Справа № 444/2235/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1133/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Норинці Народницького району Житомирської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 8 жовтня 2024 року про його обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України, і призначено йому покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з часу його фактичного затримання та складання протоколу про його затримання.

Вирішено питання з арештом майна, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 05 квітня 2024 року, близько 09 години 30 хвилин, діючи в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, який в подальшому затверджено Законом Верховної Ради України №2102-ІХ від 24.02.2022 (з подальшими змінами та доповненнями) у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, знаходячись у смт. Куликів по вул. Шевченка, біля будинку № 51 А, Львівського району Львівської області, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), з корисливих мотивів, з метою власного протиправного збагачення, відкрито, усвідомлюючи, що за його діями спостерігає потерпіла, заволодів мобільним телефоном марки IPhone 11 Pro вартістю 10000 гривень із встановленню сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» № НОМЕР_1 вартістю 225 гривень, який знаходився у правій зовнішній кишені куртки потерпілої ОСОБА_10 , після чого покинув місце вчинення злочину, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, тим самим спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 10225 гривень.

Таким чином ОСОБА_7 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України.

Не погоджуючись із цим вироком, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Жовківського районного суду Львівської області від 8 жовтня 2024 року змінити в частині призначеного покарання, призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки та із застосуванням ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням. З приводу терміну іспитового строку покладається на думку суду

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вважає, що наявні підстави для застосування щодо ОСОБА_7 ст. 75 КК України, оскільки він вину у вчиненому визнав, розкаявся, сприяв слідству та суду, є особою пенсійного віку, характеризується позитивно, непогашених судимостей не має, на утриманні має дружину-інваліда, збитки потерпілій відшкодував, потерпіла не має щодо нього жодних претензій та клопотала перед судом про засудження ОСОБА_7 без реального відбуття покарання у місцях позбавлення волі.

Крім цього, вказує, що ОСОБА_7 та потерпіла перебувають у близьких відносинах і що грабіж ОСОБА_7 вчинив у стані ревнощів до неї.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 подану в його інтересах апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити.

Його захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні 12 грудня 2024 року подану апеляційну скаргу підтримав. У судове засідання 18 лютого 2025 року адвокат ОСОБА_6 не з`явився, надіслав до суду заяву про те, що, у разі відсутності заперечень зі сторони ОСОБА_7 щодо його присутності в судовому засіданні, просить розгляд справи провести без його участі.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, пославшись на їх безпідставність.

Потерпіла ОСОБА_9 апеляційну скаргу сторони захисту підтримала, просила не позбавляти ОСОБА_7 волі. Зазначила, що обвинувачений відшкодував завдану їй матеріальну шкоду, про що подала відповідну заяву.

З огляду на викладене, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_7 не заперечив проти розгляду справи у відсутності його захисника, зважаючи, що в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого, колегія суддів, врахувавши позицію учасників процесу, вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності адвоката ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за обставин, викладених у вироку суду, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного перегляду.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_7 та на кваліфікацію його дій, не виявлено.

Стосовно доводів апеляційної скарги сторони захисту про те, що під час призначення покарання обвинуваченому місцевий суд не повною мірою дотримався вимог статей 50, 65 КК України, і призначив ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, то такі, на переконання колегії суддів апеляційного суду, заслуговують на увагу.

Так, відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім визначених законом випадків, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», регламентовано, що застосування ст. 69 КК може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК України.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до рішення Конституційного суду України №15-рп/2004 від 02 листопада 2005 року, щодо поняття справедливості призначення кримінальних покарань, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є безумовною підставою недискримінаційного підходу та неупередженості суду, що означає не тільки передбачений законом склад злочину та рамки покарання, а і те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Вирішуючи питання призначення покарання необхідно застосувати практику Європейського суду з прав людини та Конвенцію з прав людини, як джерело права. У відповідності до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року, таким є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), справа «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року), де Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». А тому для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистийнадмірний тягар для особи».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Швидка проти України» (рішення від 30.10.2014 року), зазначено, що при оцінці пропорційності втручання слід враховувати серед інших чинників, характер та суворість застосування стягнень.

