ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року

м. Київ

справа № 127/37023/23

провадження № 51 - 4567 км 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 27 червня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000216 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2023 року за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн, який ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 8 лютого 2024 року замінено на покарання у виді 240 годин громадських робіт.

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Відповідно до ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання за цим вироком невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2023 року, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 15 днів. На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього певні обов`язки.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у незаконному придбанні та зберіганні психотропних речовин без мети збуту, вчиненому протягом року після засудження за цією статтею, за обставин, детально викладених у вироку.

Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду -без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує, що апеляційний суд, погоджуючись з висновком місцевого суду щодо визначення засудженому остаточного покарання за сукупністю вироків відповідно до статей 71, 72 КК, в супереч вимогам ст. 419 КПК, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК. Зазначає, що покарання за злочин, за який ОСОБА_6 засуджено попереднім вироком останній не відбув, а тому місцевий суд дійшов вірного висновку про необхідність при призначенні йому остаточного покарання застосування положень статей 71, 72 КК, проте застосування ст. 75 КК в такому випадку суперечить вимогам ч. 4 ст. 71 КК та роз`ясненням, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 309 КК у касаційній скарзі прокурором не оспорюються.

Щодо доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Згідно зі ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, призначаючи ОСОБА_6 покарання врахував те, що ОСОБА_6 вчинив два тотожних нетяжких злочинів, винуватість у вчиненні яких визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин їх вчинення, при цьому у вчиненому розкаявся. Крім того, суд взяв до уваги, що за місцем проживання скарг на ОСОБА_6 не надходило, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога останній не перебуває, має на утриманні малолітню дитину. Також враховано, що ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів та психотропних речовин, не зробивши належних для себе висновків продовжив протиправну поведінку. Обставиною, яка відповідно до ст. 66 КК пом`якшує покарання місцевий суд визнав щире каяття. Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК, обтяжують покарання судом не встановлено.

Врахувавши наведені обставини в сукупності місцевий суд призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Також, встановивши, що до виконання призначеного за попереднім вироком покарання у виді громадських робіт ОСОБА_6 не приступив, місцевий суд, зважаючи на положення статей 71, 72 КК дійшов до переконання, що ОСОБА_6 шляхом часткового приєднання до призначеного покарання за цим вироком невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2023 року необхідно призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання ОСОБА_6 положень ч. 1 ст. 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням, місцевий суд врахував те, що обвинувачений вчинив нетяжкі злочини, винуватість у вчиненні яких визнав та щиро розкаялась, має на утриманні малолітню дитину та не стоїть на обліках в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра. С

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства та звільнив його від відбування покарання з випробуванням, мотивувавши таке рішення, встановивши йому максимально допустимий іспитовий строк, а саме 3 роки.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 , належним чином перевірив викладені у ній доводи, які аналогічні доводам касаційної скарги, своє рішення належним чином мотивував, зазначивши підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою.

Так, мотивуючи своє рішення апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно ст. 12 КК є нетяжкими злочинами, особу ОСОБА_6 , який раніше судимий, вину у вчиненні злочину визнав повністю, розкаявся, згідно характеристики ОСББ «ВАЩУКА 17» від 7 листопада 2023 року № 2 за місцем проживання скарг на обвинуваченого не надходило, на утриманні має малолітню дитину, обставину, яка відповідно до ст. 66 КК пом`якшує покарання щире каяття, відсутність обставин, які відповідно до ст. 67 КК обтяжують покарання та додержуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, визначив покарання в межах санкції ч. 2 ст. 309 КК, на підставі ст. 71 КК визначив остаточне покарання та належним чином умотивував своє рішення щодо доцільності застосування ст. 75 КК.

З приводу доводів прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання на підставі ст. 71 КК, то колегія суддів зазначила, що на момент вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, за яке його засуджено оскаржуваним вироком в цьому кримінальному провадженні останній покарання у виді громадських робіт не відбув, а тому, на переконання суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов слушного висновку щодо призначення остаточного покарання за правилами статей 71, 72 КК.

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що згідно повідомлення Вінницького міського відділу ДУ "Центр пробації" філія ДУ Центр пробації" у Вінницькій області від 11 червня 2024 року № 42/3/9543-24 станом на 5 червня 2024 року засуджений ОСОБА_6 відпрацював кримінальне покарання у вигляді громадських робіт в кількості 240 годин відповідно до наказу № 295 Міського комунального підприємства « Вінницязеленбуд» від 5 червня 2024 року.

Разом з тим суд апеляційної інстанції зауважив, що з врахуванням приписів ст. 71 КК та усталеної судової практики застосування положень вказаної норми, факт відбуття ОСОБА_6 призначеного йому за попереднім вироком покарання на момент апеляційного розгляду не дає суду апеляційної інстанції підстав для зміни визначеного кримінальним законом порядку призначення йому покарання за сукупністю вироків, оскільки таке відбуття покарання не перекреслило факту вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення на момент наявності у нього невідбутого покарання за попереднім вироком.

Спростовуючи доводи прокурора щодо неправильного застосування ст. 75 КК, апеляційний суд врахував надану обвинуваченим ОСОБА_6 довідку до акта огляду МСЕК № 304542 серія 10 ААБ, згідно якої він має третю групу інвалідності з дитинства безстроково, неофіційно працює, має на утриманні малолітню дитину, те, що він відбув покарання у вигляді громадських робіт в кількості 240 годин, що вказує на його усвідомлення протиправності його дій, осуд своєї поведінки та бажання стати на шлях виправлення.

При цьому суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що ОСОБА_6 наслідки невиконання вимог статей 75, 76 КК відомі і він просив не позбавляти його волі, надати йому можливість виправитись та стати на шлях виправлення, вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав, щиро розкаюється.

З врахуванням поведінки ОСОБА_6 після вчинення кримінальних правопорушень, його ставлення до кримінальних правопорушень, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що застосування судом першої інстанції ст. 75 КК при призначенні покарання відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та меті покарання, визначеній ст. 50 КК.

З наведеними в ухвалі апеляційного суду висновками погоджується й колегія суддів касаційного суду, та вважає, що рішення апеляційного суду є законним, обґрунтованим, вмотивованим і відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

У касаційній скарзі прокурора відсутні достатні дані та переконливі доводи, які би спростовували висновки судів попередніх інстанцій і давали підстави визнати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим через м`якість або свідчили би про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів не встановила, а тому вважає, що в задоволенні касаційної скарги прокурора слід відмовити.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 27 червня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора -без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3