Дата документу 17.03.2025 Справа № 314/3430/15-к
ЗАПОРІЗЬКИЙАПЕЛЯЦІЙНИЙСУД
Єдинийунікальний№314/3430/15-к Головуючий в 1інст. ОСОБА_1
Провадження№11-кп/807/373/25 Доповідач в 2інст. ОСОБА_2
Категорія:ч.3ст.191ККУкраїни
УХВАЛА

ІМЕНЕМУКРАЇНИ

17 березня 2025року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 листопада 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Вільнянськ Запорізької області, громадянку України, освіта вища, удова, пенсіонерка, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.191 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, в якому вона обвинувачується.

Відмовлено у задоволенні цивільного позову КУ «Вільнянська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» ЗОР до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 33 224,05 грн.,

В С Т А Н О В И Л А:

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з пред`явленим органом досудового розслідування обвинуваченням, викладеним в обвинувальному акті в кримінальному провадженні №0001635 від 25.11.2016, складеному та затвердженому 30.01.2017, Рішенням голови Запорізької обласної ради №24 від 25 грудня 2014 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільнена з вказаної посади.

Під час перебування на вказаній посаді ОСОБА_7 відповідно до положень своєї посадової інструкції, контракту та статуту школи-інтернату була особою, відповідальною за управління, зберігання, використання та розпорядження майном закладу.

Зокрема, згідно з пунктом 3.26 посадової інструкції директора школи-інтернату ОСОБА_7 керувала на правах оперативного управління майном, що є власністю школи-інтернату.

Згідно з пунктом 2.2 контракту від 27.12.2013, укладеного між Запорізькою обласною радою та ОСОБА_7 , остання зобов`язана забезпечувати ефективне використання та збереження закріпленого за КЗ «Вільнянська спеціальна загальноосвітня школа - інтернат» Запорізької обласної ради майна.

Відповідно до статуту КЗ «Вільнянська спеціальна загальноосвітня школа - інтернат», затвердженого рішенням Запорізької обласної ради №53 від 03.09.2009:

- директор закладу в установленому порядку розпоряджається майном закладу та коштами (п.4.5);

- джерелами формування кошторису закладу є, у тому числі, пожертвування від фізичних та юридичних осіб (п.6.3);

- директор та головний бухгалтер закладу несуть персональну відповідальність за додержання порядку ведення та достовірність обліку та статистичної звітності (п.6.10).

03.03.2014 ОСОБА_7 з метою отримання гуманітарної (благодійної) допомоги для КЗ «Вільнянська спеціальна загальноосвітня школа - інтернат» ЗОР, шляхом надання усної вказівки, направила головного бухгалтера вказаного закладу ОСОБА_10 у супроводі водія ОСОБА_11 на службовому автомобілі до Запорізького обласного благодійного фонду «Посмішка дитини», де останні безоплатно отримали 50 подушок естонського виробництва розмірами 70x70см вартістю 131 гривень 00 копійок за штуку та 50 ковдр естонського виробництва розмірами 140x200см вартістю 598 гривень 99 копійок за штуку, на загальну суму 36 тисяч 499 гривні 50 копійок.

Того ж дня вказане майно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було доставлено до інтернату та за вказівкою ОСОБА_7 складене до одного з приміщень інтернату - обсерватора.

При цьому факт отримання КЗ «Вільнянська спеціальна загальноосвітня школа - інтернат» ЗОР в особі його директора ОСОБА_7 зазначеного майна підтверджено шляхом підписання директором благодійного фонду ОСОБА_12 та ОСОБА_7 відповідного акту прийому-передачі від 03.03.2014.

Таким чином, після отримання закладом в особі його директора ОСОБА_7 вказаних матеріальних цінностей у вигляді подушок та ковдр, якому вони призначалися для використання за призначенням та їх прийняття останньою шляхом підписання акту прийому-передачі, вони були ввірені ОСОБА_7 та почали знаходитися у її правомірному віданні.

Після цього ОСОБА_7 з метою фактичного привласнення у подальшому отриманих подушок і ковдр, після їх безпосереднього вивантаження до обсерватору, відповідальною за який була молодша медична сестра ОСОБА_13 , маючи в силу своєї посади владні повноваження щодо впливу на останню, забрала в неї єдиний набір ключів від вказаного приміщення, із тих пір до моменту свого звільнення з посади володіла ними, тим самим мала особистий безпосередній доступ до обсерватору.

У подальшому ОСОБА_7 , ігноруючи вимоги чинного законодавства про бухгалтерський обтік, а також положення своєї посадової інструкції щодо необхідності збереження ввіреного їй як директору закладу майна та контролю за його своєчасним оприбуткуванням, будучи в силу займаної посади обізнаною про необхідність постановки такого майна на баланс закладу, за наявності документу про підтвердження факту отримання закладом майна у вигляді подушок та ковдр, які перебували у її віданні, діючи умисно, з наміром подальшого обернення отриманих подушок та ковдр на свою користь, не надала бухгалтеру ОСОБА_10 відповідний акт прийому-передачі від 03.03.2014 для постановки їх на баланс, в результаті чого зазначені матеріальні цінності не були оприбутковані на балансі К3 «Вільнянська спеціальна загальноосвітня школа - інтернат» ЗОР аж до 05.03.2015.

У період часу з 03.03.2014 по 26.12.2014 ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно - небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, корисливими мотивом та метою, повторно, маючи одноособовий доступ до обсерватору, розташованого по пров. Шкільному, 5 у м. Вільнянськ Запорізької області, де зберігалося майно, надане 03.03.2014 благодійним фондом «Посмішка дитини», яке з моменту заволодіння ключами від зазначеного приміщення, утриманням та ненаданням такого майна для використання вихованцям інтернату перебувало у її віданні, незаконно привласнила 25 подушок естонського виробництва, розмірами 70x70см, вартістю 131 гривень 00 копійок кожна, та 50 ковдр естонського виробництва, розмірами 140x200см, вартістю 598 гривень 99 копійок, тим самим незаконно обернула вказане майно на свою користь, отримавши можливість розпоряджатися ним на власний розсуд, як своїм власним, в результаті чого спричинила КЗ «Вільнянська спеціальна загальноосвітня школа - інтернат» ЗОР матеріальні збитки на загальну суму 33тисячі 224 гривні 05 копійок.

Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 3 ст. 191 КК України як привласнення чужого майна, яке було ввірене особі та перебувало в її віданні, вчинене повторно.

Суд першої інстанції ОСОБА_7 виправдав у зв`язку з недоведеністю її вини.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, суд першої інстанції вказав, що під час судового розгляду встановлено, що матеріали кримінального провадження не містять доказів того, що обвинувачена особисто привласнила матеріальні цінності, отримані у вигляді благодійної допомоги.

Інвентаризація, проведена у 2014 році, підтвердила відсутність нестачі цих матеріальних цінностей.

Крім того, письмові та речові докази, надані стороною обвинувачення, були визнані недопустимими через істотні порушення вимог національного законодавства.

Інші наявні докази, включаючи свідчення свідків, є суперечливими, ґрунтуються на припущеннях і не мають належної переконливості.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що сторона обвинувачення не довела вину Вербової поза розумним сумнівом, керуючись принципами законності та презумпції невинуватості.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 вважає, що вирок відносно ОСОБА_7 винесено незаконно та він підлягає скасуванню у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, а також неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не правильне тлумаченні закону, яке суперечить точному змісту.

Вказує, що суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства, що призвело до неповного судового розгляду, як це передбачено статтею 410 КПК України.

Зокрема, суд не забезпечив стороні обвинувачення можливості повноцінно представити свої докази, чим порушив принципи змагальності та рівності сторін, закріплені у статті 22 КПК України.

Так, ухвалою від 5 грудня 2023 року суд встановив процесуальний строк до 12 березня 2024 року для забезпечення явки свідків обвинувачення, однак не продовжив його, незважаючи на об`єктивні причини, що не залежали від прокурора, зокрема хворобу судді, прокурора, захисника, відключення електроенергії та воєнний стан. За період з 18 січня 2019 року до 12 листопада 2024 року було відкладено 32 судові засідання, більшість з яких з причин, незалежних від сторони обвинувачення.

Через це прокурор не зміг забезпечити явку дев`яти ключових свідків ( ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ), чиї показання могли суттєво вплинути на рішення у справі.

Наприклад, під час засідання 22 квітня 2024 року суддя не з`ясувала думку сторін щодо продовження строку для допиту свідків, чим обмежила право обвинувачення на подання доказів.

Вважає, що такі дії суперечать статті 410 КПК України, яка визначає судовий розгляд неповним у разі, якщо не досліджено обставини, що мають істотне значення для ухвалення законного й обґрунтованого рішення, а також принципам змагальності, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справі «Боніш проти Австрії» від 6 травня 1985 року, серія А, № 92).

Суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 прямого умислу на привласнення майна, що суперечить фактичним обставинам справи та нормам частини 3 статті 191 КК України.

Прокурор наголошує, що ОСОБА_7 , обіймаючи посаду директора КЗ «Вільнянська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат», мала одноосібний доступ до обсерватора, де зберігалися 25 подушок і 50 ковдр, отриманих 3 березня 2014 року від благодійного фонду «Посмішка дитини».

Вона не дозволила оприбуткувати це майно на баланс закладу, ігноруючи неодноразові звернення головного бухгалтера ОСОБА_10 .

На запит голови фонду показати майно ОСОБА_7 відмовила, а за актом ревізії Контрольно-ревізійного управління (КРУ) воно було відсутнє в інтернаті.

Свідок ОСОБА_11 підтвердив, що за вказівкою ОСОБА_7 перевіз лише 25 подушок до дитячого табору в с. Шевченкове, тоді як решта майна (25 подушок і 50 ковдр) зникла.

Прокурор наголошує, що зазначені дії свідчать про наявність прямого умислу та корисливого мотиву, що є обов`язковими елементами суб`єктивної сторони злочину, передбаченого частиною 3 статті 191 КК України.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 357/1807/19, прямий умисел передбачає усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та бажання настання суспільно небезпечних наслідків, що у цьому випадку підтверджується доказами.

Висновок суду про недоведеність умислу суперечить статті 413 КПК України, оскільки суд неправильно витлумачив норми матеріального права, проігнорувавши докази, які свідчать про умисел і корисливий мотив у діях ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції вибірково врахував лише показання ОСОБА_7 , відкинувши інші докази, які підтверджують її вину, що є порушенням вимог статей 94 та 370 КПК України.

Також вказує, що суд проігнорував, що головний бухгалтер ОСОБА_10 надала показання про неодноразові звернення до ОСОБА_7 щодо здійснення оприбуткування майна, які остання ігнорувала.

Водій ОСОБА_11 підтвердив доставку майна до інтернату та його часткове перевезення за вказівкою ОСОБА_22 .

Голова фонду «Посмішка дитини» повідомила про відмову Вербової показати майно під час перевірок.

Члени комісії з оприбуткування ( ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 ) зазначили, що не отримували від ОСОБА_7 вказівок щодо обліку майна.

Акт ревізії КРУ підтвердив відсутність 25 подушок і 50 ковдр в інтернаті, що вказує на їх привласнення.

Суд не обґрунтував, чому відкинув ці докази, чим порушив статтю 94 КПК України, яка вимагає оцінки доказів за їх належністю, допустимістю, достовірністю та достатністю, а також статтю 370 КПК України, що встановлює вимоги до обґрунтованості судового рішення.

Також апелянт наголошує, що суд першої інстанції безпідставно визнав частину доказів недопустимими, не надавши належного обґрунтування відповідно до статті 87 КПК України.

У вироку відсутнє чітке пояснення, які саме докази та на підставі яких норм КПК України визнано недопустимими.

Згідно з постановою Верховного Суду від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к, суд зобов`язаний вказати, яке фундаментальне право було порушено при отриманні доказу, однак цього не зроблено.

Безпідставне виключення доказів вплинуло на висновок про невинуватість ОСОБА_7 , що порушує принципи справедливого судового розгляду.

