підставі скарги ОСОБА_8 була предметом оцінки слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя, який встановив, що слідчим обгрунтовано встановлені підстави для закриття кримінального провадження, передбачені ст. 284 КПК України, у зв`язку з чим слідчий суддя ухвалою від 20.02.2025 року відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_8 на вказану постанову слідчого (а.п.96-102 т.7).

Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_6 від 12.06.2025 року ухвала слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_7 від 20.02.2025 року залишена без змін (а.п.190 т.7), а тому у колегії суддів відсутні підстави вважати, що слідчим ДБР не в повному обсязі або з порушеннями вимог КПК України було проведено перевірку зазначених обвинуваченим ОСОБА_8 обставин щодо застосування до нього методів фізичного та психологічного впливу під час досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000962, працівниками ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Враховуючи зазначене, посилання обвинуваченого на те, що висновки експерта № 1733/1737/к та №1270п не були проведені на з`ясування поставлених ним питань, з урахуванням виявлених в нього тілесних ушкоджень, які зазначені у довідці від 17.08.2022 року, а також його клопотання про призначення судово-медичної експертизи для встановлення тілесних ушкоджень, які він отримав під час його затримання, - є безпідставними, так як під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000237 не було встановлено спричинення працівниками поліції тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , окрім того, відповідно до висновку експерта № 1733/1737/к ушкодження правої кисті у ОСОБА_8 , за біомеханікою і часом виникнення могли утворитися в процесі спричинення ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 за механізмом та обставинами, на які вона вказувала при проведенні слідчого експерименту за її участю.

Доводи обвинуваченого про те, що прокурором ОСОБА_13 07.10.2022 року було складено обвинувальний акт та передано до суду, хоча йому було відомо, що ухвалою слідчого судді від 04.10.2022 року було призначено судово-медичну експертизу, внаслідок якої складено висновок експерта № 1733/1737/к, а також, що він був позбавлений права подавати до суду докази щодо доведеності своєї версії події, так як результати за призначеною слідчим суддею судово-медичною експертизою стають такими, що отримані після закінчення строків досудового розслідування, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з ухвали слідчого судді від 04.10.2022 року (а.п.213-216 т.2) вбачається, що саме на підставі клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 було призначено судово-медичну експертизу, а тому, враховуючи вимоги п.2 ч.4 ст.42 КПК України, відповідно до якої обвинувачений також має право збирати і подавати суду докази, суд апеляційної інстанції не вбачає в цьому випадку порушень вимог КПК України та підстав для визнання висновку експерта № 1733/1737/к від 12.12.2022 року недопустимим доказом. Окрім того, за правилами ч.11 ст.290 КПК України сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду.

Твердження обвинуваченого про те, що були підстави для повернення обвинувального акта, оскільки в реєстрі досудового розслідування не зазначено про наявність ухвали від 04.10.2022 року та про результати від проведених слідчих дій, також відсутні відомості щодо призначених слідчих та надання їм доручення в порядку ст.40 КПК України в об`єднаному кримінальному провадженні, не є слушним, оскільки недоліки реєстру матеріалів досудового розслідування не є підставою для повернення обвинувального акта.

Також посилання ОСОБА_8 як на підставу повернення обвинувального акта прокурору на те, що не були проведені слідчі дії, зазначені в ухвалі від 04.10.2022 року, є безпідставним, оскільки суд першої інстанції в ухвалі про призначення кримінального провадження до судового розгляду (а.п.81 т.1) обгрунтовано зазначив щодо відсутності підстав для повернення обвинувального акта, оскільки до обвинувального акта заборонено долучати документи, не передбачені ч.4 ст.291 КПК України, та що оцінка доказам надається під час розгляду кримінального провадження по суті, з чим погоджується колегія суддів.

Посилання обвинуваченого та захисника на те, що покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , з вказаних в апеляційних скаргах обставин, є недопустимими доказами, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки судом першої інстанції встановлено, що вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23.03.2023 року ОСОБА_16 , яка є матір`ю ОСОБА_19 , визнано винною за ч. 4 ст. 185 КК України, а саме у тому, що вона, знаходячись біля приміщення бомбосховища, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , знайшла банківську картку « ІНФОРМАЦІЯ_9 », яка належить потерпілій ОСОБА_9 , за допомогою якої, 16.08.2022 року у період часу з 09.20 по 10.12, перебуваючи у приміщеннях торгівельних магазинів м. Запоріжжя, здійснила покупки на загальну суму 1 021,70 грн, тим самим заволоділа грошовими коштами потерпілої ОСОБА_9 , спричинивши їй матеріальну шкоду на вказану суму.

Водночас, суд дійшов висновку, що зазначене не спростовує, а навпаки підтверджує показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 з приводу того, що ОСОБА_8 викинув сумку потерпілої ОСОБА_9 , в якій знаходилися її речі, у тому числі і банківська картка, у смітник біля бункеру, де ОСОБА_16 знайшла банківську картку, згідно із вироком суду, з чим погоджується колегія суддів.

При цьому, суд у вироку обгрунтовано звернув увагу на те, що потерпіла як в судовому засіданні, так і при проведенні слідчого експерименту, чітко зазначала, що протиправні дії відносно неї були вчинені саме чоловіком.

Посилання обвинуваченого на те, що свідки ОСОБА_27 та ОСОБА_19 під час їх допиту в судовому засіданні не вказували дату події, а суд за власною ініціативою зазначив, що надані ними покази стосуються події, яка мала місце 16.08.2022 року, та що телефон "Самсунг" в нього з`явився 16.08.2022 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції на підставі допиту потерпілої, свідків та сукупності досліджених в судовому засіданні доказів дійшов обгрунтованого висновку, що обставини події, які інкриміновані обвинуваченому, мали місце саме 16.08.2022 року.

