ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 515/1816/24

Номер провадження 1-кп/495/1066/2024

13 лютого 2025 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі головуючої судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Білгород-Дністровський кримінальне провадження, відомості про яке 15.11.2024 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000083, про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Татарбунари Одеської області, не одруженого, не працюючого, з вищою освітою, раніше судимого, востаннє вироком Саратського районного суду Одеської області від 06.10.2022 року за ст.309 ч.1 КК України до 2 років обмеження волі, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених - ч. 1 ст.190, ч. 2 ст.190 КК України,

де сторонами виступають:

зі сторони обвинувачення - прокурор ОСОБА_4

зі сторони захисту:

обвинувачений ОСОБА_3

захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5

учасники провадження: потерпілий ОСОБА_6 , потерпілий ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_8 , потерпіла ОСОБА_9 (подали заяви про розгляд справи без їх участі),

за участю прокурора, обвинуваченого та його захисника, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 , 12.11.2024 року близько 12.17 год., перебуваючи за місцем свого мешкання по АДРЕСА_2 , за допомогою мобільного телефону зареєструвався на торговій платформі «ОЛХ», в якості продавця мобільного телефону марки «iphone XR», якого у нього фактично не було, у ході спілкування із потерпілим ОСОБА_6 , усвідомлюючи злочинний характер своїх дій, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення та заволодіння чужим майном, шляхом обману, запевнив потерпілого ОСОБА_6 про те, що він є власником мобільного телефону марки «iphone XR», бувшого в експлуатації та після переказу грошових коштів, доставить мобільний телефон потерпілому, чим спонукав останнього 12.11.2024 року о 15 годині 19 хвилин перерахувати грошові кошти у сумі 4704 гривень на банківську картку № НОМЕР_1 , яка імітована АТ «Універсалбанк» на ім`я ОСОБА_10 , перебувала у користуванні ОСОБА_3 , таким чином заволодів грошовими коштами потерпілого ОСОБА_6 в сумі 4704 грн., чим завдав останньому майнову шкоду на зазначену суму.

Таким чином, ОСОБА_3 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК України, тобто, заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство).

Далі, продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_3 , 12.11.2024 року близько 12.17 год., перебуваючи за місцем свого мешкання по АДРЕСА_2 , за допомогою мобільного телефону зареєструвався на торговій платформі «ОЛХ», в якості продавця мобільного телефону марки «iphone XR», якого у нього фактично не було, у ході спілкування із потерпілим ОСОБА_7 , усвідомлюючи злочинний характер своїх дій, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення та заволодіння чужим майном, шляхом обману, запевнив потерпілого ОСОБА_7 про те, що він є власником мобільного телефону марки «iphone XR», бувшого в експлуатації, після переказу грошових коштів, доставить мобільний телефон потерпілому, чим спонукав останнього 12.11.2024 року о 15 годині 53 хвилин перерахувати грошові кошти у сумі 5000 гривень на банківську картку № НОМЕР_1 , яка імітован АТ «Універсалбанк» на ім`я ОСОБА_10 , перебувала у користуванні ОСОБА_3 , таким чином заволодів грошовими коштами потерпілого ОСОБА_7 у сумі 5000 грн., чим завдав останньому майнову шкоду на зазначену суму.

Таким чином, ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України, тобто, заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно.

Крім того, продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_3 , 12.11.2024 року близько 12.17 год., перебуваючи за місцем свого мешкання по АДРЕСА_2 , за допомогою мобільного телефону зареєструвався на торговій платформі «ОЛХ», в якості продавця мобільного телефону марки «iphone XR», якого у нього фактично не було, у ході спілкування із потерпілим ОСОБА_8 , усвідомлюючи злочинний характер своїх дій, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення та заволодіння чужим майном, шляхом обману, запевнив потерпілого ОСОБА_8 про те, що він є власником мобільного телефону марки «iphone XR», бувшого в експлуатації, після переказу грошових коштів, доставить мобільний телефон потерпілому, чим спонукав останнього 13.11.2024 року о 15 годині 49 хвилин перерахувати грошові кошти у сумі 4508 гривень на банківську картку № НОМЕР_1 , яка імітована АТ «Універсалбанк» на ім`я ОСОБА_10 , перебувала у користуванні ОСОБА_3 , таким чином заволодів грошовими коштами потерпілого ОСОБА_8 , чим завдав останньому майнову шкоду на зазначену суму.