Так, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання, відповідно до вимог статей 50, 65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; особу обвинуваченого, який є особою пенсійного віку, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання має позитивну характеристику, непогашені судимості відсутні; ставлення до вчиненого, а саме те, що вину у вчиненому визнав; позицію потерпілої ОСОБА_9 , яка зазначила, що завдана шкода їй відшкодована, до ОСОБА_7 вона претензій не має; щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування завданої шкоди як обставини, що пом`якшують покарання; відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Враховуючи наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, повне визнання обвинуваченим вини та розкаяння у вчиненому, те, що потерпіла та обвинувачений перебувають у приязних стосунках, потерпілій повністю відшкодована заподіяна шкода, вона пробачила ОСОБА_7 , не має до нього жодних претензій та просила не позбавляти його волі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, яка регламентує призначення покарання, нижче від найнижчої межі, ніж передбачено законом, тобто санкцією ч. 4 ст. 186 КК України.

Водночас, відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 75 КК України, якщо при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому суд ухвалює рішення про звільнення засудженого від відбування покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» регламентовано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Абзацом 2 пункту 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів враховує сукупність обставин, які знаходяться у причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Зокрема, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, стосовно потерпілої ОСОБА_9 , з якою перебуває у приязних стосунках; обвинувачений непогашений судимостей немає, згідно з вимогою Додатку 1 до Порядку доступу до відомостей інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ОСОБА_7 притягався до кримінальної відповідальності ще у 2006 році, покарання за вироком відбув; такий є особою пенсійного віку, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, перебуває у шлюбі з ОСОБА_11 , яка згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №602515 є інвалідом першої «Б» групи та потребує постійного стороннього догляду; потерпіла ОСОБА_9 , в тому числі в суді апеляційної інстанції, заявила, що з обвинуваченим примирилась, жодних претензій до нього немає, заподіяна шкода їй відшкодована, просила не позбавляти ОСОБА_7 волі.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданої шкоди. Обставини, що обтяжують покарання, відсутні.

З огляду на викладене, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, колегія суддів враховує особу обвинуваченого, який щиро розкаявся у вчиненому, повністю визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, перебування на його утриманні дружини - інваліда першої «Б» групи, яка потребує постійного стороннього догляду, критичне ставлення до вчиненого, що свідчить про намір стати на шлях виправлення та перевиховання, добровільне відшкодування завданої шкоди, відсутність тяжких наслідків від вчинення кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Також колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 є пенсіонером, непогашених судимостей немає, до кримінальної відповідальності притягувався лише один раз у 2006 році, має постійне місце проживання та сталі соціальні зв`язки.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання, яке за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тому колегія суддів вважає можливим, за наявності обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, які перелічені вище, пом`якшити призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції, покарання.

На переконання колегії суддів, виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе із призначенням покарання за ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції вказаної статті, зі звільненням від відбування покарання із встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України та покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, яке є справедливим, необхідним та достатнім для його перевиховання, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як обвинуваченим, так і іншими особами, відповідає меті покарання, визначеній у ст. 50 КК України.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням передбачає покладення на особу, звільнену від відбування такого покарання, певних обов`язків, виконання яких свідчить про виправлення засудженого. У протилежному випадку, суд, з урахуванням ч. 2 ст. 78 КК України, направляє засудженого для відбування призначеного покарання. Тобто звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання є його шансом на виправлення без поміщення до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Поміж тим, покладення на останнього обов`язків, визначених ст. 76 КК України, є тим засобом, що дозволить перевірити ОСОБА_7 на його здатність виправитись без ізоляції від суспільства.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок суворості.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню частково, а вирок суду першої інстанції - зміні в частині призначення покарання.

Інших порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно та всебічно розглянути провадження і постановити законне та обґрунтоване рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Жовківського районного суду Львівської області від 8 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, на 2 (два) роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Згідно зі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4