Провадження № 1-кс/686/2531/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року м. Хмельницький

Слідчий суддя Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , представника скаржника адвоката ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу адвоката ОСОБА_4 , подану в інтересах ОСОБА_3 на постанову дізнавача СД ВнП № 1 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_6 від 30.12.2024 про закриття кримінального провадження №0000381, відомості у якому внесено до ЄРДР 01.08.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

11.03.2025 ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із скаргою на постанову дізнавача СД ВнП № 1 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_6 від 30.12.2024 про закриття кримінального провадження №0000381, відомості у якому внесено до ЄРДР 01.08.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

В обґрунтування доводів скарги зазначив, що оскаржувана ним постанова дізнавача, якою було закрито кримінальне провадження № 0000381, є незаконною та необґрунтованою.

Вказує, що дізнавач не проаналізував обставини, які мають значення для досудового розслідування та прийняв рішення про закриття кримінального провадження, яке не відповідає фактичним обставинам справи.

Сам дізнавач у тексті постанови від 30.12.2024 зазначає, що під незаконним виселенням слід розуміти виселення із займаного житлового приміщення за відсутності підстави або з порушенням порядку, встановлених законом. Відповідно до чинного законодавства примусове виселення громадянина із житла може мати місце лише за рішенням суду у визначених законом випадках. Незаконним слід визнавати також виселення, здійснене не уповноваженою на те особою. Разом з тим, дізнавач у постанові від 30.12.2024 року самостійно приходить до висновку, що незаконне виселення із займаного житлового приміщення може відбуватись лише за відсутності законних підстави (рішення суду) та/ або не уповноваженою на те особою, та одночасно з тим виснує, що представником ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок», за участю працівників поліції, такі вищеописані дії відбулись законно, при цьому не зазначаючи, на підставі якого судового рішення відбулось таке виселення та/або який орган державної влади уповноважив представників ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок» на такі дії щодо виселення ОСОБА_3 із займаного житлового приміщення.

Уважають, що дізнавач свідомо ігнорує наявність елементів складу злочину в діях представників ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок», які неодноразово під час перехресного допиту підтверджували, що жодного судового рішення на підставі якого вони здійснювали таке виселення ОСОБА_3 , не існує та ніяких судових справ щодо виселення останнього ними не було ініційовано.

В судовому засіданні скаржник та його представник скаргу підтримали, наполягали на її задоволенні. Зазначили, що з 30.07.2024 ОСОБА_3 з дружиною ОСОБА_7 та сином ОСОБА_8 фактично позбавлені права користуватися квартирою АДРЕСА_1 в, в якій до цього вони проживали з 15.02.2008, оскільки представником ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок» було змінено замки до неї. Речі побутового характеру були виставлені з квартири, у якій він проживає, у тамбур.

Прокурор у судовому засіданні заперечила проти задоволення скарги. Пояснила, що на її думку між ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок» та ОСОБА_3 існують цивільно-правові відносини. З 2021 року власником квартири АДРЕСА_1 в є ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок», а отже його представник, будучи власником квартири, жодних кримінально-караних дій не вчинив.

Дізнавач, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду скарги, у судове засідання не з`явився, відповідно до ст. 306 ч.3 КПК України це не є перешкодою для розгляду скарги.

Заслухавши пояснення скаржника та його представника, прокурора, дослідивши надані матеріали кримінального провадження № 0000381, вважаю, що скарга підлягає задоволенню, а постанову дізнавача про закриття кримінального провадження слід скасувати з наступних підстав.

Сектором дізнання Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000381 від 01.08.2024, відомості у якому внесено до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України за заявою ОСОБА_3 , який просив вжити заходів до осіб, які 30.07.2024 здійснили проникнення до квартири АДРЕСА_1 в, чим порушили його право на недоторканість житла та здійснили його виселення.

Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Ст. 22 КПК України передбачає, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 91 КПК України визначені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 92 даного кодексу обов`язок доказування покладається на слідчого, прокурора. На виконання даних вимог сторона обвинувачення в силу ст. 93 КПК України здійснює збирання доказів.