Таким чином, ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України, тобто, заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно.

Далі, ОСОБА_3 , 12.11.2024 року близько 12.17 год., перебуваючи за місцем свого мешкання, АДРЕСА_2 , за допомогою мобільного телефону зареєструвався на торговій платформі «ОЛХ», в якості продавця мобільного телефону марки «iphone XR», якого у нього фактично не було, у ході спілкування із потерпілою ОСОБА_9 , усвідомлюючи злочинний характер своїх дій, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення та заволодіння чужим майном, шляхом обману, запевнив потерпілу ОСОБА_9 про те, що він є власником мобільного телефону марки «iphone XR», бувшого в експлуатації, та після переказу грошових коштів, доставить мобільний телефон потерпілій, чим спонукав останню 13.11.2024 року о 17 годині 00 хвилин перерахувати грошові кошти у сумі 4475 гривень 80 копійок на банківську картку № НОМЕР_1 , яка імітована АТ «Універсалбанк» на ім`я ОСОБА_10 , перебувала у користуванні ОСОБА_3 , таким чином заволодів грошовими коштами потерпілої ОСОБА_9 в сумі 4475,80 грн., чим завдав останній майнову шкоду на зазначену суму.

Таким чином, ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України, тобто, заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно.

Під час досудового розслідування між прокурором Білгород-Дністровської окружної прокуратури ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_3 за участі захисника ОСОБА_5 з письмової згоди потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 29 листопада 2024 року було укладено угоду про визнання винуватості, за змістом якої обвинувачений ОСОБА_3 під час досудового розслідування повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених:

- ч. 1 ст. 190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство);

- ч. 2 ст. 190 КК України, тобто у заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно.

Між прокурором та підозрюваним ОСОБА_3 досягнуто домовленості про укладення угоди про визнання винуватості та згідно зі

ст. 470 КПК України враховано, що ОСОБА_3 під час досудового розслідування у повному обсязі підозри беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, ОСОБА_3 під час досудового розслідування щиро покаявся у скоєних злочинах, активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень, зокрема щиро зізнався про вчинення даних кримінальних правопорушень та надав покази.

Обставин, які обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України, не встановлено.

Крім того, укладання угоди про визнання винуватості між прокурором та підозрюваною має суспільний інтерес, який полягає, зокрема, у швидкому розгляді провадження судом після направлення обвинувального акту у даному кримінальному провадженні до суду.

Разом з цим від потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 надійшли заяви у порядку ч. 4 ст. 469 КПК України про надання згоди у вказаному кримінальному провадженні на укладання угоди про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним ОСОБА_3 .

З урахуванням статті 472 КПК України, а також того, що ОСОБА_3 визнав свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, надав правдиві свідчення щодо обставин вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, відшкодував потерпілим заподіяну матеріальну шкоду, щиро розкаявся у вчиненні кримінальних правопорушень, сторони, враховуючи обставини справи, з урахуванням ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 190 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком та нетяжким злочином відповідно, приймаючи до уваги особу винного, а також обставини, що пом`якшують його покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених правопорушень у вигляді щирого каяття, відшкодування завданої шкоди, беззастережного визнання своєї винуватості, наявності суспільного інтересу в забезпеченні швидкого судового розгляду, та інше, прийшли до згоди, з урахуванням всіх обставин справи, ОСОБА_3 визнати винуватим за ч. 1, ч. 2 ст. 190 КК України та призначити узгоджене сторонами покарання:

-за ч. 1 ст. 190 КК України у вигляді 1 року обмеження волі;

-за ч. 2 ст. 190 КК України у вигляді 3 років обмеження волі.