Доводи обвинуваченого щодо визнання недопустимими показів свідків ОСОБА_27 та ОСОБА_19 , наданих з його слів в бункері про те, що він забрав сумку та побився з арабами, - не є слушними, оскільки відповідно до ст.97 КПК України суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів. Водночас, показання із чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно із правилами, відмінними від положень ч. 2 ст. 97 КПК України. Так, з вироку суду вбачається, що вказані свідки в судовому засіданні розповіли про обставини, свідками яких вони були, та про розмову, яка відбулась між ними та обвинуваченим ОСОБА_8 з приводу сумки та телефону, з якими він з`явився в бункері, при цьому, колегія суддів зазначає, що покази вказаних свідків є такими, що узгоджуються між собою та протоколом затримання від 17.08.2022 року, відповідно до якого з кишені штанів ОСОБА_8 вилучено мобільний телефон "Самсунг", який відповідно до протоколу огляду телефону від 26.08.2022 року був розблокований за допомогою паролю, який назвала потерпіла ОСОБА_9 .

Твердження обвинуваченого, що в об`єднаному кримінальному провадженні № 0000962 не було призначено уповноважених осіб на збирання доказів, - є безпідставним з огляду на таке.

З реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що постановою начальника СВ ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_28 від 16.08.2022 року було визначено групу слідчих, яка повинна здійснювати досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000962, до складу якої включено в тому числі й слідчого ОСОБА_29 (т. 1 а.п.23).

Згідно із витягом з кримінального провадження № 0001170 від 22.09.2022 року до ЄРДР було внесено відомості про вчинення ОСОБА_8 відносно потерпілої ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.152 КК України. Слідчим і в цьому провадженні було визначено ОСОБА_29 (т. 2 а.п.161).

Постановою прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя від 22.09.2022 року матеріали досудових розслідувань у кримінальних провадженнях за № 0000962 та № 0001170 були об`єднані в одне кримінальне провадження за № 0000962, а досудове розслідування в об`єднаному кримінальному провадженні доручено прокурору Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_13 (т.2 а.п.168-169).

В об`єднаному кримінальному провадженні досудове розслідування фактично здійснювалося прокурором ОСОБА_13 та слідчим ОСОБА_29 , який був раніше визначений слідчим у кримінальному провадженні відповідно до положень статей 37, 39 КПК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що чинний КПК України не передбачає необхідності повторного призначення слідчого (групи слідчих) чи доручення на проведення досудового розслідування конкретному слідчому в об`єднаному кримінальному провадженні. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 14.09.2022 року (справа № 740/2968/16-к).

Посилання обвинуваченого на те, що впізнання за фотознімками та слідчий експеримент проводились неуповноваженими особами, так як на той час, коли проводились вказані слідчі дії, кримінального провадження № 0001170 не існувало є безпідставним, оскільки вказані слідчі дії були проведені в рамках кримінального провадження № 0000962 визначеним відповідно до вимог КПК України слідчим ОСОБА_29 .

Твердження обвинуваченого, що судом 16.05.2023 року було відмовлено в задоволенні його клопотання про призначення судово-медичної експертизи, у зв`язку з чим було порушено презумпцію невинуватості, - є безпідставним, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням про проведення додаткової судово-медичної експертизи щодо наявних у нього під час затримання ушкоджень вух (а.п.55-60 т.2), судом першої інстанції було розглянуто вказане клопотання відповідно до вимог ст.350 КПК України, про що було постановлено відповідну ухвалу з належним її обгрунтуванням та вмотивуванням, а саме зазначено, що в матеріалах кримінального провадження наявний висновок експерта №1270п, який складений за наслідками проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_8 , на підставі постанови слідчого від 19.08.2022 року, також стороною захисту долучено до матеріалів кримінального провадження висновок експерта №1733/1737/к, який складений за наслідками проведення судово-медичної експертизи, на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2022 року, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що за обставинами подій, які інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_8 , за його клопотанням було проведено судово-медичну експертизу, при цьому обвинуваченим в клопотанні не наведено, який саме висновок експерта є неповним або неясним, та які обставини зумовлюють необхідність розширення експертного дослідження (а.п. 230 т.2), а тому у суду апеляційної інстанції відсутні сумніви щодо законності цього судового рішення, оскільки вказана ухвала відповідає вимогам, передбаченим ч.1 ст.370, ст.372 КПК України.

Доводи обвинуваченого про те, що обвинувачення за ч.4 ст.187 КК України та за ч.2 ст.15 ч.1 ст.152 КК України не можуть доводитися одними й тими ж доказами за змістом, при цьому надані стороною обвинувачення докази в своїй сукупності не доводять його винуватість, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки надані суду першої інстанції докази, зокрема ті, на які вказує сторона захисту, досліджені в повному обсязі, їх було достатньо для вирішення питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень поза розумним сумнівом.

Окрім того, КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку (статті 85 і 94 цього Кодексу).

Також, згідно із усталеною судовою практикою, доказування тих чи інших обставин злочину, як правило, ґрунтується не на одному чи кількох доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів. І саме на такому аналізі та оцінці всіх доказів і робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність факту вчинення злочину конкретною особою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій навів належні й достатні мотиви ухвалення судового рішення про винуватість обвинуваченого із посиланням на досліджені докази. Викладені в апеляційній скарзі мотиви щодо незгоди з оцінкою доказів і судовим рішенням не спростовують правильності висновків суду і не містять переконливих доводів, які б дозволили суду апеляційної інстанції дійти висновку, що судове рішення суперечить нормам процесуального права щодо його законності, обґрунтованості та вмотивованості.

