Номер провадження: 11-кп/813/511/25
Справа № 946/6123/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

особи, щодо якої розглядається клопотання ОСОБА_7 ,

законного представника особи, щодо якої розглядається клопотання ОСОБА_8 ,

захисника особи, щодо якої розглядається клопотання, ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_10 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 січня 2024 року в рамках кримінального провадження № 0000161, внесеного до ЄРДР від 01 березня 2021 року, про застосування примусових заходів медичного характеру відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Ізмаїл, Одеської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- за вчинення суспільно-небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, -

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою було задоволено клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000161 від 01 березня 2021 за вчинення ним суспільно-небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Застосовано до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Також ухвалою вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду у зв`язку з неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує наступним:

- при розгляді кримінального провадження про застосування примусових заходів медичного характеру кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого в стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій, при цьому суд має виходити із об`єкта посягання та об`єктивної сторони вчиненого діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК, з урахуванням всіх фактичних обставин і зовнішнього прояву дій особи, з огляду на те, що встановлення будь-якої форми вини у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. Разом з тим, судом в оскаржувані ухвалі зазначено про доведеність вини ОСОБА_7 ;

- відповідно до дослідженого судом першої інстанції висновку судово-психіатричних експертів № 295 від 31 травня 2021 року, на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 виявляв тимчасовий розлад психічної діяльності у вигляді «Епілептоїдно-дисфоричної форми патологічного алкогольного сп`яніння» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F10.07» за «Міжнародною класифікацією хвороб» 10-го перегляду), що за глибиною та ступенем враженості психічних розладів психотичного рівня позбавляло його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними і потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру. Рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. Натомість, судом першої інстанції до ОСОБА_7 , застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

На підставі наведеного, прокурор просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. Крім того, виключити з мотивувальної частини ухвали рішення про повну доведеність вини ОСОБА_7 у вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Позиції учасників судового розі ляду.

Прокурор у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити її у повному обсязі.

Особа, щодо якої застосовано примусові заходи медичного характеру ОСОБА_7 , його захисник ОСОБА_9 , а також законний представник ОСОБА_8 , заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги прокурора, просили вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

За положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 92 КК України передбачено, що примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб:

1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; 2) які вчинили у стані обмеженої осудності кримінальні правопорушення; 3) які вчинили кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання (ст. 93 КК).

Порядок здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру регламентований Главою 39 КПК.

Приписами ч. 1 ст. 503 КПК України визначено, що кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що: 1) особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; 2) особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Перелік обставин, які підлягають встановленню у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру, визначені ст. 505 КПК України.

Із зазначеної законодавчої норми убачається, що предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де встановлюється лише: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення; вчинення цього суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення цією особою; наявність у цієї особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування чи судового розгляду; поведінка особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення і після нього; небезпечність особи внаслідок її психічного стану для самої себе та інших осіб, а також можливість спричинення іншої істотної шкоди такою особою; характер і розмір шкоди, завданої суспільно небезпечним діянням або кримінальним правопорушенням; обставини, що підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення, в тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення.

Судовий розгляд клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відповідно до положень ч. 1 ст. 512 КПК України здійснюється за загальними правилами КПК України.

Під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд відповідно до ч. 1 ст. 513 КПК України з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 513 КПК України, визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до роз`яснень, які містить п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду №7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» ухвала (постанова) у справі про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам кримінально-процесуального закону і крім вирішення питань, передбачених ст. 420 КПК, містити в собі як формулювання суспільно небезпечного діяння, визнаного судом установленим, так і посилання на перевірені в судовому засіданні докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема, висновку судово-психіатричних експертів № 295 від 31 травня 2021 року, що у період вчинення інкримінованого йому діяння ОСОБА_7 виявляв тимчасовий розлад психічної діяльності у вигляді «Епілептоїдно-дисфоричної форми патологічного алкогольного сп`яніння» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F10.07» за «Міжнародною класифікацією хвороб» 10-го перегляду), що за глибиною та ступенем враженості психічних розладів психотичного рівня позбавляло його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними (а.с.141-151 т.1).

Висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечні діяння у стані неосудності є правильними з огляду на стан останнього, що містяться у висновку № 295 від 31 травня 2021 року, що позбавляло його можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними, тому суд обґрунтовано, відповідно до вимог ч. 2 ст. 513 КПК України, застосував примусові заходи медичного характеру.

Водночас, суд першої інстанції помилково зазначив про встановлення такого елементу суспільно небезпечного діяння, як суб`єктивна сторона, оскільки відповідно до висновку судово-психіатричних експертів № 295 від 31 травня 2021 року ОСОБА_7 під час інкримінованих дій не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому відповідний елемент відсутній.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КК України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Згідно із ч. 1 ст. 18 КК України суб`єктом злочину є фізична осудна особа, яка вчинила злочин у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

Так, осудність є однією із загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст. 19 КК України критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. При цьому, неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.

Виходячи з положень ст. 23, 24 КК України, умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання. Таким чином, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.

Таким чином, посилання суду першої інстанції при застосуванні до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру, де не ставиться питання про винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, на наявність у діях останнього умислу, суперечить вимогам ст.505, 513 КПК України,

Вказані висновки узгоджується із практикою Верховного Суду, зокрема із постановою від 19.01.2022 року (справа №716/1511/16-к), постановою від 13.05.2021 року (справа №204/8241/17), постановою від 12.03.2020 року (справа №206/5483/18).

Щодо безпідставності застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку, то колегія суддів зазначає, що примусові заходи медичного характеру застосовуються залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб.

Відповідно до роз`яснень, які містить п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду №7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч. 1 ст. 94 КК України, суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме).

Відповідно до дослідженого судом першої інстанції висновку судово-психіатричних експертів № 295 від 31 травня 2021 року, відносно ОСОБА_7 рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Відповідно до ч.3 ст.94 КПК України госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.

Апеляційний суд констатує, що примусові заходи медичного характеру - юридична категорія, тому визначення необхідності їх застосування виходить за межі компетенції судово-психіатричного експерта.

У мотивувальній частини висновку судово-психіатричного експерта № 295 від 30.05.2021 року, зазначено про те, що у період вчинення інкримінованого йому діяння ОСОБА_7 виявляв тимчасовий розлад психічної діяльності у вигляді «Епілептоїдно-дисфоричної форми патологічного алкогольного сп`яніння» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F10.07» за «Міжнародною класифікацією хвороб» 10-го перегляду), який є короткочасним психотичним станом, та ймовірність його повторення у однієї і той же особи є маловірогідне. У свою чергу, на теперішній час ОСОБА_7 , не страждає на хронічне психічне захворювання, недоумство або інший хворобливий стан психіки, тому здатен повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними.

З урахуванням встановлених під час апеляційного розгляду обставин, а саме пасивного виду суспільної небезпеки ОСОБА_7 для себе та оточуючих, а також тривалість часу, який пройшов з момент вчинення суспільно-небезпечного діяння, колегія суддів приходить до висновку про відсутність необхідності застосування відносно останнього примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Аналізуючи вищевикладені обставини, апеляційний суд доходить висновку про часткову обґрунтованість апеляційної скарги прокурора та вважає за необхідне її задовольнити частково, оскаржувану ухвалу змінити.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_10 задовольнити частково.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 січня 2024 року в рамках кримінального провадження № 0000161, внесеного до ЄРДР від 01 березня 2021 року, про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 , за вчинення суспільно-небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, - змінити.

Визнати доведеним, що ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за виключенням посилання на наявність в діях останнього умислу.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3