УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 760/16866/23

провадження № 51-664ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року у кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше неодноразово судимого, раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Дарницького районного суду м. Києва від 3 грудня 2020 року за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі ?КК) до покарання у виді арешту на строк 6 місяців.

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК,-

в с т а н о в и в:

За вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_4 будучи раніше судимим, 13 червня 2023 року, приблизно о 14:00 перебуваючи на технічному поверсі першого під`їзду буд. № 5 по вул. Шовкуненка у м. Києві, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи в умовах воєнного стану, шматком металевої труби розбив замок від горища, після чого, проник у приміщення горища, звідки повторно таємно викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_6 , завдавши потерпілому матеріальної шкоди на суму 13819,07 грн.

Київський апеляційний суд ухвалою від 26 листопада 2024 року вирок залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не погоджуючись із судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_4 покарання через невідповідність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить судові рішення щодо останнього змінити.

За твердженням захисника під час призначення покарання суд належним чином не врахував обставин, що пом`якшують покарання, в результаті чого всупереч ст. 413 Кримінального процесуального кодексу України (далі ? КПК) не застосував приписів ст. 69 КК і не призначив покарання з випробуванням відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 цього Кодексу.

Мотиви Суду

Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи, викладені в ній та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

У касаційній скарзі захисник не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості підзахисного у вчиненні злочину та кваліфікацію його дій за ч. 4 ст. 185 КК.

Разом із тим посилання захисника на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через суворість і необґрунтоване не застосування приписів статей 69, 75 КК є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК у разі, якщо суд, крім випадків передбачених цією статтею, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м'якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Зі змісту скарги убачається, що захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинствіохоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Як убачається з копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини вчинення злочину, особу винного, який будучи раніше неодноразово судимим, скоїв умисний, корисливий злочин, його посередню характеристику, а також не перебування на обліку у лікаря-нарколога чи психіатра. Зважив суд і на обставину, що пом`якшує покарання (щире каяття) та відсутність обставин, які його обтяжують.

Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й частину з тих, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винного без реального відбування призначеного покарання.

Взявши до уваги наведене, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 лише за умов його ізоляції від суспільства.

Доводи в касаційній скарзі є майже аналогічними за змістом доводам, наведеними стороною захисту в апеляційних скаргах, і вже були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, який належним чином їх перевірив та обґрунтовано відмовив у задоволенні скарг, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення про неможливість застосування положень статей 69 і 75 КК.

Також судом враховано і те, що ОСОБА_4 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, до нього вже застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, засуджений відбував покарання реально та після звільнення з місць позбавлення волі, до погашення у встановленому порядку судимості, знов скоїв злочин проти власності. Зазначена поведінка, в сукупності з посередньою характеристикою його особи, свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи засудженого, який схильний до вчинення злочинів.

Стосовно обставин, які пом`якшують покарання, колегія суддів акцентує на тому, що згідно зі сталою судовою практикою(див., наприклад, постанову ККС ВС від 22 лютого 2021 року у справі № 481/1754/18, провадження № 51-1579кмо20) під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

Адвокат не конкретизує, які фактичні обставини повідомив ОСОБА_4 , які б не були відомі досудовому слідству або суду.

Таким чином, доводи касаційної скарги захисника про наявність обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 - активне сприяння розкриттю злочину, є необґрунтованими.

Касаційний суд погоджується з висновками апеляційного суду, що повернення викраденого у потерпілого майна не відбулось добровільно ОСОБА_4 , оскільки він здав його до ломбарду і виключно завдяки роботі поліцейських, майно було вилучено та повернуто законному володільцю.

Суд обґрунтовано дійшов висновку, що призначене засудженому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення і перевиховання та попередження нових злочинів, а також що відсутні підстави для застосування приписів статей 69, 75 КК.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення.

Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, і погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Підстав для призначення більш м`якого покарання чи звільнення засудженого від призначеного покарання з випробуванням Верховний Суд не вбачає, оскільки визнана місцевим судом обставина, що відповідно до ст. 66 КК пом`якшує покарання та на які додатково посилається захисник, не знижують ступеня тяжкості вчиненого діяння, а тяжкість злочину, дані про особу та інші обставини свідчать про неможливість виправлення засудженого без реального відбування покарання.

Як передбачено ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду захисник у касаційній скарзі не вказав, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідневідповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3