Посилання обвинуваченого щодо заявленого ним судді ОСОБА_1 відводу, з вказаних в апеляційній скарзі підстав, не є слушним, оскільки відповідно до матеріалів провадження та Єдиного державного реєстру судових рішень заявлений обвинуваченим відвід 20.06.2023 року був розглянутий відповідно до вимог КПК України та у його задоволенні було відмовлено з підстав недоведеності упередженості судді під час розгляду цього кримінального провадження (а.п.12 т.3).

Твердження, що після постановлення ухвали від 04.10.2022 року було змінено номер справи у цьому провадженні з № 335/5066/22 на № 335/6584/22, що є порушенням ст.35 КПК України, - не є слушним, оскільки відповідно до підпункту 2.3.40, 2.3.42 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду (надалі - Положення): - визначення слідчого судді здійснюється за правилами автоматизованого розподілу, згідно із вимогами підпункту 2.3.4 пункту 2.3 цього Положення; - одночасно з протоколом автоматизованою системою автоматично формується звіт про автоматичне визначення слідчого судді. Звіт містить певні відомості, в тому числі, єдиний унікальний номер судової справи; номер провадження (за наявності). З матеріалів провадження вбачається, що ухвала від 04.10.2022 року була постановлена слідчим суддею ОСОБА_30 (а.п.213-216 т.2), який відповідно до ч.1 ст.76 КПК України не має права брати участь у розгляді цього кримінального провадження по суті.

В подальшому, при направленні прокурором обвинувального акта до суду, відповідно до пунктів 2.2 та 2.3 вказаного Положення судом здійснюється його реєстрація та автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Згідно із підпунктом 2.2.4 пункту 2.2 цього Положення кожній судовій справі надається єдиний унікальний номер, який формується автоматизованою системою автоматично в суді першої інстанції та залишається незмінним незалежно від проходження судової справи в інстанціях чи надходження судової справи за підсудністю з іншого суду будь-якої юрисдикції, в тому числі в разі повторного надходження судової справи після її належного оформлення, та який повинен обов`язково вказуватися судами всіх інстанцій в судовому рішенні.

Таким чином, вказане Положення передбачає, що справі, яка направлена до суду для розгляду по суті, не може бути присвоєний єдиний унікальний номер судової справи, який був визначений при розгляді справи слідчим суддею на досудовому розслідуванні, оскільки в цьому випадку судом присвоюється інший єдиний унікальний номер судової справи, а тому порушень ст.35 КПК України колегія суддів не вбачає.

Доводи обвинуваченого про те, що телефон "Самсунг", вилучений в нього під час складання протоколу огляду, є недопустимим доказом, оскільки отриманий при його обшуку без ухвали, є безпідставними, так як обшук особи фактично не є окремою слідчою дією, а поглинається такою дією, як затримання чи обшук житла (уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223 і ст. 236 цього Кодексу (ч. 3 ст. 208 КПК України). За рішенням слідчого чи прокурора може бути проведено обшук осіб, які перебувають в житлі чи іншому володінні, якщо є достатні підстави вважати, що вони переховують при собі предмети або документи, які мають значення для кримінального провадження (ч. 5 ст. 236 КПК України).

З матеріалів провадження вбачається, що 17.08.2022 року ОСОБА_8 було затримано та проведено його особистий обшук, під час якого було виявлено та вилучено мобільний телефон марки "Самсунг".

Колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до ч. 1 ст. 208 КПК України уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, а відповідно до ч. 3 цієї статті може здійснити особистий обшук затриманої особи, а тому доводи обвинуваченого про те, що він не надавав дозволу на огляд та вилучення речей не є слушними.

Твердження обвинуваченого, що протокол затримання є недопустимим доказом, так як слідчий ОСОБА_29 , який склав цей протокол, його фактично не затримував, а також, що під час його особистого обшуку відео- та аудіозапис не проводився, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки КПК України не передбачає того, що протокол затримання повинен складатися виключно слідчим, який затримує особу, також не передбачає обов`язкового застосування технічних засобів фіксації під час затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, та її особистого обшуку. Окрім того, з матеріалів провадження вбачається, що протокол затримання підписаний ОСОБА_8 та його захисником, зауважень та доповнень до вказаного протоколу не мали (а.п.153 т.1).

Посилання обвинуваченого на те, що вказаний телефон та протокол його огляду судом не досліджувалися, а також, що потерпіла ОСОБА_9 змінила зовнішній вигляд телефону "Самсунг", який був переданий їй на зберігання, що є порушенням вимог КПК України, оскільки зазначене позбавило можливості дослідити цей телефон в суді та допитати осіб, які були в приміщенні бункеру та бачили, що коли його затримували, телефон був іншого кольору та знаходився на зарядці біля входу в бункер, - є безпідставними, оскільки спростовуються технічним записом судового засідання від 01.12.2022 року, відповідно до якого протокол огляду телефону був досліджений в судовому засіданні, при цьому учасники провадження не заявляли клопотання щодо безпосереднього дослідження в судовому засіданні вказаного телефону та зауважень щодо зміни потерпілою зовнішнього вигляду телефону не мали.

Твердження обвинуваченого, що з протоколу огляду від 26.08.2022 року вбачається, що був оглянутий телефон "Самсунг", на якому вже був змінений екран, - не є слушним, оскільки зазначене спростовується зберігальною розпискою, відповідно до якої ОСОБА_31 , який є братом потерпілої ОСОБА_9 , від працівників поліції отримав телефон марки "Самсунг" - 29.08.2022 року (а.п.175 т.2), тобто після проведеного 26.08.2022 року огляду вказаного телефону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для визнання вказаного протоколу огляду недопустимим доказом.