Відповідно до положень п.1, 2 ч.1 ст.284 КК України кримінальне провадження закривається у разі якщо: встановлена відсутність події кримінального правопорушення, встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно із положеннями глави 24 КПК України закриття кримінального провадження є формою закінчення досудового розслідування, яке здійснюється в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, або при наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності. Для виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, прийняттю слідчим рішення про закриття кримінального провадження має передувати вжиття ним всіх можливих заходів в порядку, передбаченому КПК України, для з`ясування обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Метою досудового розслідування є діяльність слідчого, дізнавача, прокурора спрямована на збирання, дослідження, оцінку, перевірку і використання доказів, попередження, запобігання та розкриття кримінальних правопорушень, встановлення об`єктивної істини, забезпечення правильного застосування закону, охорону прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб.

Згідно з ч. 4 ст. 38 КПК України орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

При цьому, приймаючи процесуальне рішення, зокрема постанову про закриття кримінального провадження, слідчий зобов`язаний мотивувати прийняте ним рішення, дати правову оцінку зібраним та дослідженим обставинам справи.

Постановою дізнавача СД ВнП № 1 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_6 від 30.12.2024, вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, тобто у зв`язку з відсутністю в діянні осіб складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

Однак, приймаючи рішення про закриття кримінального провадження, дізнавач не проаналізував обставини, які мають значення для досудового розслідування в цілому та прийняв рішення про закриття кримінального провадження, яке не відповідає фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи.

Так, незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи, незаконне проведення в них огляду чи обшуку, а так само незаконне виселення чи інші дії, що порушують недоторканність житла громадян є кримінально-караним правопорушенням, відповідальність за вчинення якого передбачена ч. 1 ст. 162 КК України.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини, яку прийнято і проголошено Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, і статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте та сімейне життя і безпідставного посягання на недоторканність свого житла, кожна людина має право на захист від такого втручання або посягань.

Зміст цього принципу розкрито і конкретизовано у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання відбувається згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Зазначені міжнародно-правові норми імплементовані у національне законодавство України, яке розширило коло об`єктів правового захисту і встановило гарантії недоторканності не лише житла, а й іншого володіння особи.

Зокрема, статтею 30 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. Лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна, чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Встановлена у статті 162 КК України кримінальна відповідальність за незаконне проникнення до житла чи іншого володіння особи є однією з законодавчих гарантій захисту прав людини, передбачених статтею 8 Конвенції і статтею 30 Конституції України.

Згідно із ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

При цьому слід звернути увагу на те, що визначаючи поняття житла у Цивільному кодексі України законодавець не пов`язує його із тими речовими правами, на підставі яких певні особи володіють відповідними приміщеннями як житлом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначає, зокрема, поняття «житло» та тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року).

Водночас сам факт протиправного володіння особою житловим приміщенням та/або земельною ділянкою, навіть якщо вони мають іншого власника, не надає права нікому, у тому числі службовим особам, входити й оглядати ці об`єкти без дозволу фактичного володільця за межами встановлених законом процедур. Адже кримінально-правова охорона недоторканності житла чи іншого володіння особи покликана забезпечити також захист нерозривно пов`язаного з цими об`єктами права людини на повагу до її приватного та сімейного життя. Тому стаття 162 КК України застосовується й у випадках, якщо проникнення жодним чином не позначається на праві власності або іншому праві володіння, а також може застосовуватися навіть у разі, коли протиправне вторгнення здійснено власником відповідного майна.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці сформував орієнтири застосування статті 8 Конвенції, відповідно до яких захист права за цією статтею не обмежується законним проживанням у будинку, квартирі, а поширюється й на осіб, що фактично володіють і користуються житлом без належних правових підстав (рішення у справах: «МакКан проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom) від 13 травня 2008 року, заява № 19009/04, § 46; «Бжедов проти Хорватії» (Bjedov v. Croatia) від 29 травня 2012 року, заява № 42150/09, § 58; «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria) від 21 квітня 2016 року, заява № 46577/15, § 49; «Брежеч проти Хорватії» (Brezec v. Croatia) від 18 липня 2013 року, заява № 7177/10, § 36).

Із огляду на зазначене, юридичні підстави, на яких житло чи інше володіння належить особі, законність чи незаконність набуття потерпілим права на них не впливають на юридичну кваліфікацію дій, що полягали у свавільному проникненні й огляді такого володіння, за статтею 162 КК України.

Предметом даного злочину є будь-яке житло чи інше володіння, які фактично належать потерпілому і перебувають у його користуванні, незважаючи на спірність реалізації відповідних повноважень. Наявність спору щодо зазначених об`єктів не виключає фактичного володіння і користування ними.