На підставі ст. 70 ч. 1 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_3 - 3 роки обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк згідно ч. 4 ст. 75 КК України.

У разі звільнення від відбування покарання з випробуванням покласти на ОСОБА_3 обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

Із запропонованим видом та мірою покарання згодні, заперечень не мають

Обвинуваченому ОСОБА_3 роз`яснено наслідки укладення, затвердження та невиконання угоди, передбачені ст.ст.473, 474, 476 КПК України.

У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованих злочинів визнав повністю та щиро покаявся. Ствердив, що розуміє роз`яснені йому судом: права, визначені ч.5 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені п.1 ч.1 ст.473 КПК України; характер обвинувачення, вид і міру покарання. Просить затвердити угоду про визнання винуватості. Судом з`ясовано, що таку угоду ОСОБА_3 уклав добровільно, без примусу і не під тиском, що підтвердив і її захисник.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з такого.

Згідно із п.1 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти, зокрема, рішення про затвердження угоди або відмову у її затвердженні.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

За умовами ч.4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Потерпілими ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у відповідності до письмових заяв щодо укладення угоди про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним не заперечено та покладено на розсуд суду з приводу покарання.

У ст.470 КПК України передбачено, що прокурор при вирішенні питання про укладення угоди про визнання винуватості зобов`язаний враховувати такі обставини: 1) ступінь та характер сприяння підозрюваного чи обвинуваченого у проведенні кримінального провадження щодо нього або інших осіб; 2) характер і тяжкість обвинувачення (підозри); 3) наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень; 4) наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.

Обов`язковий для врахування висновок про застосування норм права, як це передбачено ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», викладений у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 761/13021/19. У сформованій правовій позиції перевірка достовірності обставин, які згідно зі ст.470 КПК підлягають врахуванню при укладенні угоди про визнання винуватості, є обов`язком прокурора. На суд при затвердженні угоди про визнання винуватості не можуть бути покладені інші обов`язки щодо перевірки можливості її затвердження ніж ті, які прямо передбачені у ст.474 КПК.

За такого суд вважає, що обставини, передбачені ст.470 КПК України, є належним чином оцінені прокурором та визнані достатніми для укладення угоди про визнання винуватості, процесуальні підстави здійснювати додаткову перевірку цих обставин самим судом є відсутніми.

Беручи до уваги викладене вище, дана угода про визнання винуватості за своїм змістом та порядком укладення відповідає вимогам ст.ст.468-470, 472 КПК України, в тому числі щодо правової кваліфікації кримінального правопорушення за ч.4 ст.185 КК України.

Досліджуючи узгоджену міру покарання, суд виходить з того, що у відповідності до ч.5 ст.65 КК України у випадку затвердження вироком угоди про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

Суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання вини, якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням. У випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом (ч.3 ст.75 КК України).

У постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 203/378/17 та 29 листопада 2018 в справі № 761/6774/16-к міститься посилання на постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 року № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», у п.12 якої, зокрема, зазначено, що чинні КК і КПК регулюють два різновиди звільнення від відбування покарання з випробуванням: 1) загальний - коли вимагається встановлення можливості виправлення засудженого без відбування покарання; 2) спеціальний - у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання винуватості, для укладення якої з`ясування питань, визначених у ч.1 ст.75 КК, не є обов`язковим. У зв`язку з чим, якщо ж сторони узгодили покарання та досягли домовленості щодо звільнення підозрюваного/обвинуваченого від його відбування з випробуванням, відповідно до частин 2, 3 ст.75 КК суд зобов`язаний прийняти рішення про таке звільнення у випадку затвердження угоди про примирення або визнання винуватості за наявності сукупності таких умов: 1) сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років; 2) узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням; 3) угода відповідає чинному законодавству та підстави для відмови в її затверджені визначені КПК (пункти 1-6 ч.7 ст.474 КПК) відсутні. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, яку звільнено від відбування покарання з випробуванням згідно з ч.3 ст.75 КК визначаються виключно судом.