Доводи обвинуваченого про те, що передання телефону потерпілій позбавило можливості проведення дактилоскопічної експертизи та захисника щодо не проведення дактилоскопічної експертизи на речах потерпілої є неспроможними, оскільки згідно із положеннями кримінального процесуального закону, слідчий, здійснюючи свої повноваження, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, та на власний розсуд визначає об`єм дій, спрямованих на перевірку наведених заявником обставин, достатній та необхідний, за переконанням слідчого чи прокурора. Таким чином, можна дійти висновку, що слідчий, повертаючи телефон потерпілій, не вважав за необхідне проведення дактилоскопічної експертизи.

Твердження обвинуваченого, що його клопотання про недопустимість як доказу телефону судом не було розглянуто, - не є слушним, оскільки суд внаслідок дослідження доказів дійшов висновку про належність та допустимість письмових доказів, про що зазначив у вироку суду.

Також доводи обвинуваченого про те, що висновок судової товарознавчої експертизи від 26.09.2022 № СЕ-19/108-22/10138-ТВ є недопустимим доказом, оскільки не був врахований стан зносу телефону, а також те, що потерпіла змінила на ньому екран, - є безпідставними, оскільки з висновку вказаної експертизи вбачається, що експерт визначив вартість викраденого у потерпілої телефону на момент вчинення кримінального правопорушення, а саме 16.08.2022 року, та з урахуванням його зносу (а.п.195-199 т.1), а тому у суду відсутні підстави вважати, що експертом неправильно було визначено вартість викраденого у потерпілої майна. Окрім того, колегія суддів зазначає, що визначена експертом вартість телефону жодним чином не впливає на встановлені судом обставини, при цьому потерпілою цивільний позов щодо відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої їй викраденням телефону, не подавався та судом першої інстанції визначена експертом сума з обвинуваченого ОСОБА_8 не стягувалася.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_8 на те, що арешт на телефон було накладено незаконно, оскільки клопотання слідчого було подано та судом воно було розглянуто з порушенням строків, передбачених КПК України, а також, що телефон необхідно було повернути не законному володільцю, а особі, у якої він був вилучений, - не є спроможним, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що 17.08.2022 року під час затримання та особистого обшуку ОСОБА_8 було виявлено та вилучено мобільний телефон марки "Самсунг", згідно із реєстром матеріалів досудового розслідування постановою слідчого від 17.08.2022 року вилучені під час складання протоколу затримання речі визнані речовим доказом (а.п.24 т.1), клопотання про арешт тимчасово вилученого під час затримання ОСОБА_8 майна слідчим було складено 18.08.2022 року (а.п.25 т.1) та в цей же день, тобто 18.08.2022 року, вказане клопотання подано до слідчого судді, про що також зазначено в апеляційній скарзі обвинуваченого. Таким чином, колегією суддів встановлено, що клопотання слідчого про арешт тимчасово вилученого майна було подано в строки, передбачені ч.5 ст.171 КПК України.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що вказане клопотання слідчого було розглянуто слідчим суддею 25.08.2022 року, при цьому апеляційну скаргу ОСОБА_8 на вказану ухвалу слідчого судді ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16.11.2022 року - залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді від 25.08.2022 року - залишено без змін, таким чином, колегією суддів встановлено, що вказана ухвала слідчого судді переглядалася в апеляційному порядку, під час якого будь-яких порушень вимог КПК України при її прийнятті встановлено не було.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, вказаний телефон в порядку ст.290 КПК України йому не відкривався, - є безпідставними, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що телефон марки "Самсунг", який був вилучений у обвинуваченого під час його затримання, слідчим ще до відкриття матеріалів досудового розслідування був повернутий потерпілій, водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 17.08.2022 року брали безпосередню участь під час огляду вказаного телефону, що підтверджується протоколом огляду від 17.08.2022 року (а.п.154-156 т.1), який підписаний обвинуваченим та захисником.

Доводи обвинуваченого про те, що не встановлено, хто саме мав правові підстави надавати дозвіл на проникнення саме до тієї ділянки, де він фактично тимчасово мешкав як внутрішньо переміщена особа, а також, що огляд місця події фактично був обшуком, проведений без ухвали слідчого судді, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Тобто законодавцем, окрім можливості проникнення до житла чи іншого володіння особи на підставі судового рішення, передбачено можливість проникнути до житла чи іншого володіння особи за добровільною згодою особи, яка ним володіє. Відповідно, добровільна згода особи та ухвала слідчого судді є рівноцінними (альтернативними) підставами проникнення до житла чи іншого володіння особи з метою проведення окремих слідчих (розшукових) дій, зокрема, й огляду.

Аналогічна правова позиція вже була висловлена Верховним Судом у постанові від 21 травня 2019 року (справі № 753/24114/16-к): «правові наслідки отримання слідчим згоди від власника житла чи іншого володіння особи є рівноцінними з ухвалою слідчого судді та є правовою підставою для проникнення до житла, іншого володіння особи і здійснення в ньому огляду».

Фонд захисних споруд - це сукупність усіх засобів колективного захисту (захисні споруди, споруди подвійного призначення, первинні (мобільні) укриття та найпростіші укриття), передбачених статтею 32 Кодексу цивільного захисту України, що можуть бути використані для укриття населення та перебувають на обліку відповідно до вимог, визначених Порядком створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту, включення об`єктів до складу та виключення таких об`єктів з фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 березня 2017 р. № 138 (далі - Порядок).

