УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року

м. Київ

справа № 588/586/22

провадження № 51-2451 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 липня 2024 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року щодо останнього,

установив:

За змістом вироку Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 липня 2024 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Суничне Щорсівського району Чернігівської області, котрий проживає у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено: за ч. 1 ст. 129 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 1 ст. 296 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з засудженого ОСОБА_5 на користь потерпілого в рахунок відшкодування моральної шкоди - 10 000 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто з засудженого на користь потерпілого в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1 700 грн та моральної шкоди - 10 000 грн.

Цивільний позов ТОВ «НАФТОГАЗ-ПРИМА» задоволено. Стягнуто з засудженого на користь потерпілої особи в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди 22 970 грн.

Також вироком вирішені питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, за результатами розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого, вирок залишено без змін.

Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень та встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_5 визнано винуватим за те, що він, 26 лютого 2022 року, приблизно з 15:18 по 16:54, знаходячись у громадському місці біля території ТОВ «НАФТОГАЗ-ПРИМА» по вул. 8 Березня, 23, с. Боромля Охтирського району Сумської області, діючи умисно, нехтуючи загальноприйнятими нормами моралі та поведінки в суспільстві, виявляючи особливу зухвалість та грубо порушуючи громадський порядок, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді пошкодження чужого майна, відкрито для інших громадян та охоронців підприємства, вчинив хуліганські дії, а саме: за допомогою керованого ним автомобіля ВАЗ-2121, вибив та надалі остаточно зруйнував зачинені металеві ворота вказаного підприємства, заподіяв вказаній юридичній особі матеріальні збитки, залишивши місце події.

Продовжуючи свої хуліганські дії, цього ж дня о 16:00, прибув до місця мешкання керівника ТОВ «НАФТОГАЗ-ПРИМА» ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_2 та у присутності сторонніх громадян, нецензурно висловлюючись, за допомогою металевої монтировки пошкодив врізаний замок, яким була зачинена хвіртка домоволодіння, та пошкодив металеві ворота при вході в господарство, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду.

Крім того, 08 квітня 2022 року, близько 16:30, ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , знаходячись на вулиці поряд із входом до свого господарства разом із потерпілим ОСОБА_6 і ОСОБА_9 , які прибули до нього, на ґрунті неприязних відносин та раніше виниклого конфлікту, тримаючи в руках власну мисливську гладкоствольну рушницю ІЖ-58 Е № НОМЕР_1 , калібру 16, споряджену мисливськими набоями з картеччю та шротом, наблизившись до ОСОБА_6 , почав направляти ствол рушниці на останнього. Сприймаючи дії засудженого як реальну загрозу своєму життю потерпілий відвів рукою ствол рушниці в бік від себе, після чого ОСОБА_5 здійснив два постріли з вказаної рушниці у землю та, не зупинившись на вчиненому, перезарядив її та здійснив ще один постріл у землю поряд з ОСОБА_6 .

Вказані дії засудженого суд кваліфікував за ч. 1 ст. 296 КК України, як вчинення хуліганства, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю та за ч. 1 ст. 129 КК України, як погроза вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 внаслідок суворості, просить змінити оскаржувані судові рішення та визначити остаточне покарання у виді пробаційного нагляду і встановити обов`язки, передбачені ч. 2 ст. 591 КК України.

На обґрунтування своїх вимог захисник вказує, що за наявності обставин, які на думку сторони захисту пом`якшують покарання засудженому, а саме: часткове визнання винуватості, добровільне проходження військово лікарської комісії та укладення контракту із ЗСУ, а також дані, що позитивно характеризують особу: те, що він раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, утримує двох малолітніх дітей, був працевлаштованим, відсутність скарг за місцем роботи, вважає є підстави для зміни призначеного покарання.

Також формально вказує про необґрунтоване незастосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України, проте належним чином свої посилання на вказану норму закону не обґрунтовує.

Вважає, що апеляційний суд належним чином не розглянув доводи захисника ОСОБА_8 про зміну вироку в частині призначеного покарання шляхом вибору іншого виду покарання - пробаційного нагляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів, з огляду на таке.

Згідно з положеннями ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень (проступків) та їх правова кваліфікація за ч. 1 ст. 129 і ч. 1 ст. 296 КК України захисником не оспорюються.