На підставі вищевикладеного прокурор стверджує, що вина ОСОБА_7 у привласненні 25 подушок і 50 ковдр вартістю 33 224,05 грн, які були ввірені їй як директору КЗ «Вільнянська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат», доведена поза розумним сумнівом на підставі сукупності представлених доказів.

Прокурор просить апеляційний суд вирок суду першої інстанції від 12.11.2024 року відносно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати посади на строк 3 роки.

Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.191 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Долю речових доказів по матеріалам провадження вирішити на підставі ст.100 КПК України.

До початку судового засідання захисником обвинуваченої ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_8 подані заперечення на апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні.

Сторона захисту вважає апеляційну скаргу прокурора Запорізької окружної прокуратури ОСОБА_9 необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 12.11.2024 року є законним, обґрунтованим і справедливим, адже суд дійшов правильного висновку щодо недоведеності стороною обвинувачення як об`єктивної, так і суб`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України. Обвинувачення не надало суду належних і допустимих доказів, які би поза розумним сумнівом підтвердили наявність у ОСОБА_7 прямого умислу та корисливого мотиву привласнення майна.

Апелянт посилається на неповноту судового розгляду, однак сторона захисту наголошує, що судом за більш ніж восьмирічний період розгляду справи було призначено 142 судових засідання, із яких більшість відкладалась саме через неявку представників сторони обвинувачення.

Щодо тверджень прокурора в необґрунтованій відмові суду в допиті свідків, сторона захисту наголошує, що судом неодноразово забезпечувався примусовий привід свідків, який не було реалізовано через бездіяльність сторони обвинувачення.

Крім того, прокурором було допущено грубе порушення, коли він свідомо намагався викликати в якості свідків осіб, які вже брали участь у справі як представники потерпілого, що суперечить ст. 65 КПК України.

Прокурор необґрунтовано наголошує, що суд допустив неповноту дослідження доказів, однак сторона захисту зазначає, що суд ретельно дослідив усі представлені матеріали, встановивши недопустимість значної частини доказів, які були здобуті з грубими порушеннями КПК України.

Сторона захисту звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вербова та інші проти України», яким встановлено порушення розумних строків провадження.

Враховуючи це, твердження прокурора щодо недостатності часу для надання доказів є безпідставним і суперечить принципам розумності строків судового розгляду, закріпленим у ст. 28 КПК України та практиці ЄСПЛ.

Щодо доказів, зазначених в апеляційній скарзі, прокурор наводить суперечливі та неправдиві твердження, що прямо спростовуються первинними документами бухгалтерського обліку та відповідями компетентних органів, дослідженими судом першої інстанції.

Таким чином, усі аргументи прокурора у скарзі є суб`єктивними, не підтвердженими належними доказами та не спростовують законності й обґрунтованості вироку.

Просить апеляційний суд апеляційну скаргу прокурора Запорізької окружної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Крім того, до початку судового засідання обвинуваченою ОСОБА_7 подано до апеляційного суду клопотання, яке стосується прохання відмовити у прийнятті до розгляду апеляційної скарги прокурора Запорізької окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 12.11.2024 року.

Обвинувачена в клопотанні наголошує, що прокурором порушено строки подання апеляційної скарги, встановлені КПК України, а саме 30 днів з дня проголошення вироку.

Вказує, що вирок було винесено 12.11.2024 року, отже останній день для подання скарги 12.12.2024 року.

Водночас, інформація про реєстрацію апеляційної скарги прокурора в автоматизованій системі документообігу Вільнянського районного суду була відсутня станом на 22:25 12.12.2024 року і не з`являлася до 16.12.2024 року.

Наголошує, що лише 17.12.2024 року на сайті суду з`явилася інформація про реєстрацію цієї апеляційної скарги із зазначенням дати надходження 10.12.2024 року, що свідчить про порушення п.2.2.1 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, згідно з яким вхідна кореспонденція реєструється у день її фактичного надходження.

Таким чином, через порушення строків та процедури реєстрації, що ставить під сумнів достовірність та законність подання апеляційної скарги, просить суд відмовити у її прийнятті до розгляду.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 повністю підтримав подану апеляційну скаргу без доповнень. Просив її задовольнити у повному обсязі.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 заперечувала проти доводів апеляційної скарги прокурора та наголосила, що вирок суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Крім того, зазначила, що доводи сторони обвинувачення в апеляційній скарзі є формальними, а обставини, на які посилається прокурор, перекрученими. Протягом майже 10 років зазначене провадження розглядалося в суді. Кримінальне провадження, за словами захисника, було сфальсифіковане з єдиною метою дискредитації ОСОБА_7 .

Обвинувачена ОСОБА_7 підтримала позицію свого захисника та просила залишити вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; учасників провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у його вчиненні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.

У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку відповідно до ст. 374 КПК України зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

На переконання колегії суддів, під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався всіх вимог закону.

Оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 , оскільки сторона обвинувачення не надала доказів, які б беззаперечно підтверджували факт вчинення нею кримінального правопорушення, у якому вона обвинувачувалася.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, та вважає, що вони ґрунтуються на правильній оцінці перевірених в судовому засіданні доказів, які були надані стороною обвинувачення.

За змістом ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є лише ті фактичні дані, які отримані у передбаченому цим Кодексом порядку. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування всіх обставин кримінального правопорушення та доведеності винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення покладається на сторону обвинувачення.

Матеріали кримінального провадження та зміст мотивувальної частини оскаржуваного вироку вказують на те, що суд першої інстанції, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що саме обвинувачена особисто привласнила матеріальні цінності, отримані у вигляді благодійної допомоги.

Зокрема, в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 категорично заперечила свою участь у вчиненні злочину, пов`язаного із заволодінням майном КЗ «Вільнянська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» шляхом привласнення. Вона підтвердила, що з жовтня 2013 року виконувала обов`язки директора, а з грудня 2013 до грудня 2014 року обіймала посаду директора цього закладу та успішно пройшла атестацію, що підтверджено рішенням атестаційної комісії Департаменту освіти і науки Запорізької ОДА.