Відповідно до вказаного Порядку об`єкти фонду захисних споруд перебувають на балансі балансоутримувачів (власників, користувачів, юридичних осіб), до яких обвинувачений ОСОБА_8 не відноситься.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що з метою фіксації обставин вчинення кримінального правопорушення 17.08.2022 року заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_32 надано дозвіл на проведення огляду приміщення бомбосховища, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та яке перебуває у власності держави (т. 1 а.п. 124), а тому відсутні підстави вважати, що такий дозвіл було надано неналежною особою.

Окрім того, у постанові від 14 вересня 2023 року в справі № 521/18533/15-к Верховний Суд зазначив, що навіть службовий кабінет сам по собі не може вважатися житлом або іншим володінням, доступ до якого визначає виключно його володілець. Службове приміщення надається для виконання службових обов`язків і доступ до нього визначається іншим регулюванням, яке ґрунтується на міркуваннях, не пов`язаних із захистом приватності осіб, яким таке службове приміщення надається тимчасово в користування в зв`язку з виконанням таких обов`язків і на час їх виконання. Разом із тим, для вирішення питання чи відбудеться втручання в приватне життя особи унаслідок обшуку її службового кабінету, слід застосовувати критерій «розумного очікування конфіденційності». Тобто, якщо обставини справи свідчать про те, що особа має підстави розумно очікувати на приватність при використанні службового/робочого приміщення (наприклад адвокат, нотаріус, психолог, лікар, тощо), або будь-яких елементів приміщення, то на приміщення або відповідну його частину поширюються гарантії від втручання у приватне життя. Якщо у матеріалах провадження відсутні обставини, які б давали особі можливість розумно розраховувати на використання кабінету для свого приватного життя та/або на збереження конфіденційності в межах службового кабінету, то на службовий кабінет не поширюються гарантії від втручання в приватне життя, передбачені Конституцією України та нормами КПК, і проведення в ньому слідчої дії не вимагає дозволу суду.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 32. Кодексу цивільного захисту України захисні споруди цивільного захисту, споруди подвійного призначення, первинні (мобільні) та найпростіші укриття мають стратегічне значення для забезпечення захисту населення і належать до засобів колективного захисту.

Таким чином, захисна споруда не є приміщенням, яке може використовуватися особами для приватного життя та збереження в ньому конфіденційної інформації, оскільки метою її використання є укриття населення, та така споруда є об`єктом з масовим перебуванням людей, а отже, на таке приміщення не поширюються гарантії від втручання в приватне життя, передбачені Конституцією України та вказаними нормами КПК, тому проведення слідчих дій у таких приміщеннях не вимагає дозволу суду.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що вилучені під час огляду бомбосховища належні ОСОБА_8 речі не були предметами експертного дослідження та не покладені судом в основу доказів доведення винуватості обвинуваченого в інкримінованих йому злочинах.

Посилання обвинуваченого на відсутність другого понятого під час огляду місця події, який був проведений в бункері, - є безпідставним, оскільки судом першої інстанції встановлено, що огляд вказаного приміщення був проведений у присутності понятих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , якими вказаний протокол огляду був підписаний (т. 1 а.п. 125-136). Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 повідомив, що у вказаній слідчій дії брав участь ще один понятий, який був мешканцем цього ж бункеру, та підтвердив, що поняті підписували цей протокол. Крім того, на відеозаписі вказаної слідчої дії зафіксовано участь двох понятих. Також колегія суддів звертає увагу на те, що вказаний протокол огляду також був підписаний ОСОБА_8 , який, відповідно до відеозапису цієї слідчої дії, жодних зауважень не мав.

Твердження обвинуваченого, що свідок ОСОБА_33 , який брав участь в якості понятого під час огляду бункера, судом допитаний не був, а також, що в порушення КПК України саме на його захисника було покладено обов`язок забезпечення участі цього свідка в судовому засіданні, - є неспроможним, оскільки суд першої інстанції у вироку зазначив, що обвинуваченим було заявлено клопотання про допит свідка ОСОБА_33 , однак протокол огляду місця події не містить даних про будь-який зв`язок із цим свідком, тому судом захиснику обвинуваченого було надано відповідну судову повістку для вручення вказаному свідку, що не спростовувалося стороною захисту в судовому засіданні від 09.05.2023 року. Водночас, захисник обвинуваченого в судовому засіданні повідомила, що вручити повістку вказаному свідку не виявилось можливим, так як ОСОБА_33 за адресою: АДРЕСА_2 , у приміщенні бункеру вже не знаходиться та будь-якого зв`язку із цим свідком не має, у зв`язку з чим, суд визнав недоцільним подальші відкладення судових засідань для виклику свідка ОСОБА_34 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було вжито заходи для допиту свідка сторони захисту, що не свідчить про істотне порушення КПК України чи неповноту судового розгляду, так як судом обставини провадження були з`ясовані на підставі допиту обвинуваченого, потерпілої, свідків, дослідження письмових доказів та висновків експерта.

Доводи обвинуваченого про те, що ОСОБА_19 в судовому засіданні повідомила, що вони робили все те, що сказали їм працівники поліції, - не є слушним, оскільки зазначене спростовується технічним записом судового засіданні від 21.03.2023 року, під час якого свідок ОСОБА_19 повідомила щодо відомих їй обставин, які мали місце влітку 2022 року за участю ОСОБА_8 , зазначивши, що вона про вказані обставини добровільно розповіла працівникам поліції та про будь-який тиск з їх боку в судовому засіданні не повідомляла.

Посилання обвинуваченого на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі було досліджено письмові докази, оскільки вони не оголошувались та не надавались на ознайомлення учасникам судового провадження, а також речові докази, та постанови і ухвали, які стали підставою для проведення судово-медичних експертиз, - є безпідставними, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що судом першої інстанції в судових засіданнях було досліджено всі письмові докази, в тому числі відеозаписи, які були долучені до протоколів слідчих дій, при цьому учасники кримінального провадження зауважень щодо не дослідження та не оголошення будь-якого доказу не мали та клопотань про дослідження речових доказів не заявляли. Також колегія суддів зазначає, що постанови та ухвали, які стали підставою для проведення судово-медичних експертиз, в розумінні ст.84 КПК України не є доказами у кримінальному провадженні.

Визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, встановлюється судом відповідно до ст. 349 КПК України.

Колегією суддів встановлено, що стороною обвинувачення та стороною захисту в суді першої інстанції не заявлялось про дослідження речових доказів.

Також, оскаржуючи вирок, сторона захисту не зазначає, яким саме чином безпосередній огляд у судовому засіданні речових доказів впливає на їх допустимість та допустимість інших доказів, що були покладені в основу обвинувального вироку. При цьому обвинувачений, який в суді першої інстанції не заявляв клопотань про дослідження речових доказів, не наводить обґрунтованих доводів на підтвердження факту того, що не здійснення огляду місцевим судом речових доказів впливає на правильність та законність прийнятого рішення.

Твердження обвинуваченого, що суд як на доказ його винуватості послався на вирок ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23.03.2023 року щодо ОСОБА_16 , який не має преюдиціального значення, окрім того, вказаний вирок був долучений до справи під час вирішення питання достовірності показів свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 та на той час цей вирок не набув законної сили, - не є слушним, оскільки з вироку суду вбачається, що суд першої інстанції як на доказ винуватості ОСОБА_8 в інкримінованих йому кримінальних правопорушення на вказаний вирок суду не посилався, а лише на підставі вказаних у цьому вироку обставин встановив достовірність наданих в судовому засіданні свідками ОСОБА_18 та ОСОБА_19 показів.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що ухвали ІНФОРМАЦІЯ_3 від 02.09.2022 року, якою було накладено арешт на документи, та від 16.05.2023 року, якою йому було відмовлено у задоволенні клопотання про тимчасовий доступ до документів, на які було накладено арешт 02.09.2022 року, та наявність нерозглянутого щодо нього кримінального провадження №0003564 є такими, що порушили його право на справедливий суд та доступ до правосуддя, внаслідок чого йому повинна бути відшкодована моральна шкода, яка була завдана діями ІНФОРМАЦІЯ_3 , колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 до суду першої інстанції подав клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів, які були вилучені у нього в ході обшуку у приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане клопотання обґрунтовано тим, що вказані документи необхідні йому для встановлення номерів рішень та відновлення документів, які прийняті в рамках іншого кримінального провадження відносно нього, яке перебувало на розгляді ІНФОРМАЦІЯ_11 , а також для встановлення всіх обставин справи та зарахування йому строку попереднього ув`язнення (а.п.191-195 т.2).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні цього клопотання, в ухвалі від 16.05.2023 року зазначив, що обвинуваченим не конкретизовано документи, доступ до яких він просить надати, та не доведено необхідності вжиття заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді тимчасового доступу до документів, які вилучені в ході огляду місця події в рамках цього ж кримінального провадження. Також зазначено, що доводи клопотання обвинуваченого про те, що вказані документи необхідні йому для встановлення номерів рішень та відновлення документів, які прийняті в рамках іншого кримінального провадження відносно нього, яке перебувало на розгляді ІНФОРМАЦІЯ_11 , не узгоджуються із положеннями глави 15 КПК України, та не є підставою для надання тимчасового доступу (а.п.225 т.2).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки встановлено, що судом першої інстанції клопотання обвинуваченого розглянуто відповідно до вимог ст.163 КПК України та ухвала суду від 16.05.2023 року відповідає вимогам КПК України.

При цьому, наявність нерозглянутого щодо ОСОБА_8 кримінального провадження №0003564 не свідчить про порушення його прав у кримінальному провадженні № 0000962, яке наразі переглядається судом апеляційної інстанції.

Посилання обвинуваченого на те, що суд у вироку, вказуючи його покази, які ним були надані в судовому засіданні, зазначив, що він був змушений сказати, що це він викрав телефон, аби його не били, однак він цього не казав, тому зазначене підлягає виключенню, - є безпідставним, оскільки зазначене жодним чином не впливає на встановлені судом обставини, окрім того, з технічного запису судового засідання від 20.04.2023 року вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 під час його допиту повідомив, що він був вимушений сказати, що телефон знаходиться у нього, аби його не били, що не істотно різниться з викладеними у вироку показами обвинуваченого.

Доводи обвинуваченого про те, що речові докази - зразки нігтьових пластин пальців обох рук потерпілої ОСОБА_9 та виявлений об`єкт для подальшого ДНК дослідження є неналежними доказами, оскільки дослідження на встановлення особи, якій належить виявлений об`єкт за ДНК не проводилось, а тому таку особу не встановлено, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції як на доказ винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях на вказані речові докази або на можливі висновки експертів щодо дослідження цих доказів не посилається.

Посилання обвинуваченого на те, що ОСОБА_9 під час слідчого експерименту за її участю фактично було надано показання, які відповідно до ст. 95 КПК України не можуть братися судом до уваги, а також, що надані нею відомості не підтверджуються протоколом огляду місця події, - є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, слідчий експеримент за участю потерпілої ОСОБА_9 проведено з урахуванням вимог ст. 240 КПК України та у присутності понятих.

Зі стенограми до протоколу проведення слідчого експерименту та технічного запису, на якому зафіксований вказаний слідчий експеримент, вбачається, що ОСОБА_9 детально розповіла про обставини вчинення щодо неї злочину, продемонструвала механізм нанесення їй тілесних ушкоджень невідомим їй чоловіком, який узгоджується з висновком експерта №1479/к, відповідно до якого можливість утворення виявлених у потерпілої тілесних ушкоджень за механізмом, на який вказує потерпіла ОСОБА_9 під час слідчого експерименту - не виключається, та не суперечить встановленим судом обставинам.