За текстом угоди сторони досягли згоди та порозуміння щодо призначення обвинуваченому узгодженого покарання в межах санкції ч.1, ч.2 ст.190 КК України із звільненням такого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Визначаючи покарання у межах санкцій відповідних інкримінованих статей КК України із порядком його відбування, сторони скористались наданим їм правом, діяли в межах наданого їм законом розсуду. Викладене свідчить про достатність підстав вважати, що узгоджене сторонами покарання за своїм видом та розміром відповідає загальним засадам призначення покарання, а обставини для тверджень про очевидну невідповідність узгодженого ними покарання вимогам кримінального закону чи наявність перешкод призначення такого є відсутніми.

Беручи до уваги дискреційні повноваження суду та наведений у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 199/1496/17 орієнтовний перелік обставин для установлення тривалості іспитового строку, з урахуванням особи обвинуваченого, характеру вчиненого та ступеню суспільної небезпечності, суд вважає за доцільне визначити термін звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки.

Водночас у відповідності до ч.1 ст.76 КК України суд вважає за необхідне покласти на обвинуваченого такі обов`язки як періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Підсумовуючи наведене, перевіривши відповідність угоди про визнання винуватості вимогам кримінального процесуального закону та переконавшись, що укладення даної угоди сторонами є добровільним, суд дійшов висновку про ухвалення в даному кримінальному провадженні обвинувального вироку відносно обвинуваченого, яким затвердити угоду про визнання ним винуватості, визнати обвинуваченого винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України, та призначити узгоджене сторонами покарання з дотриманням правил призначення покарань. Підстав для відмови в затвердженні угоди, визначених в ч.7 ст.474 КПК України, судом не встановлено.

При ухваленні вироку суд зобов`язаний вирішити питання щодо того, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались, зокрема арешт не накладався, процесуальні витрати у справі відсутні. Питання речові доказів слід вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Цивільний позов потерпілими ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди завданої злочинами, не подавався.

Запобіжний захід ОСОБА_3 не обирався.

Керуючись ст.ст.314, 373, 374, 475, 532, ч. 15 ст. 615 КПК України,

у х в а л и в :

затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 29 листопада 2024 року між прокурором Білгород-Дністровської окружної прокуратури ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 за участі захисника ОСОБА_5 , у кримінальному провадженні, відомості про яке 15 листопада 2024 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000083.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України та призначити ОСОБА_3 міру покарання у виді:

за ч. 1 ст. 190 КК України у вигляді 1 (одного) року обмеження волі;

за ч. 2 ст. 190 КК України у вигляді 3 (трьох) років обмеження волі.

На підставі статті 70 частини 1 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_3 - 3 (три) роки обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки та згідно із ст.76 КК України покласти на нього наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Речові докази у справі:

- мобільний телефон iPhone7, модель MC12LL/AA, IMEI НОМЕР_2 , повернути власнику ОСОБА_11

- банківську картку "Монобанк" № НОМЕР_1 , строк дії 02/29 на ім`я ОСОБА_10 , повернути власнику ОСОБА_10

- фіскальні чеки в кількості 4 штук на підтвердження зняття готівки з карткового рахунку, а саме: фіскальний чек від 12.11.2024 15:45 год. № на суму 4600 грн; фіскальний чек від 12.11.2024 16:18 год. № на суму 5000 грн, фіскальний чек від 13.11.2024 16:40 год. № на суму 4400 грн, фіскальний чек від 13.11.2024 17:13 год. № на суму 4500 грн., залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений з підстав передбачених ст. 394 КПК України до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Відповідно до ч.6 ст.376 КПК України копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

У відповідності до ч.15 ст.615 КПК України суд обмежився проголошенням резолютивної частини вироку з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку після проголошення.

Головуюча суддя ОСОБА_12