ОСОБА_7 пояснила суду, що відповідно до Порядку отримання благодійних внесків (затвердженого постановою Кабміну України №1222 від 04.08.2000), нею був виданий наказ від 13.01.2014 «Про створення комісії з оприбуткування благодійної гуманітарної допомоги», до складу якої було включено бухгалтера-матеріаліста ОСОБА_23

03.03.2014 благодійний фонд «Посмішка дитини» надав школі-інтернату благодійну допомогу (шкільна дошка, 50 подушок, 50 ковдр, миючі засоби без зазначення вартості). Вказані матеріальні цінності отримали особисто головний бухгалтер ОСОБА_10 та водій ОСОБА_11 .

ОСОБА_7 наголосила, що вона сама не була матеріально відповідальною особою, тому особисто цінності, доставлені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , не приймала й не перераховувала.

Вона пояснила, що для документального оформлення цієї благодійної допомоги були складені головним бухгалтером ОСОБА_10 два примірники Акту прийому-передачі від 03.03.2014, написані особисто ОСОБА_10 .

ОСОБА_7 зазначила, що у неї не було підстав не підписувати ці документи, тому вона поставила свій підпис та печатку закладу і особисто передала обидва примірники головному бухгалтеру: один для постановки товарно-матеріальних цінностей на баланс школи-інтернату, інший для передачі представникам фонду «Посмішка дитини».

ОСОБА_7 стверджувала, що всі вимоги Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» були виконані повністю.

Зокрема, зазначені матеріальні цінності, отримані 03.03.2014 головним бухгалтером ОСОБА_10 , були належно поставлені на бухгалтерський облік та рахувалися на балансі закладу, що підтверджують матеріали проведених інвентаризацій, а саме інвентарні відомості від 15.10.2014, де підтверджено наявність подушок та ковдр.

ОСОБА_7 в судовому засіданні суду першої інстанції також зазначила, що нею були видані накази про проведення річної інвентаризації у жовтні 2014 року, під час яких комісією (у складі головного бухгалтера ОСОБА_10 та бухгалтера ОСОБА_23 ) нестач подушок і ковдр встановлено не було. Ці факти підтверджено оригіналами інвентарних відомостей, які є в матеріалах справи.

Наголосила в судовому засіданні суду першої інстанції, що сторона обвинувачення не надала суду доказів щодо твердження обвинувального акту про те, що подушки та ковдри були прийняті саме нею та перебували в її особистому правомірному володінні, оскільки фактично цінності отримувала та оприбутковувала бухгалтерія закладу.

Крім того, вона категорично заперечила твердження прокурора про те, що вона нібито не передавала в бухгалтерію відповідний акт прийому-передачі, стверджуючи, що жодних намірів приховати або привласнити отримані матеріальні цінності не мала. Вказані документи є в матеріалах кримінального провадження, що підтверджує їх належне оформлення.

ОСОБА_7 також спростувала звинувачення у тому, що вона нібито незаконно утримувала єдині ключі від обсерватора школи-інтернату, зазначивши, що ключі постійно зберігалися на цілодобовому посту медсестри, оскільки туди регулярно прибували діти, а приміщення перевірялось санітарними службами.

Підкреслила, що після її звільнення (25.12.2014) усі матеріальні цінності перебували в закладі, що підтверджується документами. Крім того, саме за її ініціативи була проведена ревізія із залученням Запорізької облради та Департаменту освіти і науки ЗОДА, висновок якої додано до справи.

Таким чином, ОСОБА_7 стверджує, що повністю дотримувалась вимог законодавства, а звинувачення щодо заволодіння майном закладу є безпідставними.

В судовому засіданні в суді першої інстанції представник потерпілої особи - КЗ «Вільнянська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» ЗОР ОСОБА_26 пояснила, що з 06.03.2018 вона займає посаду заступника директора з виховної роботи, а з 2015 року працювала секретарем-друкаркою.

Вона підтвердила, що ОСОБА_7 була призначена в.о. директора 04.10.2013, директором з 26.12.2013, та звільнена 05.12.2014 за невиконання обов`язків. З її слів, 03.03.2014 БФ «Посмішка дитини» передав школі-інтернату 50 подушок (70х70 см) та 50 ковдр, з яких використано лише по 25 штук.

Зі слів головного бухгалтера ОСОБА_10 , вона разом із водієм отримувала вказані речі за усним наказом ОСОБА_7 , яка підписала акт прийому-передачі. Особисто свідок подушки та ковдри не бачила, про них знає тільки зі слів працівників та з документів. Як цей акт потрапив до правоохоронних органів, їй невідомо. Про порушення, допущені ОСОБА_7 , повідомляли прокурора Шацького.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що працював водієм в інтернаті з березня 2003 по 2014 рік. За вказівкою головного бухгалтера ОСОБА_10 він особисто завантажив і доставив до інтернату 50 подушок та 50 ковдр, які розвантажували діти в приміщення обсерватору. ОСОБА_7 була присутня при розвантаженні й відкривала двері до обсерватору. Пізніше, на прохання ОСОБА_21 він перевіз 25 подушок у табір у с. Шевченкове, де їх також вивантажили.

Свідок ОСОБА_23 в судовому засіданні суду першої інстанції показала, що з 2014 по 2019 рік працювала бухгалтером і до ревізії КРУ нічого не знала про подушки та ковдри, їх на облік у 2014 році не ставили. Вона не бачила доставки цих цінностей, інформацію про них отримала від головного бухгалтера. У таборі «Веселка» вона бачила 25 нових подушок і 25 ковдр. На облік у 2015 році було поставлено 50 подушок і 50 ковдр згідно з накладною фонду «Посмішка дитини», хоча реально було тільки по 25 одиниць. За актом цінності отримала ОСОБА_7 . Особисто накладну свідок не отримувала, розміру та ціни подушок не пам`ятає. Інвентаризацію 2014 року повністю не провели через відсутність умов. Подушки залишилися в користуванні, участі в слідчих діях вона не брала.

Свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні суду першої інстанції показала, що з 1998 року працює завідувачем бібліотеки. Про своє призначення головою комісії з оприбуткування гуманітарної допомоги (канцелярське приладдя) у жовтні 2014 року вона дізналася випадково від секретаря директора, наказу не бачила й не підписувала. Під час інвентаризації, будучи членом комісії, свідок бачила наявні подушки, однак встановила нестачу близько 20 подушок, про що підписала відповідний акт. Чи були вони оприбутковані, свідок не знала. Подушки та ковдри вона особисто не бачила під час їх доставки, після інвентаризації їх також більше не бачила.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні суду першої інстанції показала, що у 2014 році фонд «Посмішка дитини» безкоштовно передав Вільнянському інтернату 50 подушок (білих, зі стрічкою «АлоєВера») і 50 ковдр.

Вона особисто разом з ОСОБА_7 підписала акт прийому-передачі. Частина речей була направлена до табору. Пізніше, під час візиту до інтернату ОСОБА_7 відмовилася показати ці речі, пояснивши, що в приміщенні триває ремонт. Більше свідок подушки і ковдри не бачила.

Оригінал акту залишався у фонді до перевірки КРУ, яке вилучило його з інтернату. Під час допиту 15.05.2018 ОСОБА_27 уточнила, що подушки були українського виробника «Vera», а щодо ковдр виробника не пам`ятає.

Подушки та ковдри отримували в офісі фонду головний бухгалтер ОСОБА_28 і водій, після чого акт передавали в інтернат для підписання та повернення, але назад його не повернули.

Свідок ОСОБА_29 в судовому засіданні суду першої інстанції показала, що працює у Вільнянському інтернаті з грудня 2013 року, у 2014 році була директором літнього табору. Вона чула, що до табору з інтернату передавали 25 подушок та 25 ковдр, які привезли службовою машиною ОСОБА_21 та водій ОСОБА_11 . Особисто вона брала участь у їх розвантаженні, однак не підписувала жодних документів щодо прийняття цих речей, оскільки матеріально відповідальною особою була завгосп. Після закриття табору подушки та ковдри залишилися там. Про нестачу цих речей у 2015 році свідок нічого не чула і не знає. Як і коли ці речі були доставлені до інтернату, їй не відомо.

Свідок ОСОБА_25 в судовому засіданні суду першої інстанції показала, що вона працює у школі-інтернаті з 2003 року, займає посаду вчителя початкових класів. Їй відомо, що подушки були заведені у другій половині дня, та були вивантажені дітьми 9 класу в обсерваторі. За ковдри їй нічого не відомо. Влітку вона працювала в таборі, там вона бачила лише декілька нових подушок. Головний бухгалтер викликала свідка та повідомила, що вона у складі комісії по інвентаризації, до цього вона про це не знала. Членом комісії по оприбуткуванню вона не була Коли це було вона не пам`ятає, тоді вона була директором літнього табору.

Свідок ОСОБА_10 , головний бухгалтер Вільнянського інтернату з грудня 2013 року в судовому засіданні суду першої інстанції показала, що у березні 2014 року за усною вказівкою директора ОСОБА_7 вона разом з водієм отримала від БФ «Посмішка дитини» 50 подушок та 50 ковдр. Вона особисто перерахувала ці нові речі, після чого привезла їх до інтернату після завершення робочого дня. Документи (договір та акти прийому-передачі у двох екземплярах), складені й підписані в приміщенні фонду ОСОБА_12 , свідок передала ОСОБА_7 . Остання організувала розвантаження, яке здійснювали діти в обсерваторі. Крючкова неодноразово просила ОСОБА_22 поставити отримане майно на облік, однак цього зроблено не було, що пізніше підтвердила ревізія КРУ.

Крючкова особисто перераховувала отримані речі та передала їх ОСОБА_7 . Свідок додала, що відповідальність за збереження майна покладена на директора. Пізніше 25 подушок знайшли в таборі «Веселка» у поліетиленовій упаковці. Як саме і де передала речі ОСОБА_22 , свідок не пам`ятає.

Сторона обвинувачення надала ряд документів для доведення винуватості обвинуваченої у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Всі ці докази були безпосередньо досліджені та оцінені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції досліджено процесуальні документи, складені під час досудового розслідування, які підтверджують порядок проведення слідчих дій та прийняття процесуальних рішень, зокрема: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (т.3 а.с.25); копію рапорту слідчого ОСОБА_30 від 25.11.2015 (т.3 а.с.24); копії ухвал слідчих суддів від 27.02.2015 (т.3 а.с.53, 62) та від 26.03.2015 (т.3 а.с.77); копію постанови слідчого ОСОБА_30 про визнання вилучених предметів речовими доказами від 12.03.2015 (т.8 а.с.185); постанови слідчого про призначення експертиз від 04.04.2016 (т.8 а.с.24) та від 23.12.2016 (т.3 а.с.103-104).

Окрім зазначених процесуальних документів, судом першої інстанції досліджено докази, надані стороною обвинувачення, які, на її думку, підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Так, відповідно до протоколів обшуків від 02.03.2015, проведених слідчими ОСОБА_31 (т.3 а.с.50-52) та ОСОБА_32 (т.3 а.с.181-191, DVD-диски т.1 а.с.192, 193, 216) на підставі ухвал слідчих суддів від 27.02.2015, за адресами: м. Вільнянськ, вул. Українська, 26 та вул. Ювілейна, 11, були вилучені подушки, ковдри, комп`ютерна мишка, а також особисті та робочі документи. Вказані предмети були оглянуті слідчим ОСОБА_30 10.03.2015 в присутності понятих (т.1 а.с.56-61, т.3 а.с.67-72).

Обшук за адресою вул. Ювілейна, 11, проведений слідчим ОСОБА_30 27.03.2015 (т.3 а.с.78-80), був зупинений та відновлений 02.04.2015, після чого припинений за недоцільністю.

Згідно з протоколом огляду подушки від 26.02.2015 (т.3 а.с.46-49), проведеним слідчим ОСОБА_30 , підтверджено походження подушки як благодійної допомоги КЗ «Вільнянська спеціальна ЗОШІ».

Згідно з протоколом пред`явлення речей для впізнання від 03.11.2016 (т.3 а.с.166-169), ОСОБА_12 впізнала подушку, передану школі 03.03.2014.

Висновком експерта від 15.04.2016 №1682 (т.3 а.с.82-86) встановлено ринкову вартість вилучених речей (подушки 131 грн, ковдри 598,99 грн) станом на 03.03.2014.

Згідно з висновком почеркознавчої експертизи від 29.03.2017 №4-521 (т.3 а.с.29-37), підтверджено належність підпису ОСОБА_7 на акті приймання благодійної допомоги від 03.03.2014.

Актом ревізії фінансово-господарської діяльності КЗ «Вільнянська спеціальна ЗОШІ» від 05.03.2015 №03-21/2 (т.3 а.с.108-165) встановлено нестачу благодійної допомоги (25 подушок, 50 ковдр) на суму 25 750 грн.

За результатами розслідування встановлено, що директор школи ОСОБА_7 привласнила зазначену допомогу, спричинивши збитки у сумі 33 224,05 грн. Відомості до ЄРДР №0001635 внесені на підставі рапорту слідчого ОСОБА_30 від 25.11.2016 (т.3 а.с.24-25). Інших відомостей про виділення матеріалів з провадження №0001715 від 07.11.2014 суду не надано.

Колегія суддів апеляційної інстанції, проаналізувавши матеріали кримінального провадження та доводи сторін, дійшла висновку про законність і обґрунтованість вироку суду щодо ОСОБА_7 .

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що сторона обвинувачення не надала достатніх доказів для спростування доводів захисту та підтвердження наявності в діях обвинуваченої складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.

На підставі ретельного дослідження доказів у їх сукупності, суд першої інстанції належно застосував принцип «indubioproreo», оскільки всі нез`ясовані сумніви щодо вини були витлумачені на користь обвинуваченої.

Відтак колегія суддів вважає, що виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_7 є законним, обґрунтованим і справедливим, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, викладених у резолютивній та мотивувальній частинах вироку, виходячи з наступного.

Зокрема, колегія суддів відхиляє твердження прокурора в апеляційній скарзі на нібито порушення принципів змагальності та рівності сторін, передбачених статтею 22 КПК України, а також на неповноту судового розгляду і неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність.

Оскільки детальний перегляд матеріалів провадження та змісту вироку свідчить, що такі твердження прокурора не знаходять підтвердження і мають радше формальний характер.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції ухвалою від 5 грудня 2023 року встановив стороні обвинувачення процесуальний строк до 12 березня 2024 року для вжиття всіх необхідних заходів з метою забезпечення явки свідків, виклик яких прокурор вважав за потрібне ініціювати.

Зокрема, судом було прямо зазначено обов`язок сторони обвинувачення забезпечити організацію виклику цих свідків, надати суду відомості про їхнє місцезнаходження та, за потреби, обґрунтовувати підстави застосування примусового приводу.

Незважаючи на це, з наявних матеріалів справи вбачається, що прокурор не заявляв жодних клопотань про продовження або зміну встановленого строку, а також не ініціював додаткових заходів, спрямованих на встановлення місцезнаходження відповідних свідків.

Встановлено також, що значна кількість судових засідань упродовж майже десятирічного строку розгляду справи відкладалася саме з причин неявки прокурора, а не з огляду на перешкоди, яки виникли в суді.

Відтак твердження прокурора про те, що суд першої інстанції мав вчинити додаткові дії для забезпечення явки свідків, не узгоджується з принципами змагальності та рівності сторін, викладеними у статті 22 КПК України, а також із позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у справі №288/113/15-к.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до правової позиції Верховного Суду (Постанова Касаційного кримінального суду у складі колегії суддів Другої судової палати у справі №288/113/15-к), на суд не може покладатися обов`язок «активно шукати» свідків сторони обвинувачення, адже такий підхід суперечитиме засадам об`єктивності та неупередженості.

Суд є арбітром, який повинен зберігати рівність процесуальних можливостей сторін. Оскільки відповідальність за участь таких свідків лежить на стороні, що посилається на їхні показання, то будь-яка пасивність чи відсутність належних клопотань із боку прокурора не може розглядатись як порушення з боку суду.

Окрім того, зі змісту скарги прокурора випливає, що деякі свідки або не мали жодного стосунку до предмета доказування, або перебували у статусі представників потерпілої сторони (наприклад, ОСОБА_20 та ОСОБА_17 ), що унеможливлює їх допит як свідків з огляду на прямі приписи статті 65 КПК України.

Також прокурор посилається на неможливість допиту таких осіб, як ОСОБА_33 , котра є дочкою обвинуваченої ОСОБА_7 і не була викликана слідчим чи прокурором у досудовому провадженні; або на те, що деякі свідки (зокрема, ОСОБА_19 , ОСОБА_13 , ОСОБА_34 ) вже давали показання у суді раніше (у 2018 році відповідно).

Усе це додатково підтверджує, що відсутність цих осіб на певних стадіях судового розгляду мала об`єктивні причини, які не можуть бути покладені на суд.

Судова колегія наголошує, що саме сторона обвинувачення несе позитивний обов`язок забезпечити виклик та явку свідків, необхідних для доведення вини обвинуваченого, що узгоджується з позицією Верховного Суду у справі №469/898/15-к від 15.05.2019 року.

Однак, колегія суддів констатує, що у цьому провадженні сторона обвинувачення не продемонструвала належного рівня ініціативи ні щодо продовження процесуального строку, ні щодо підтвердження поважності причин неявки певних свідків чи пошуку інформації про їхнє місце перебування.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що твердження прокурора про порушення судом першої інстанції принципів змагальності й рівності сторін є безпідставними.

Ухвала суду від 5 грудня 2023 року надала стороні обвинувачення реальний і тривалий строк для виклику свідків (до 12 березня 2024 року).

Суд першої інстанції належно виконував свої обов`язки, зберігаючи нейтральну позицію арбітра й не перешкоджаючи, а навпаки створюючи умови для реалізації процесуальних прав сторони обвинувачення.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне провадження тривало близько десяти років, що є надмірним строком і саме по собі викликає занепокоєння з погляду статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Вербова та інші проти України» ЄСПЛ вже визнав порушення розумних строків провадження з боку держави Україна у вказаному провадженні.