У касаційній скарзі захисник посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 внаслідок суворості, вважає за можливе оскаржувані судові рішення змінити, фактично шляхом вибору іншого менш суворого виду покарання за вчинення кримінальних правопорушень (проступків), передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 296 КК України, та визначити остаточне покарання у виді пробаційного нагляду з встановленням обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 591 КК України.

Однак, такі доводи захисника колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Як убачається зі змісту оскаржуваного вироку, при виборі засудженому ОСОБА_5 заходу примусу, суд урахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які, відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України, класифікуються як кримінальні проступки, обставини справи, часткове визнання ним вини, дані, що характеризують особу засудженого, те, що він раніше несудимий, на спеціальних обліках не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, одружений, має на утриманні неповнолітніх дітей, стан здоров`я, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання і призначив покарання ОСОБА_5 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129 КК України - у виді обмеження волі в мінімальних межах, установлених санкцією цієї частини статті, та ч. 1 ст. 296 КК України - у виді обмеження волі близьке до мінімальної межі, передбачених санкцією цієї частини статті, визначивши остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого більш суворим.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного покарання захисник ОСОБА_8 оскаржила вказаний вирок в апеляційному порядку, порушивши питання про призначення менш суворого виду покарання та визначення остаточного у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки.

Вказуючи на незаконність вироку захисник, між іншим, вважала, що суд першої інстанції не врахував належним чином повне визнання вини засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, та часткове визнання вини - за ч. 1 ст. 129 КК України. Захисник також зазначила, що засуджений розкаявся під впливом осуду суспільства, а дані про його особу і стан здоров`я, на її думку, були недостатньо врахуванні судом при виборі заходу примусу.

Апеляційний суд, переглянувши вирок за апеляційною скаргою захисника, визнав її доводи необґрунтованими і залишив вирок без змін.

Мотивуючи своє рішення апеляційний суд зазначив, що всі наведені захисником в апеляційній скарзі обставини щодо можливості, на її думку, призначення менш суворого виду покарання, були враховані судом першої інстанції, належно оцінені фактичні обставини справи, дані, які характеризують особу засудженого та враховано його стан здоров`я.

Відхиляючи доводи захисника про те, що засуджений, через суспільний осуд, вже пожалкував про вчинене, і тому слід врахувати це як обставину, що пом`якшує покарання, апеляційний суд визнав безпідставними, встановивши, що шкоду потерпілому засуджений не відшкодував, вибачення не попросив, а тому, дійшов висновку, про відсутність зі сторони засудженого щирого каяття. Зокрема зазначив, що посилання захисника на ряд захворювань, наведених у виписці з медичної карти стаціонарного хворого не перешкоджають нести засудженому призначене покарання у виді обмеження волі, тому підстав для пом`якшення покарання засудженому не знайшов.

Зокрема, апеляційний суд перевірив доводи захисника щодо стану осудності зсадженого, та дослідив висновок судово-психіатричної експертизи № 150 від 13 червня 2022 року, відповідно до якого, на момент вчинення інкримінованих ОСОБА_5 кримінальних правопорушень він будь-якими психічними захворюваннями не страждав, не виявляв ознак будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, 26 лютого 2022 року перебував у стані простого алкогольного сп`яніння, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На даний час ОСОБА_5 будь-якими психічними захворюваннями не страждає, може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Як особа, що не є душевнохворою, на теперішній час ОСОБА_5 застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Врахувавши наведене, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції щодо виду та розміру призначеного покарання ОСОБА_5 , визнавши його справедливим, необхідним та достатнім для виправлення останнього.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , апеляційний суд детально перевірив викладені в апеляційній скарзі доводи, які за своїм змістом фактично є аналогічними доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_4 та визнавши їх необґрунтованими, навів у рішенні належні й достатні мотиви їх спростування.

Постановлена за результатами розгляду апеляційної скарги захисника ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та обґрунтованою і відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Посилання захисника ОСОБА_4 на те, що засуджений добровільно пройшов військово лікарську комісію і уклав контракт із ЗСУ та прийняв присягу, як підстава для можливості пом`якшення засудженому покарання, колегія суддів вважає непереконливим. У даному випадку, зазначені посилання захисника не є вирішальними для можливого б застосування до засудженого іншого виду заходу.

На думку колегії суддів, призначене судом першої інстанції покарання засудженому ОСОБА_5 , яке залишено апеляційним судом без зміни, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

З касаційної скарги та наданих до неї судових рішень, не вбачається підстав для її задоволення, тому у відкритті касаційного провадження захиснику належить відмовити.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 липня 2024 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3