Номер провадження: 11-кп/813/1952/25
Справа № 504/562/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Доброславського районного суду Одеської області від 03.06.2025, якою під час судового розгляду к/п №0002847 від 18.12.2024 стосовно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Василівка Березанського р-ну Миколаївської обл., громадянина України, неодруженого, з вищою освітою, військовослужбовця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 01.08.2025, із визначенням застави,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою суду 1-ої інстанції задоволено клопотання прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону та стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 01.08.2025, із визначенням застави.

Обґрунтовуючи ухвалу, суд 1-ої інстанції врахував тяжкість інкримінованого злочину, його суспільну небезпеку, констатував, що ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України продовжують існувати, що є підставою для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який не є для обвинуваченого безальтернативним, оскільки судом застосована застава як альтернативний запобіжний захід та встановлений у розмірі 80 прожиткових мінімумів доходів громадян.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою в частині визначення розміру застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів доходів громадян, посилаючись на необґрунтованість висновків суду 1-ої інстанції в цій частині, оскільки:

обвинувачений не має постійного місця роботи, проживає з матір`ю похилого віку, яка хворіє та потребує допомоги, а тому сума застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів доходів громадян є значною сумою для ОСОБА_8 , яка забезпечить виконання ним покладених на нього судом обов`язків;

ризик незаконного впливу на свідків сторони обвинувачення суттєво зменшився, так як з 03.06.2025 фактично допитані двоє з трьох заявлених свідків.

За таких обставин захисник ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувану ухвалу в частині визначення розміру застави та ухвалити нову ухвалу в цій частині, якою зменшити визначений розмір застави до 20 прожиткових мінімумів доходів громадян (60 560 грн).

Учасники кримінального провадження в судове засідання до апеляційного суду не з`явилися. При цьому, захисник ОСОБА_6 подав заяву про розгляд справи за його відсутності, а прокурор ОСОБА_9 надав апеляційному суду письмові заперечення на апеляційну скаргу захисника, в яких просив відмовити в її задоволенні.

Отже, колегія суддів, на підставі приписів ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 та ч. 4 ст. 107 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за відсутності учасників провадження та фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника та дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Разом з тим, ч. 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі з огляду на таке.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики ЄСПЛ передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, апеляційний суд враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті, що є тримання під вартою.

Отже, законодавець імперативно встановив, що під час дії воєнного стану на території України до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ст. 407 КК України, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою, як захід забезпечення кримінального провадження.

Відтак продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 є повною мірою виправданим та відповідає вимогам, встановленим кримінальним процесуальним законодавством.

Частиною 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Висновки про наявність ризиків та неможливість запобігання їм шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Санкція ч. 5 ст. 407 КК України, що інкримінується обвинуваченому ОСОБА_8 , передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, що відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочини.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що ризик переховування від органу досудового розслідування та суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення особи до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями), зокрема і суворістю передбаченого покарання, та обставинами вчинення інкримінованого злочину.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду 1-ої інстанції щодо того, що на час розгляду клопотання у суду відсутні відомості про наявність міцних соціальних зв`язків, місце фактичного проживання зареєстроване за межами Одеської області, в Одеській області має друзів точні адреси проживання яких повідомити не може. З урахуванням тяжкості покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, характеру інкримінованого йому злочину на переконання апеляційного суду свідчить про існування ризику переховування від суду, ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Вказані обставини свідчать про наявність ризиків, передбачених п.п. 1 ,5 ч. 1 ст. 177КПК України. При цьому, апеляційний суд зауважує, що оскаржувана ухвала суду 1-ої інстанціїне містить висновків про наявність ризику за п. 3 ч. 1 ст. 177КПК, зокрема незаконного впливу на свідків, а тому в цій частині доводи захисника не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційний судом.

Частина 4 ст. 182 КПК України передбачає, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

За приписами п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається у таких межах щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На підставі системного аналізу вищевикладених положень кримінального процесуального закону можна дійти висновку про те, що саме суду надається право визначити чи здатна застава у відповідному розмірі забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваної особи, а також зауважити на виключності такого випадку.

Приписи КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при визначенні розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Слід зазначити і про те, що жоден із визначених КПК запобіжних заходів не покаранням. Такі заходи є попереджувальними, і їх метою є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків в разі, якщо є побоювання здійснення обвинуваченим будь-яких дій, що заважають встановленню істини у кримінальному провадженні.

В даному випадку суд 1-ої інстанції вказаних вище вимог закону дотримався та при визначенні застави у відповідності до приписів п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України врахував специфіку та суспільну небезпеку інкримінованого ОСОБА_8 злочину, який відповідно до матеріалів обвинувачення вчинений у найбільш несприятливий для держави час вторгнення рф в Україну, а також особу обвинуваченого та дійшов обґрунтованого висновку про те, що саме такий розмір застави у 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, в межах, визначених п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Доказів на підтвердження обставин, викладених в апеляційній скарзі (відомості щодо доходу, перебування на утриманні осіб та догляд за ними) захисник не надавав.

За встановлених обставин, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1-ої інстанції щодо встановлення застави у відповідному розмірі в межах визначених законом, тому істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які могли б стати підставою для скасування або зміни оскаржуваної ухвали апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування законної та обґрунтованої ухвали суду 1-ої інстанції.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 194, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу Доброславського районного суду Одеської обл. від 03.06.2025, якою стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 01.08.2025, із визначенням застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4