Також з протоколу вбачається, що вказаний слідчий експеримент був проведений з метою перевірки та уточнення обставин події.

Окрім того, згідно із п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України протоколи слідчих експериментів належать до документів та в розумінні ст. 84 КПК України є самостійним джерелом доказів, під час якого слідчий, прокурор не допитує особу, а лише перевіряє або уточнює певні відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

В свою чергу показання особи є також самостійним джерелом доказів, порядок отримання яких встановлено ч. 1 ст. 95 КПК України.

Отже, зафіксовані в документі (протоколі) результати слідчого експерименту не є тотожними наданим слідчому, прокурору показанням, про які йдеться у частинах 1 та 4 ст. 95 КПК України.

Якщо відомості повідомлено підозрюваним, потерпілим, свідком під час проведення інших процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.

Таким чином, спираючись на зміст кримінальних процесуальних норм, передбачених статтями 23, 84, 95, 99, 103-105, 240 КПК України, колегія суддів зазначає, що показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 94 КПК України.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17).

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що на місці події, на який вказувала потерпіла під час слідчого експерименту, слідів боротьби не виявлено, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказана обставина жодним чином не спростовує висновків суду щодо винуватості ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 152, ч. 4 ст. 187 КК України, яка підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, в тому числі показами потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_24 , ОСОБА_14 , письмовими доказами та висновками експерта, яким судом була надана належна оцінка.

Твердження обвинуваченого, що в матеріалах провадження відсутні технічні носії інформації судових засідань від 19.08.2022 року, 03.10.2022 року та 04.10.2022 року, - не є слушним, так як відповідно до матеріалів провадження, у вказані обвинуваченим дати, матеріали цього кримінального провадження ще не перебували в суді першої інстанції для розгляду справи по суті, оскільки вказана справа щодо ОСОБА_8 надійшла до суду 10.10.2022 року (а.п.43 т.1), а тому зазначене не є підставою для скасування вироку суду відповідно до п.7 ч.2 ст.412 КПК України.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 щодо допиту як свідків працівників поліції ОСОБА_35 та ОСОБА_36 відповідно до ч.3 ст.404 КПК України не підлягає задоволенню, оскільки сторона захисту таке клопотання не заявляла під час розгляду провадження в суді першої інстанції.

Посилання обвинуваченого на те, що призначений йому захисник ОСОБА_7 діяла всупереч його інтересам не знайшли свого підтвердження.

Ефективність здійснення захисту в кримінальному провадженні визначається не тільки прийняттям судом такого рішення, на яке очікує обвинувачений/засуджений, а ще й полягає у наданні захисником цим особам належних та достатніх можливостей з використанням набутих ним спеціальних знань і професійного досвіду, а також передбачених законом процесуальних прав захищатися від висунутого обвинувачення в передбачений законом спосіб. Прийняття судом рішення не на користь особи, як і незгода обвинуваченого з раніше узгодженою тактикою захисту, висловлена після того, як захисник припинив свою участь у справі, не може свідчити про те, що така правова допомога у кримінальному провадженні надавалася цим захисником не на належному рівні та не була досить ефективною.

Як вбачається з матеріалів провадження, захист ОСОБА_8 на підставі угоди про надання правової допомоги здійснює захисник ОСОБА_7 , котра активно реалізовувала надані їй законом повноваження: допитувала обвинуваченого, потерпілу, свідків, брала участь у дослідженні доказів, користувалася іншими процесуальними можливостями для відстоювання узгодженої із обвинуваченим позиції захисту його інтересів у кримінальному провадженні, також нею була подана апеляційна скарга на вирок суду. Об`єктивних даних про неналежне виконання нею своїх професійних обов`язків із захисту інтересів обвинуваченого, які могли би призвести до істотного обмеження прав ОСОБА_8 , передбачених ч. 3 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, ст. 59 Конституції України, ст. 20, частинами 3 та 4 ст. 42 КПК України, у матеріалах провадження не міститься.

Доводи обвинуваченого про те, що досудове розслідування було проведено з порушенням розумних строків є неспроможними, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_8 повідомлено про підозру за ч.4 ст.187 КК України - 18.08.2022 року, за ч.2 ст.15 ч.1 ст.152 КК України - 22.09.2022 року, а обвинувальний акт надійшов до суду першої інстанції 10.10.2022 року, що свідчить про дотримання органами досудового розслідування строків, передбачених п.4 ч.3 ст.219 КПК України.

Твердження обвинуваченого, що судом в підготовчому судовому засіданні в порядку ч.6 ст.206 КПК України не було розглянуто його клопотання щодо наявності погроз з боку поліцейських, - не є слушним, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що обвинуваченим ОСОБА_8 до суду було подано клопотання в порядку ч. 6, 8 ст.206 КПК України (а.п.60-66 т.1), водночас, у вказаному клопотанні обвинувачений не просив постановити ухвалу, якою зобов`язати ТУ ДБР провести перевірку щодо застосування до нього недозволених методів досудового розслідування, а просив повернути обвинувальний акт прокурору з підстав необгрунтованості підозри, зобов`язати прокурора прийняти законне рішення - закрити кримінальне провадження № 0001170 та скласти новий обвинувальний акт. Судом першої інстанції в підготовчому судовому засіданні, яке мало місце 27.10.2022 року, на підставі заявлених обвинуваченим вимог було постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_8 про повернення обвинувального акта прокурору (а.п.81 т.1).