На цьому наголосив Верховний Суд України у постанові від 24 березня 2016 року у справі №5-299кз15 та постанові № 722/151/20 від 12 березня 2024 року.

Разом з тим, встановивши, що ОСОБА_3 проживав у квартирі АДРЕСА_1 , а 30.07.2024 представником ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок» було змінено врізний замок вхідних дверей, чим обмежено доступ ОСОБА_3 до житла, яке перебувало у його володінні з 2008 року, частину речей виставлено, а інша частина, згідно із поясненнями ОСОБА_3 продовжує утримуватися у житлі, дізнавач дійшов висновку про відсутність складу злочину в даному випадку.

Дізнавачем не було взято до уваги показання свідка ОСОБА_9 від 13.12.2024, який вказав, що з 18.11.2021 ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок» є власником квартири АДРЕСА_1 в та 30.07.2024 було здійснено аварійне відкриття вхідних дверей, оскільки у присутності працівників поліції ОСОБА_3 замінив врізний замок дверей. Під час одночасного допиту, проведеного від 13.12.2024 між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , останній показав, що йому було відомо, що у квартирі проживає ОСОБА_3 та увійшовши до неї, були помічені особисті речі ОСОБА_3 , які виносилися ОСОБА_9 та його колегами, оскільки на їх думку, вони йому не були потрібні. Також ОСОБА_9 повідомив, що товариство не зверталося до суду з метою примусового виселення ОСОБА_3 .

При цьому сам же дізнавач у тексті постанови зазначає, що незаконне виселення, яким є виселення із житлового приміщення за відсутності підстав або з порушенням установленого порядку, та що примусове виведення громадян здійснюється лише за рішенням суду, є формою вчинення злочину порушення недоторканості житла.

Однак з незрозумілих причин у подальшому доходить до висновку про закриття кримінального провадження.

На вказані невідповідності прийнятого рішення про закриття кримінального провадження фактичним встановленим досудовим розслідуванням обставинам було акцентовано увагу слідчим суддею Хмельницького міськрайонного суду в ухвалі від 21.11.2024, якою скасовувалася попередньо ухвалена дізнавачем постанова про закриття кримінального провадження.

Проте, дізнавачем та прокурором проігноровані висновки, зазначені в ухвалі слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 21.11.2024 та повторно прийнято рішення про закриття кримінального провадження, яке не відповідає фактичним встановленим досудовим розслідуванням обставинам.

Окрім того, дізнавачем не зазначено, у діях кого саме та які елементи складу злочину відсутні в даному випадку. Так, відповідно до норм діючого кримінального законодавства, склад злочину це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно-небезпечне діяння як злочинне. Враховуючи наведене вище, в постанові про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, дізнавач повинен конкретизувати в діях яких саме осіб відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 України, та вказати, які саме ознаки кримінального правопорушення та їх елементи (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна чи об`єктивна сторона) відсутні в діях саме цих осіб в даному випадку.

Зокрема у постанові ВС у справі № 545/51/22 від 07 червня 2023 року суд звернув увагу, що в провадженні, де потерпілий вказує на конкретну особу як на таку, що вчинила кримінальне правопорушення щодо нього, орган досудового розслідування за результатами всебічного, повного і неупередженого дослідження усіх обставин кримінального провадження, має вирішити питання про наявність чи відсутність події кримінального правопорушення, а за її встановлення - про наявність або відсутність ознак кримінального правопорушення в діянні конкретної особи, про достатність доказів для доведення винуватості особи в суді, про наявність/відсутність підстав до звільнення від кримінальної відповідальності конкретної особи.

У даному випадку прийняте дізнавачем рішення про закриття кримінального провадження не відповідає фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи та є незаконним.

За таких обставин, прихожу до переконання, що постанова дізнавача СД ВнП № 1 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_6 від 30.12.2024 про закриття кримінального провадження №0000381, відомості у якому внесено до ЄРДР 01.08.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України є невмотивованою, ухвалена без врахування здобутих у кримінальному провадженні доказів, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.2, 9, 284, 303-307 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу задовольнити.

Скасувати постанову дізнавача СД ВнП № 1 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_6 від 30.12.2024 про закриття кримінального провадження №0000381, відомості у якому внесено до ЄРДР 01.08.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її проголошення.

Слідчий суддя