Однак колегія суддів наголошує, що з аналізу оскаржуваного вироку випливає, що суд доклав зусиль, аби вжити всіх можливих заходів для повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи, надавши при цьому стороні обвинувачення достатній час для забезпечення участі свідків обвинувачення в суді та їх допит.

Таким чином, посилання прокурора на порушення принципів змагальності та рівності сторін, а також на неповноту судового розгляду, не може бути прийняте як підстава для скасування чи зміни вироку.

Суд першої інстанції діяв у межах наданих законом повноважень, дотримуючись об`єктивності та неупередженості, а твердження прокурора мають формальний характер і не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження.

У скарзі прокурор також зазначає, що суд першої інстанції нібито неповно дослідив докази та неправильно застосував норми матеріального права.

Однак у вироку суду першої інстанції наведено детальну оцінку всіх доказів, наданих стороною обвинувачення, включно з: показаннями свідків ( ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ), поясненнями представника потерпілої особи ( ОСОБА_26 ), наявними письмовими документами (акти ревізій, висновки експертиз, службове листування тощо), поясненнями обвинуваченої та її захисника.

Судом першої інстанції було проведено всебічний аналіз змісту цих доказів, їх взаємозв`язку, а також процесуальних обставин, за яких їх було одержано.

Так, колегія суддів вказує, що в судовому засіданні встановлено, що частина доказів була зібрана в межах інших кримінальних проваджень, які не відносяться до провадження №0001635 від 25.11.2016.

У зв`язку з цим виникли питання щодо їх допустимості, адже КПК України (статті 86, 87) вимагає дотримання суворих правил щодо належного документального оформлення процесу передачі чи об`єднання матеріалів різних проваджень.

Виходячи з вимог статті 86 КПК України про недопустимість доказів, отриманих з істотним порушенням кримінального процесуального закону, суд першої інстанції зробив висновок про недопустимість частини доказів, наданих прокурором.

Зокрема, йдеться про докази, здобуті під час слідчих дій в інших кримінальних провадженнях, які згодом не пройшли передбачену законом процедуру об`єднання чи виділення.

Згідно з процесуальними вимогами КПК України, докази, отримані під час слідчих дій в іншому кримінальному провадженні, можуть бути використані лише за умови додержання встановленої законом процедури об`єднання чи виділення.

В іншому разі такі докази не вважаються належно долученими до справи та підлягають визнанню недопустимими.

Позиція Європейського суду з прав людини (наприклад, у справі «ГефгенпротиНімеччини», Gafgen v. Germany) полягає в тому, що національні суди повинні відмовлятися від використання доказів, здобутих із порушенням вимог до справедливого судового розгляду.

Подібна практика узгоджується і з правовими підходами Верховного Суду.

Зокрема, у справі №127/25394/18 від 26.01.2021 року зазначено, що «базові докази», отримані в результаті проведення слідчих дій у межах інших проваджень, які не були належним чином об`єднані чи виділені, не можуть використовуватися у подальшому як належні докази й підлягають визнанню недопустимими.

Водночас аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 5 листопада 2019 року (справа №344/11299/15-к, провадження №51-1009км19), де зазначено, що у випадку, коли «базові докази» здобуто з істотним порушенням порядку, встановленого КПК України, і суд першої інстанції правильно визнав їх недопустимими, усі докази, які від них похідні, також є недопустимими.

Окрім того, ЄСПЛ наголошує на необхідності доводити вину особи поза розумним сумнівом (зокрема, справи Avsar v. Turkey і «Капо проти Бельгії», 13.01.2005, №2914/98). Сторона обвинувачення зобов`язана переконливо довести факти, які підтверджують вину, а всі сумніви мають тлумачитися на користь обвинуваченого.

У межах цього кримінального провадження жодних документів або обґрунтувань щодо належного об`єднання або виділення матеріалів із іншого провадження сторона обвинувачення не надала як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду.

Відповідно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що докази, зібрані в іншому провадженні, використовувалися з порушенням норм КПК України, й цілком правомірно визнав їх недопустимими, зазначивши у вироку про конкретні порушення процесуального порядку.

Щодо питання отримання доказів слідчим, то колегія суддів вказує, що з огляду на принцип змагальності, який згідно зі ст. 22 та ч. 2 ст. 290 КПК України вимагає від сторони обвинувачення повного й прозорого відкриття всіх даних про порядок отримання доказів, оскільки належність суб`єкта їх збирання є одним із базових критеріїв допустимості.

Ця вимога випливає з правової позиції Великої Палати Верховного Суду (постанова від 16.01.2019 у справі № 751/7557/15-к), де наголошено на обов`язку сторони обвинувачення розкривати захисту всю інформацію про процесуальний порядок отримання доказів, котрі планується використати в суді.

Колегія суддів наголошує, що належний суб`єкт збирання доказів (слідчий, дізнавач, прокурор) повинен підтверджувати свої повноваження відповідними процесуальними документами.

Зокрема, слід звернутися до правової позиції як Об`єднаної палати ККС Верховного Суду, так і Великої Палати Верховного Суду (зокрема, ухвала ВП ВС від 04.05.2022 у справі № 344/2995/15-к), які дійшли висновку про право суду перевіряти, чи уповноважено орган досудового розслідування або прокурора здійснювати конкретні процесуальні дії.

У межах даного кримінального провадження сторона захисту порушила питання про допустимість письмового доказу, зокрема висновку почеркознавчої експертизи від 29.03.2017 № 4-521.

Підставою для такого питання стала відсутність процесуального рішення про призначення слідчого (у даному разі слідчої ОСОБА_30 ) у кримінальному провадженні №0001635 від 25.11.2016, а також невідомий спосіб отримання зазначеного акту приймання.

Суд установив, що повноваження слідчого ОСОБА_30 підтверджувалося стороною обвинувачення лише витягом із кримінального провадження від 01.12.2016, де згадано осіб, уповноважених на проведення досудового розслідування.

Однак відповідно до правової позиції Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 724/86/20 (провадження № 51-1353кмо21), а також до п. 1 ч. 2 ст. 39 та ч. 1 ст. 214 КПК України, призначення (визначення) слідчого або старшого групи слідчих належить виключно до компетенції керівника органу досудового розслідування та має оформлятися у вигляді постанови або іншого процесуального рішення, яке входить до матеріалів провадження.

