Справа № 147/561/25
Провадження № 1-кп/147/150/25
ВИРОК

іменем України

28 квітня 2025 року с-ще Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

із секретарем ОСОБА_2 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Тростянець кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000632 від 20.11.2024, про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Покровка Любашівського району Одеської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньо технічною освітою, розлученого, військовослужбовця, раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Солдат ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Збройних сил України, будучи прикомандированим військовослужбовцем з 08.10.2024 до військової частини НОМЕР_2 Збройних сил України, у військовому званні «солдат», в порушення ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, та бажаючи їх настання, з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, в умовах воєнного стану, 19.10.2024 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 , що дислокується у АДРЕСА_2 та ухилявся від проходження військової служби, перебуваючи у не встановленому місці, до 24.02.2025 коли прибув до Південного управління ВСП у м. Одеса, чим фактично припинив вчинення ним кримінального правопорушення.

Досудовим розслідуванням дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 5 ст.407 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе винним в обсязі пред`явленого йому обвинувачення.

Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченим своєї провини в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також те, що він не піддає сумніву обставини справи, які викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченого.

Враховуючи те, що учасники процесу не заперечили проти обсягу та порядку дослідження доказів відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав за недоцільне дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що сторони провадження правильно розуміють зміст цих обставин, обвинувачений свою вину у скоєнні кримінального правопорушення визнав повністю, сумнівів у добровільності та істинності його позиції у суду немає. Також, сторонам роз`яснено, що вони будуть позбавлені можливості оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку, а тому суд обмежився допитом обвинуваченого, дослідженням документів, що характеризують його особу.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у рамках кримінального провадження - забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

А також у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року, зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - у відкритий чи мовчазний спосіб - від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які обвинуваченим не оспорюються, зміст даної статті обвинуваченому роз`яснено.

В ході судового розгляду ОСОБА_4 розповів про обставини злочину та щиро розкаявся в його вчиненні, не піддавши сумніву обставини справи, викладені в обвинувальному акті. Зазначив, що дійсно 08.10.2024 року прибув до військової частини НОМЕР_2 , яку самовільно залишив 19.10.2024, оскільки командування його не відпускало.

Захисник обвинуваченого у судовому засіданні просив призначити мінімальну міру покарання, оскільки, його підзахисний визнає свою винуватість.

Прокурор просив призначити покарання у виді п`яти років позбавлення волі та визначити остаточне покарання за сукупністю вироків у виді п`яти років трьох місяців позбавлення волі.

Аналізуючи покази обвинуваченого ОСОБА_4 , суд вважає, що його винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення знайшла своє підтвердження у судовому засіданні під час судового розгляду. Так, обвинувачений надав покази стосовно обставин вчинення кримінального правопорушення, вказуючи на способи та мотиви його вчинення. Надані обвинуваченим покази повністю узгоджуються зі встановленими судом фактичними обставинами кримінального провадження.

Згідно ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

За таких обставин суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_4 охоплюються складом злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а тому вірно кваліфіковано, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд виходить з вимог ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 2ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , відповідно до ст.66 КК України є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Вирішуючи питання про міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує, що останній вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, щиро розкаявся у вчиненому, раніше судимий, востаннє вироком Київського районного суду м. Одеси від 24.06.2024 за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263 КК України до трьох років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком два роки.

З урахуванням обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, суд вважає, що останньому відповідно до принципу індивідуалізації покарання необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції статті, передбаченої ч.5 ст.407 КК України.

Суд зазначає, що статтями 69, 75 КК України у випадках засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, виключається можливість призначення більш м`якого покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що для виправлення та перевиховання обвинуваченого, йому має бути призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Призначене покарання на думку суду буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

При цьому, остаточне покарання ОСОБА_4 необхідно визначити у виді позбавлення волі за сукупністю вироків на підставі ч.1, ч.4 ст.71, ст.72, ч.3 ст.78 КК України, приєднавши частково до призначеного за цим вироком покарання за ч.5 ст.407 КК України, покарання яке було визначено за попереднім вироком Київського районного суду м. Одеси від 24.06.2024 за ч. 1 ст. 263, ч. 2ст. 263 КК України

Крім того, суд враховує, що під час досудового розслідування обвинуваченому ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 27.02.2025, було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, який ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 22.04.2025 було продовжено.

Згідно протоколу затримання від 27.02.2025 ОСОБА_4 затриманий 27 лютого 2025 року.

За змістом ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Отже, суд вважає за необхідне відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати обвинуваченому у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з моменту затримання з 27.02.2025 року до дня набрання вироком законної сили включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Застосований до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили необхідно залишити без змін.

Потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов не заявлявся.

Витрати на залучення експертів відсутні.

Керуючись статтями 349, 366-368, 369, 374 КПК України,

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч.1, ч.4 ст.71 КК України до призначеного за цим вироком покарання за ч.5 ст.407 КК України частково приєднати частину невідбутого покарання за попереднім вироком Київського районного суду м. Одеси від 24.06.2024 та остаточно визначити ОСОБА_4 покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_4 зарахувати строк попереднього ув`язнення з моменту затримання, а саме з 27.02.2025 по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили залишити без змін - тримання під вартою.

Відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити учасникам кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_6