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що підготовче судове засідання було проведено 27.10.2022 року, водночас, судом першої інстанції, відповідно до вироку, встановлено, що ухвалою слідчого судді від 04.10.2022 року за наслідками доводів ОСОБА_8 про застосування до нього недозволених методів досудового розслідування зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_12 , розташоване у м. Мелітополі, провести дослідження фактів, повідомлених підозрюваним у судовому засіданні. Тобто, на час проведення судом підготовчого судового засідання ТУ ДБР, розташованим у м. Мелітополі, вже проводилась перевірка щодо дослідження фактів, повідомлених ОСОБА_8 під час судового засідання 04.10.2022 року, що не потребувало повторного звернення суду з відповідним судовим рішенням до ІНФОРМАЦІЯ_12 .

Посилання обвинуваченого, що суд не врахував у строк попереднього ув`язнення його перебування під вартою з 05.02.2020 року по 27.07.2022 року за іншим кримінальним провадженням, яке на час ухвалення вироку не було розглянуто по суті, - є безпідставним, оскільки відповідно до ст.72 КК України лише при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків можливе зарахування строку попереднього ув`язнення. У цьому кримінальному провадженні обвинувачений ОСОБА_8 був затриманий 17.08.2022 року, також обвинуваченому не було призначено остаточне покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України, а тому судом обгрунтовано в строк відбуття покарання ОСОБА_8 зараховано строк його попереднього ув`язнення з 17.08.2022 року.

Вимоги обвинуваченого щодо відшкодування йому спричиненої моральної шкоди в розмірі 5000 Євро або 200 000 грн, у зв`язку із порушенням у цьому кримінальному провадженні положень ст. 3, 6, 41 Конвенції ЄСПЛ, ст.42 КПК України, ст.63 Конституції України, не є слушними, оскільки у ст. 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Враховуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що в цьому випадку питання відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав особи, розглядається в порядку цивільного судочинства.

Твердження обвинуваченого, що у справі зазначено два місця події, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки, за встановленими судом обставинами, інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_8 кримінальні правопорушення були вчинені по пр. Маяковського, неподалік від парку "Веселка" у м. Запоріжжі.

Вимоги обвинуваченого про скасування арешту тимчасово вилученого майна, - є неспроможними, оскільки вказане питання було вирішено судом першої інстанції під час ухвалення вироку, відповідно до якого було скасовано арешти, накладені на майно ухвалами слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_3 від 25.08.2022 року та 02.09.2022 року.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: - ч. 4 ст. 187 КК України, за ознаками розбою, спрямованого на заволодіння майном, вчиненого в умовах воєнного стану, поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень; - ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України, за ознаками закінченого замаху на зґвалтування, тобто вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій без добровільної згоди потерпілої, під час якого особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Суд першої інстанції у вироку послався на мотиви, чому він спростовує позицію сторони захисту, з чим погоджується колегія суддів.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає причин для скасування вироку суду та задоволення в цій частині апеляційних скарг обвинуваченого та захисника.

Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, то судом першої інстанції були в повній мірі дотримані вимоги ст. 50, 65 КК України, враховано ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії нетяжкого та особливо тяжкого злочинів, дані про особу обвинуваченого, який не одружений, дітей на утриманні не має, не працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також наслідки вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень; обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання судом не встановлено.

У сукупності наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 152, ч. 4 ст. 187, ч.1 ст.70 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією майна.

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченому покарання є не тільки справедливим, але й необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Також з вироку суду вбачається, що позов потерпілої ОСОБА_9 був розглянутий відповідно до вимог ст.128 КПК України, ст. 1166, 1167 ЦК України.

Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування вироку в матеріалах кримінального провадження не встановлено.

Водночас, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 щодо виключення з вироку відомостей щодо погашених судимостей за вироками ІНФОРМАЦІЯ_11 від 14.12.2009 року, 28.11.2011 року та 18.01.2016 року колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу.

З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше судимий вироками ІНФОРМАЦІЯ_11 від 14.12.2009 року, 28.11.2011 року та 18.01.2016 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України.

Обвинуваченим до суду апеляційної інстанції було надано ухвалу ІНФОРМАЦІЯ_7 від 11.03.2025 року, якою, у зв`язку із набуттям чинності 09.08.2024 року Закону України №3886-ІХ про декриміналізацію крадіжок, ОСОБА_8 визнано таким, що не має судимості за вироком ІНФОРМАЦІЯ_11 від 18.01.2016 року.

Також обвинуваченим було надано ухвалу ІНФОРМАЦІЯ_7 від 13.05.2025 року з якої вбачається, що з урахуванням ухвали ІНФОРМАЦІЯ_7 від 11.03.2025 року судимості ОСОБА_8 за вироками ІНФОРМАЦІЯ_11 від 14.12.2009 року та 28.11.2011 року є погашеними з 01.06.2019 року.

Враховуючи зазначене, посилання суду про судимість обвинуваченого ОСОБА_8 за вироками ІНФОРМАЦІЯ_11 від 14.12.2009 року, 28.11.2011 року та 18.01.2016 року підлягає виключенню з вироку, що не впливає на призначене покарання.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що наявні підстави для зміни вироку суду щодо ОСОБА_8 відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК України, а апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23 червня 2023 року - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23 червня 2023 року - залишити без задоволення.

Вирок ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23 червня 2023 року щодо ОСОБА_8 - змінити.

Виключити посилання на наявність судимостей за вироками ІНФОРМАЦІЯ_11 від 14.12.2009 року, 28.11.2011 року та 18.01.2016 року щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 відраховувати з 02 липня 2025 року.

Зарахувати у строк відбування покарання перебування ОСОБА_8 під вартою з 17 серпня 2022 року по 01 липня 2025 року.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

_____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4