Витяг з ЄРДР не може вважатися замінником такого процесуального рішення, бо не породжує правових наслідків для визначення кола уповноважених осіб.

Відсутність у матеріалах справи процесуального документа про призначення слідчого ОСОБА_30 свідчить про порушення вимог ст. 110 КПК України щодо форми й змісту процесуальних рішень та зумовлює недодержання принципу «належного суб`єкта збирання доказів».

Недотримання цієї процедури потягнуло за собою істотне порушення прав обвинуваченої на справедливий суд, гарантованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і в інших справах, зокрема від 11.02.2021 (справа № 487/5992/17), 08.09.2022 (справа № 345/5205/19), 08.07.2022 (справа № 202/1564/18).

З огляду на це суд першої інстанції обґрунтовано визнав всі докази, отримані слідчим ОСОБА_30 у кримінальному провадженні №0001635 від 25.11.2016, у тому числі й зазначений акт приймання-передачі та висновок почеркознавчої експертизи, недопустимими, оскільки вони були зібрані особою, правомочність якої не підтверджено встановленим законом процесуальним рішенням.

Колегія суддів окремо підкреслює, що дотримання процесуальних гарантій є невіддільною складовою захисту прав і свобод людини, а порушення вимог щодо належного суб`єкта збирання доказів фактично унеможливлює реалізацію права обвинуваченої особи на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до статті 86 КПК України встановлено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. У ситуації, коли слідчий не мав повноважень призначати експертизу, оскільки не входив до складу групи слідчих, визначеної процесуальним рішенням керівника органу досудового розслідування, його дії суперечать принципам законності та належного розслідування, а отже, будь-які результати такої експертизи не можуть використовуватися як належний доказ.

Аналогічний підхід викладено у правових позиціях Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 555/456/18 і від 06.02.2020 у справі № 336/2314/17.

Колегія суддів вказує, що законні повноваження органу досудового розслідування мають бути підтверджені відповідним процесуальним рішенням, інакше зібраний ним доказ не відповідає критеріям допустимості, адже спотворює саму суть змагального процесу та порушує закріплені Конституцією й КПК України права і свободи особи.

Щодо тверджень прокурора про нібито відсутність обґрунтування в частині визнання доказів недопустимими та які саме умови були порушені й у чому полягає порушення прав і свобод людини, колегія суддів наголошує, що принцип змагальності та додержання процедури збирання доказів це не формальний елемент, а фундаментальна гарантія захисту особи від свавільного втручання держави.

Таким чином, недотримання встановлених законом вимог до процедури слідчих (розшукових) дій та ухвалення процесуальних рішень особою, яка не має для цього належних повноважень, безпосередньо порушує право обвинуваченого на справедливий судовий розгляд, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недотримання ж цих вимог порушує права та свободи людини, оскільки обвинувачений фактично позбавлений можливості ефективно здійснювати захист, бути впевненим в дотриманні належної правової процедури органами досудового розслідування, що, зрештою, підриває довіру до правосуддя і ставить під сумнів справедливість усього кримінального провадження.

Крім того, в апеляційній скарзі прокурор вказує на нібито неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права щодо складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.

Проте, така позиція прокурора є необґрунтованою та не відповідає правовій сутності даного кримінального правопорушення, встановленій законом та роз`ясненій у правових позиціях Верховного Суду.

Суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження належним чином встановив необхідність доведення стороною обвинувачення наступних юридично значущих ознак складу злочину за ч. 3 ст. 191 КК України, а саме: факт перебування конкретного майна у віданні чи під контролем особи, якій воно ввірене або під охороною якої знаходилося; факт незаконного обертання зазначеного майна саме цією особою на свою користь чи користь інших осіб; наявність у особи прямого умислу та корисливого мотиву, що означає свідоме бажання особи отримати неправомірну матеріальну вигоду, збагатитися особисто або збагатити інших осіб, у долі яких вона зацікавлена.

При цьому Верховний Суд у своїй постанові від 05.08.2020 року у справі № 433/383/19 чітко зазначив, що обов`язковими суб`єктивними ознаками складу злочину, передбаченого ст. 191 КК України, є саме корисливий мотив та корислива мета, що виражаються у прагненні особи до незаконного збагачення за рахунок чужого майна. Відповідно, для встановлення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, необхідно безсумнівно довести наявність таких суб`єктивних ознак.

З матеріалів кримінального провадження та аналізу оскаржуваного вироку випливає, що сторона обвинувачення не надала суду першої інстанції належних, допустимих та безсумнівних доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_7 саме корисливого мотиву та прямого умислу на незаконне привласнення подушок та ковдр, які за документами були безоплатно передані благодійним фондом на потреби школи-інтернату.

При цьому суд першої інстанції дійшов до логічного й аргументованого висновку, що відсутність майна в подальшому могла мати й інші об`єктивні причини, які сторона обвинувачення належним чином не спростувала.

Таким чином, висновок суду про недоведеність наявності суб`єктивної сторони злочину відповідає вимогам статей 17 КПК України та 62 Конституції України, які встановлюють презумпцію невинуватості та вимагають, що будь-які сумніви, які неможливо усунути, повинні тлумачитися виключно на користь обвинуваченої особи.

З огляду на викладене, аргументи прокурора щодо неправильної оцінки судом першої інстанції ознак складу злочину є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування чи зміни вироку.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується повністю з висновками суду першої інстанції та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

З урахуванням викладеного, оцінивши кожен поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції правильно дійшов до єдиного висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що обвинувачена ОСОБА_7 вчинила вказане інкриміноване правопорушення.

В ході апеляційного розгляду даного кримінального провадження не встановлено підстав, передбачених ст. 409 КПК України та не знайшли свого підтвердження доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було дано належної оцінки усім наявним в матеріалах справи доказам, оскільки з аналізу вироку та матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, безпосередньо були досліджені усі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, яким суд дав правильну юридичну оцінку, що у вироку достатньо мотивував.

Враховуючи викладені вище обставини в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, у зв`язку з чим його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької окружної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 листопада 2024 року, яким ОСОБА_7 визнано невинуватою та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3