Житомирський апеляційний суд
Справа №276/109/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/156/25
Категорія ст.422-1 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участі

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2024 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 по 22.02.2025 року включно, без визначення розміру застави,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2024 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 по 22.02.2025 включно, без визначення розміру застави.

Своє рішення суд обґрунтував тим, що продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України та враховуючи тяжкість покарання, яке може загрожувати ОСОБА_7 у разі визнання його винним, більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну поведінку обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю за адресою: АДРЕСА_1 , або встановити розмір застави відповідно до вимог п.2 ч.5 ст.182 КПК України, а саме від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Вважає оскаржувану ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, оскільки її прийнято без з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також з невірним застосуванням норм кримінального процесуального закону.

Посилається на те, що стороною обвинувачення не доведено ризики, на які посилається прокурор в своєму клопотанні, а тримання під вартою носить виключно каральний характер.

Зазначає, що ОСОБА_7 після вчинення кримінальних правопорушень не зникав з місця події, не приховував знаряддя вчинення кримінальних правопорушень та не вказував родичам не повідомляти правоохоронним органам його місце перебування, а перебував за адресою АДРЕСА_2 де чекав свого захисника з яким в подальшому прибув до правоохоронних органів.

Вказує, що ризик на який посилається прокурор, а саме, що ОСОБА_7 може впливати на свідків повністю спростовується, оскільки переважна більшість свідків сторони обвинувачення допитані, а деяких свідків прокурор не може забезпечити явку, а інших - взагалі знайти.

Зазначає, що вказані прокурором ризики повністю спростовуються, а зміна запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та зможе запобігти зазначеним ризикам.

Однак при вирішенні клопотання про продовження запобіжного заходу тримання під вартою, суд прийняв до уваги існування формально зазначених ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які ґрунтуються на припущеннях прокурора.

Посилається на те, що суд не врахував, що ОСОБА_7 не має на меті переховуватись від органів досудового розслідування та суду, оскільки має міцні соціальні зв`язки, а саме проживає разом із цивільною дружиною, трьома малолітніми дітьми, та батьками, діти перебувають на його утриманні, до затримання мав стабільне джерело доходу, проживає за місцем реєстрації, позитивно характеризується. Крім того через активний військовий стан виїзд за кордон не можливий, а обвинувачений сам заінтересований в об`єктивному та повному судовому розгляді та встановленню усіх обставин кримінального провадження.

Зазначає, що прокурор в порушення вимог п.6 ч.1 ст.184 КПК України не обґрунтував неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Посилається на те, що судом не було визначено розмір застави, хоча відповідно до ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленій ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з контрольного судового провадження, в провадженні Черняхівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України.

20.12.2024 року прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 днів, оскільки строк дії запобіжного заходу спливає, а ризики, передбачені п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати, тому до нього не може бути застосовано іншого більш м`якого виду запобіжного заходу.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частиною 2 ст.331 КПК України встановлено, що вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст.199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку апеляційного суду, судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст.176-178 183, 196, 199, 331 КПК України.

Так, відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Так, судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, одне з яких є тяжким злочином (ч.2 ст.286 КК України) та під тяжкістю можливого покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим, може переховуватися від суду. Більш того, обвинувачений не надав потерпілому допомогу після дорожньо-транспортної пригоди та не повідомив про подію правоохоронні органи, а зник з місця події та намагався приховати транспортний засіб, яким керував під час дорожньо-транспортної пригоди, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

Ризик можливого незаконного впливу на свідків обґрунтований тим, що вказані особи є родичами ОСОБА_7 та яким було відомо про дану подію ДТП, про яку останні не повідомили ні органи поліції, ні медичний заклад, що може свідчити про те, що вони діяли за вказівкою чи проханням обвинуваченого, що підвищує ризик впливу останнього на вказаних свідків. Крім того на даному етапі судового розгляду не всі свідки сторони обвинувачення допитані судом, а тому висока вірогідність впливу на них з боку обвинуваченого з метою уникнення відповідальності, тобто наявний ризик передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України.

За таких обставин, суд вважав доведеними ризики, передбачені п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченого переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів та вважає неможливим застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, з урахуванням особи обвинуваченого, його поведінки після даної події та тяжкості покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винуватим.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що переважна більшість свідків сторони обвинувачення допитані, а деяких свідків прокурор не може забезпечити явку, а інших - взагалі знайти, що виключає зміну їх показань, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ризик незаконного впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду. Разом з тим факт допиту свідків у судовому засідання не вказує на те, що відпав ризик впливати на того чи іншого свідка, оскільки учасниками кримінального провадження до закінчення судового слідства може ставитись питання про повторний допит кожного зі свідків. Крім того на даному етапі судового розгляду не всі свідки сторони обвинувачення допитані судом.

Доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, а саме проживає разом із цивільною дружиною, трьома малолітніми дітьми та батьками, діти перебувають на його утриманні, до затримання мав стабільне джерело доходу, проживає за місцем реєстрації, позитивно характеризується, а тому не має на меті переховуватись від суду, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки вказане не свідчить про відсутність встановлених ризиків.

Також, апелянтом не наведено доказів щодо зменшення ризиків, які існували під час застосування та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 . Колегія суддів вважає, що вказані ризики не зменшилися.

Колегія суддів визнає безпідставними доводи апелянта про те, що до обвинуваченого можливо застосувати більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю, оскільки апелянтом не наведено наявність достатніх стримуючих факторів від порушень з боку обвинуваченого своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Відповідно до вимог п.2 ч.4 ст.183 КПК України судом обґрунтовано не визначено розміру застави щодо злочину, який спричинив загибель людини, а тому вимоги апелянта в цій частині також колегія суддів визнає безпідставними.

Таким чином, під час апеляційного розгляду встановлено, що доводи апеляційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування ухвали суду, яка відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2024 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 по 22.02.2025 року включно, без визначення розміру застави - без змін.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: