КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/5649/2024 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

10 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 003 жовтня 2024 року,-

за участю:

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ( в режимі ВКЗ) ОСОБА_6 ,

захисника ( в режимі ВКЗ) ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2024 року клопотання прокурора задоволено. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 01 грудня 2024 року включно.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував, що останній обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, злочин за ч. 6 ст. 111-1 КК України є особливо тяжким і передбачає покарання до 12 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої, не одружений, не має міцних соціальних зв`язків, не має сталого джерела доходів, необхідних для забезпечення його життєдіяльності, та дійшов висновку про наявність ризику переховування від суду, з огляду на можливість призначення йому покарання у випадку встановлення судом його винуватості, та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. При цьому, підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу на домашній арешт або особисте зобов`язання за доводами сторони захисту не встановлено. Крім того, суд вказав про відсутність підстав для визначення ОСОБА_6 альтернативного запобіжного заходу у виді застави з огляду на положення ч. 6 ст. 176 КПК України, враховуючи, що він обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення, просить скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2024 року та змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання або нічний домашній арешт для надання можливості працювати та самостійно лікуватись.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений вказує про відсутність жодних доказів на підтвердження заявлених прокурором ризиків. Зокрема, щодо ризику впливу на свідків, апелянт зазначає, що жодних свідків у справі не існує. Також апелянт вказує, що суду було надано довідку про те. що його готові працевлаштувати на роботі, на якій він офіційно працював на момент арешту і таким чином стороною захисту було ґрунтовно доведено відсутність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Серед іншого апелянт зазначає, що ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, взагалі жодним чином не обґрунтований, сторона обвинувачення просто стверджує про його існування. Апелянт також наголошує, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України також жодними аргументами та доказами не обґрунтовується, а лише стверджується, що оскільки обвинуваченому інкримінується особливо тяжкий злочин, то він намагатиметься переховуватись, хоча практика ЄСПЛ при обранні запобіжного заходу вимагає конкретних доказів того, що особа намагається або планує переховуватись або іншим чином перешкоджати правосуддю.

Крім того, апелянт вказує, що суд проігнорував аргументи сторони захисту про те, що він не має ні фінансової можливості, ні документів для переміщення по території України чи виїзду закордон, ні бажання, ні здоров`я це робити, а також те, що він не ухилявся від слідства. Апелянт також вказує, що не досліджено, що злочин, передбачений ч. 6 ст. 111-1 КК України, йому інкримінується необґрунтовано. Натомість, він тільки висловлював свою точку зору на власній сторінці в Інтернеті, користуючись наданими йому Конституцією України, правами. Також апелянт наголошує, що за два з половиною роки, які він провів у СІЗО, втратив здоров`я, а медсанчастина у СІЗО не здатна забезпечити діагностику захворювань та належне їх лікування.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження за № 0000089 від 13.04.2021 по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 6 ст. 111-1, ч. 2 ст. 436-2 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2024 року клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 01 грудня 2024 року включно.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисників для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів, вони є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні злочинів, один з яких є особливо тяжким проти основ національної безпеки Україниі здійснювався у період збройної агресії рф проти України і передбачає покарання до 12 років позбавлення волі, вид і розмір покарання, яке може загрожувати в разі визнання його винуватим, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який не одружений, міцних соціальних зв`язків немає, має визначене місце проживання та місце роботи, за яким позитивно характеризується, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 , з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 , про те, що він не має ні фінансової можливості, ні документів для переміщення по території України чи виїзду закордон, ні бажання, ні здоров`я це робити, то колегія суддів з огляду на те, що ОСОБА_6 до затримання був офіційно працевлаштований, тобто мав джерело доходу, а також зважаючи на запровадження воєнного стану в Україні, наявність тимчасово окупованих територій, що як правильно встановив суд першої інстанції може надати обвинуваченому можливість переховуватись на тій території країни, яка не підконтрольна органам державної влади, враховуючи суть і характер пред`явленого йому обвинувачення, вважає такі доводи обвинуваченого непереконливими. Жодних даних про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_6 , які б унеможливлювали його перебування в умовах слідчого ізолятора апеляційна скарга та долучені до неї матеріали не містить, як і не надано таких відомостей суду апеляційної інстанції.

Твердження обвинуваченого, в апеляційній скарзі про те, що він не бажає ухилятись від суду чи перешкоджати кримінальному провадженні, не спростовує обґрунтованість встановлених судом першої інстанції ризиків, а також жодним чином не дає достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 , не зможе здійснити дії, передбачені п.1, 4 ч.1 ст. 177 КПК України.

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на фактичні обставини справи, колегія суддів до уваги не бере, оскільки це є предметом судового розгляду суду першої інстанції та наступної їх оцінки, тоді як під час розгляду питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

Щодо доводів обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених п. 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, то колегією суддів вони не перевіряються, оскільки таких ризиків, згідно із оскаржуваною ухвалою, не було встановлено судом першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились ів сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянта про те, що наведені у судовому рішенні ризики не ґрунтуються на жодному доказі, колегія суддів вважає безпідставними.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, у виді особистого зобов`язання, як про це просить обвинувачений, має забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2024 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 01 грудня 2024 року включно - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4