УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянув в судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 31.01.2025 року, якою стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України,

-продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 31.03.2025 року включно.

Учасники судового провадження:

обвинувачений: ОСОБА_5

захисник: ОСОБА_6

(в режимі відео-конференції з використанням власних технічних засобів в системі «EasyCon»)

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати ухвалу суду, постановити нову, якою обрати йому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або застосувати альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Короткий зміст ухвали.

Ухвалою суду обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 31.03.2025 року включно.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

Апелянт вважає, що оскаржувана ухвала суду є незаконною та необґрунтованою .

Стверджує, що прокурор який подав клопотання про продовження йому строку дії раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є неуповноваженим здійснювати підтримання державного обвинувачення.

Зазначає, що направлена суду першої інстанції Постанова про визначення (зміну) групи прокурорів від 06.01.2025року не відповідає вимогам ст. 36,37 КПК України та складена з грубими порушеннями, а суд першої інстанції не звернув на це уваги.

Також зазначає, що прокурором в судовому засіданні не було доведено існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, а наведені ним ризики суттєво зменшились.

На думку апелянта, наразі наявна можливість застосування іншого, більш м`якого, запобіжного заходу, який може забезпечити виконання ним обов`язків передбачених кримінально-процесуальним законодавством та запобігти зазначеним в клопотанні ризикам.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

В провадженні Березнегуватського районного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307 КК України.

Ухвалою судді від 25 жовтня 2023 року у даному кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання, ухвалою суду від 10 листопада 2023 року дане кримінальне провадження призначене до судового розгляду. Ухвалою суду від 04.12.2024 року обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено строк тримання під вартою до 01.02.2025 року включно.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Обґрунтовуючи клопотання, прокурор посилається на існування ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у вказаному кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд дійшов висновку, що продовжують існувати всі ризики, визначені ч. 1 ст. 177 КПК України, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 , тому наразі запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою не видається за можливе, оскільки судовий розгляд продовжується.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до матеріалів судового провадження в провадженні Березнегуватського районного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 . Обґрунтовуючи клопотання, прокурор посилається на існування ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Приймаючи рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 суд, пославшись на відомості, що характеризують особу обвинуваченого, який розлучений, має на утриманні неповнолітню дитину, офіційно не працює, в силу ст.89 КК України раніше не судимий, якому органом досудового розслідування поставлено у вину вчинення трьох епізодів особливо тяжкого корисливого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, у складі організованої групи, прийшов до висновку, що заявлені раніше ризики не зменшилися, а тому запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою, наразі не видається за можливе.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років, а отже з огляду на тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання його винуватим у інкримінованому злочині, обвинувачений може переховуватись від суду.

Слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».

Колегія суддів вважає вірним зазначене судом першої інстанціє, що наявним є ризик того, що ОСОБА_5 може незаконно впливати на свідків з метою зміни показань, наданих ними на досудовому розслідуванні, оскільки обвинувачений обізнаний про їх анкетні дані.

Судом першої інстанції також було враховано, що відповідно до обвинувального акта ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, пов`язаного зі збутом особливо небезпечних психотропних речовин військовослужбовцям Збройних сил України, які залучені до захисту суверенітету і територіальної цілісності України, що передбачає наявність корисливого мотиву в його діях, дає підстави вважати, що він може продовжити свою злочинну діяльність та вчиняти інші кримінальні правопорушення пов`язані з незаконним обігом особливо небезпечних психотропних речовин.

Вищенаведене вказує на існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме наявність ризиків переховування обвинуваченим від суду, незаконного впливу на свідків у вказаному кримінальному провадженні. Також існує ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки перебуваючи на волі обвинувачений може вчинити інші злочини, тобто продовжити свою злочинну діяльність.

Тому не є слушними доводи обвинуваченого, щодо відсутності на теперішній час ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Твердження обвинуваченого, що судом не було обгрунтувано чому неможливо застосувати до нього заставу не є слушними, оскільки з рішення суду першої інстанції вбачається, що суд, врахувавши, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років, наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 статті 177 КПК України, відсутність відомостей про те, що змінилися обставини, які раніше стали підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, дійшов висновку про продовження строку застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави.

Твердження апелянта про те, що прокурор, що подав клопотання про продовження йому строку дії раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є неуповноваженим, спростовується матеріалами судового провадження, а саме постановою про визначення (зміну) групи прокурорів від 06.01.2025 року.

Зазначене апелянтом, що постанова про визначення (зміну) групи прокурорів від 06.01.2025 року не відповідає в повній мірі положенням ст. 36, 37 КПК України, і це є підставою для скасування рішення суду не є слушним, оскільки зазначені в скарзі обставини не є безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому.

Беручи до уваги доведеність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 статті 177 КПК України, а також серйозність висунутого ОСОБА_5 обвинувачення та тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни обраного запобіжного заходу на більш м`який запобіжний захід, як того просить апелянт.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 31.01.2025 року, якою ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: