судді ОСОБА_1
провадження № 51-54км25
Не погоджуюсь із рішенням, ухваленим Верховним Судом у цьому провадженні, оскільки не вбачаю підстав до скасування ухвали Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_2 .
Попри неправильну оцінку апеляційним судом окремих висновків місцевого суду, про що обґрунтовано зазначено в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2025 року, цей суд обґрунтовано погодився із висновком про відсутність в діянні виправданого ознак суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, інкримінованого за ч. 3 ст. 171 Кримінального кодексу України (далі - КК), а отже й про відсутність складу інкримінованого кримінального правопорушення, який відповідно до приписів ст. 2 КК є єдиною підставою кримінальної відповідальності.
Створення працівником правоохоронного органу перепон у зборі відомостей у той спосіб, який установлений судами в цьому провадженні, особі, яку безсумнівно та беззаперечно не можна було ідентифікувати як журналіста, не містить підґрунтя до застосування будь-яких кримінально-правових наслідків.
Той факт, що потерпіла ОСОБА_3 повідомила присутнім під час події про те, що вона є журналістом, що обвинувачений перебував поряд із нею, аж ніяк не свідчить про наявність обґрунтованих підстав стверджувати, що в діянні виправданого наявні ознаки, притаманні прямому умислу у формальному складі кримінального правопорушення.
У ст. 2 КК знайшов своє втілення принцип, закріплений у ст. 62 Конституції України, про кримінальну відповідальність тільки за наявності вини. У ст. 23 КК наведено загальне поняття вини, а в ст. 24 цього Кодексу визначено поняття умислу та його види.
Це вказує на неприпустимість у кримінальному праві об`єктивного ставлення в провину, тобто відповідальності особи за вчинене суспільно небезпечне діяння без установлення вини. Таким чином, вина - це не тільки обов`язкова ознака суб`єктивної сторони, а й передумова кримінальної відповідальності.
Вина як обов`язкова ознака суб`єктивної сторони будь-якого складу злочину нерозривно пов`язана з його об`єктивними ознаками, її зміст відображає об`єктивні ознаки злочину, що характеризують його об`єкт, предмет та об`єктивну сторону. Тому не існує абстрактної вини, відірваної від конкретного суспільно небезпечного діяння. Саме конкретне діяння і становить предметний зміст вини, її матеріальне наповнення.
Прямим умислом є таке психічне ставлення до діяння та його наслідків, за якого особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки й бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК).
Відомо, що кримінальні правопорушення з формальним складом є закінченими з моменту вчинення діяння та не потребують установлення наслідків такого діяння. Структура цих складів є такою, що їх наслідки знаходяться за межами об`єктивної сторони, а тому відсутня потреба встановлювати психічне ставлення до них.
Інтелектуальна ознака умислу в цих складах охоплює собою лише усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння, а вольова ознака умислу обмежується бажанням вчинити конкретну дію чи бездіяльність. Таким чином, кримінальні правопорушення з формальним складом можуть бути вчинені тільки з прямим умислом.
Усвідомлення суспільно небезпечного характеру діяння містить не тільки розуміння фактичної сторони, тобто тих обставин, що характеризують об`єктивні ознаки (об`єкт і предмет посягання, характер діяння, місце, час, спосіб та інші), а й розуміння соціальної сутності діяння, його суспільної шкідливості.
У цих випадках вольова ознака умислу визначається психічним ставленням особи виключно до суспільно небезпечного діяння та виявляється в бажанні його вчинити.
Судами встановлено, що потерпіла ОСОБА_3 не вжила дій щодо ідентифікації себе як журналіста, зокрема не пред`явила відповідного посвідчення, не мала на одязі відповідної прескарти чи інших ідентифікуючих журналіста ознак, і вказане підтверджується показаннями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а також дослідженими відеозаписами події, що мала місце 06 жовтня 2020 року на території Гатнянської ЗОШ I-III ступенів.
При цьому згідно з приміткою до ст. 345-1 КК статус журналіста або його належність до засобу масової інформації підтверджується редакційним або службовим посвідченням чи іншим документом, виданим засобом масової інформації, його редакцією або професійною чи творчою спілкою журналістів.
Указаний припис закону про кримінальну відповідальність у цій частині покликаний забезпечити досягнення завдань, визначених у ст. 1 КК, ст. 2 КПК, а його реалізація забезпечує встановлення поза розумним сумнівом змісту та спрямованості умислу особи, яка контактує із журналістом з приводу виконання останнім своїх функцій.
Про те, що належність журналіста до інформаційного агентства підтверджується службовим посвідченням чи іншим документом, виданим йому цим агентством, йдеться також у ст. 21 Закону України «Про інформаційні агентства» (у редакції, чинній на момент подій).
Також за приписами ст. 25 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» (у редакції, чинній на момент події) статус журналіста редакції друкованого засобу масової інформації підтверджується редакційним посвідченням чи іншим документом, виданим редакцією цього друкованого засобу масової інформації. Професійна належність журналіста може підтверджуватися документом, виданим професійним об`єднанням журналістів. На особу, якій видано редакційне посвідчення чи інший документ, що підтверджує повноваження, надані їй редакцією друкованого засобу масової інформації, або її професійну належність, поширюються права і обов`язки, зазначені в ст. 26 цього Закону, відповідно до п. 5 ч. 3 якої журналіст зобов`язаний представлятися та пред`являти редакційне посвідчення чи інший документ, що підтверджує його професійну належність або повноваження, надані редакцією друкованого засобу масової інформації.
Отже, складовою законної діяльності журналіста, на мій погляд, серед іншого, є і виконання вказаних вище приписів щодо власної ідентифікації під час здійснення відповідних функцій, за відсутності чого немає підґрунтя до звинувачення особи в протидії саме журналісту під час здійснення тим законної діяльності.
Уважаю, що за умови, коли журналіст усупереч приписам примітки до ст. 345-1 КК та вказаних законів не вживає належних заходів щодо ідентифікації себе як журналіста, ставити в провину іншій особі те, що вона усвідомлює його статус та здійснює протидію саме журналісту, немає жодних обґрунтованих підстав, адже особа з належним ступенем конкретизації у своїй свідомості не усвідомлює факту перешкоджання законній діяльності саме журналіста, а отже й не бажає вчинити такі дії.
Законодавство покладає на журналіста обов`язок пред`явити документ, який посвідчує його статус, проте потерпіла не пред`являла посвідчення журналіста та не була забезпечена зовнішньо знаковими, сигнальними чи іншими засобами позначення особи як представника преси, а тому в ОСОБА_2 не було підстав уважати, що потерпіла є журналістом. За таких обставин обґрунтованим є висновок, що ОСОБА_2 не усвідомлював, що зйомку проводить журналіст, а не інша особа, отже не усвідомлював суспільної небезпечності діяння в аспекті застосування ч. 3 ст. 171 КК.
Посилання прокурора на постанову Верховного Суду від 19 серпня 2020 року в справі № 214/4970/18 не є релевантним, оскільки в тому кримінальному провадженні журналісти пред`явили свої посвідчення засудженому, винуватий усвідомлював відповідний статус потерпілих, отже предметом оцінки Суду були правовідносини, відмінні від тих, що мають місце в цьому провадженні.
Отже, вважаю правильними висновки судів попередніх інстанцій про відсутність у діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 171 КК, з огляду на що відсутні підстави до застосування приписів п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК.
Суддя