Справа № 638/6160/25
Провадження № 1-кп/638/1537/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відоконференції в приміщенні Шевченківського районного суду м.Харкова кримінальне провадження №0000293 від 15.02.2025 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Костянтинівка Краснокутського району Харківської області, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, малолітніх дітей на утриманні не має, перебуваючого посаді командира міномета, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз

-вироком Диканського районного суду Полтавської області від 23.12.2022 року за ч.1 ст. 246 КК України із призначенням покарання у вигляді 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на 1 рік,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, -

в с т а н о в и в :

Судовим розглядом встановлено, що 14 лютого 2025 у період часу з 16 год. 00 хв. до 19 год. 46 хв., більш точний час судовим розглядом не встановлено, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував разом з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем мешкання ОСОБА_4 , а саме у квартирі АДРЕСА_2 .

У цей час, під час спілкування між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 виник словесний конфлікт на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, в ході якого у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .

ОСОБА_4 реалізуючи свій злочинний умисел спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , розуміючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи можливість настання тяжких наслідків у вигляді розладу здоров`я ОСОБА_7 і бажаючи їх настання, використовуючи малозначний привід у вигляді раніше початого словесного конфлікту, діючи умисно, протиправно, штовхнув ОСОБА_7 , який впав на підлогу, після чого, ОСОБА_4 наніс ОСОБА_7 один удар кулаком правої руки в область обличчя, внаслідок чого ОСОБА_7 втратив свідомість та був госпіталізований до КНП «МКЛШНМД ім. проф.О.І.Мещанінова» ХМР, де він ІНФОРМАЦІЯ_3 помер.

Причиною смерті ОСОБА_7 відповідно до висновку експерта № 12-17/69-А/25 від 27.03.2025 року стала важка тупа закрита черепно-мозкова травма з внутрішньочерепним крововиливами та забоєм головного мозку, що у своїй течії ускладнилась гострим розладом кровообігу та набряком-набрякання головного мозку із дислокацією стовбуру головного мозку. Поєднана тупа лицьова та важка тупа закрита черепно-мозкова травма, що має місце у ОСОБА_7 знаходиться у причинному зв`язку із смертю і має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, визнав у повному обсязі та пояснив, що в день вбивства він та ОСОБА_8 знаходились самі у квартирі АДРЕСА_2 . Між ним та потерпілим виник конфлікт, яка супроводжувався спочатку словесною сваркою, а потім перейшла у бійку. Коли він вдарив ОСОБА_7 той впав, а потім сів біля батареї. Через певний проміжок часу ОСОБА_7 випив повну склянку горілки і йому стало погано. Його дружина зателефонувала родичці потерпілого. Після цього приїхала поліція та швидка допомога і ОСОБА_7 госпіталізували до лікарні, де він і помер. Зазначив, що у вчиненому щиро кається, просить суд суворо його не карати та наголошує, що має намір виправитися та більше не вчиняти злочинів.

Винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочині ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст. 349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_4 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого та кваліфікує його дії за ч.2 ст.121 КК України.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України - є тяжким злочином, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, відомості про особу винного, наявність обставини, яка пом`якшує - щире каяття та обставини, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Фактичні обставини кримінального правопорушення встановлені під час досудового розслідування знайшли своє підтвердження дослідженими під час судового розгляду належними і допустимими доказами, які, за оцінкою суду, не викликають сумніву щодо дійсного наміру обвинуваченого та спрямованість умислу обвинуваченого саме на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому.

Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_4 раніше судимий, неодружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей, військовослужбовець, на обліку в КЗОЗ «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває; до КЗОЗ «Обласний психоневрологічний диспансер» впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою не звертався.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Сукупність даних про обставини вчинення правопорушення та особу винного ОСОБА_4 дають суду підстави вважати, що виправлення та перевиховання останнього можливе лише при ізоляції від суспільства і йому необхідно призначити покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкцій статті обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_4 суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, підлягає зарахуванню строк попереднього ув`язнення ОСОБА_4 у даному кримінальному провадженні у строк відбування покарання із розрахунку: один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, з 15.02.2025 року, тобто з моменту затримання в порядку ст.208 КПК України (протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 15.02.2025 року).

Оскільки судом призначається покарання, пов`язане з ізоляцією від суспільства, за відсутності виняткових обставин, передбачених ч.3 ст.377 КПК України, враховуючи встановлені та викладені раніше обставини, у тому числі визначені ст. 178 КПК України, які підтверджують ризики, передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, на переконання суду до набрання вироком законної сили запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_4 у виді тримання під вартою, необхідно залишити без змін.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368-371, 373-374 КПК України, суд, -

у х в а л и л а :

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Строк відбуття покарання рахувати з моменту затримання в порядку ст.208 КПК України, тобто з 15 лютого 2025 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_4 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 15.02.2025 року до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Речові докази по справі: кофту сірого кольору з капюшоном та принтом «Prada Milano» із плямами речовини бурого кольору; труси чоловічі темного кольору із принтом «Snocks»; шкарпетки світлого кольору; футболку темного кольору із принтом; спортивні штани сірого кольору із слідами речовини бурого кольору- знищити.

Речові докази: SD картка з фрагментами відеозапису з боді-камер працівників УПП в Харківській області - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії вироку.

Головуючий: суддя