Справа № 724/3900/24
Провадження № 1-кп/724/29/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2025 року Хотинський районний суд Чернівецької області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання: ОСОБА_2

прокурора: ОСОБА_3

обвинуваченого: ОСОБА_4

захисника: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хотин кримінальне провадження №0000137 від 04.06.2024 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не одружений, має неповнолітнього сина, освіта базова загальна середня, не працює, раніше не судимий, паспорт НОМЕР_1 , військовозобов`язаний,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

23 квітня 2024 року ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним, перебуваючи у ІНФОРМАЦІЯ_2 , пройшов військово-лікарську комісію за результатами якої його визнано придатним до військової служби, що підтверджено довідкою військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 №81/341 від 23 квітня 2024 року, виданої відповідно до наказу Міністерства оборони України «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України» №402 від 14 серпня 2008 року.

В подальшому, близько 17 год. 20 хв. 23 квітня 2024 року, ОСОБА_4 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , вручено повістку на відправку для проходження військової служби по мобілізації на особливий період, а саме для явки 24 квітня 2024 року на 16 год. 00 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_3 , для відправки в команду № НОМЕР_2 .

Надалі, ОСОБА_4 , діючи умисно, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст.ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України» від 25.03.1992 за № 2232 - XII, ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 за № 3543 - XII, будучи належним чином оповіщеним про прибуття та не маючи правових підстав на відстрочку від призову, передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також поважних причин неприбуття, усвідомлюючи значення та протиправний характер своїх дій, без поважних причин не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 , як на дату вказану в повістці, так і в подальшому, у результаті чого ухилився від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період.

Беручи до уваги повне визнання обвинуваченим своєї вини, а також те, що він не піддає сумніву фактичні обставини справи, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів у добровільності позиції обвинуваченого. У зв`язку з цим, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Одночасно судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати такі обставини справи в апеляційному порядку.

Суд визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів допитом обвинуваченого, а також дослідив надані сторонами документи, що стосуються особи обвинуваченого.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , вину у пред`явленому йому обвинуваченні визнав у повному обсязі та пояснив, що в квітні 2024 р. в м. Чернівці йому дали повістку для з`явлення до ТЦК з метою уточнення облікових даних, однак він не з`явився за повісткою, оскільки мав намір подати заяву про відстрочку від мобілізації. В подальшому працівник поліції йому повідомив, що необхідно з`явитися до ТЦК, що він і зробив. Стверджує, що мав намір написати заяву про відстрочку та оплатити штраф, однак його в той же день відправили на ВЛК, де визнали його придатним до служби. Повідомляє, що заяву на відстрочку не встиг подати. При цьому відпустили його додому і сказали завтра прибути для відправлення до військової частини. Прийшов додому і трохи перенервував та прихворів, що стало підставою для звернення до сімейного лікаря, у зв`язку з чим на наступний день не з`явився до ТЦК. Також пояснив, що здійснює догляд за мамою, яка є особою з інвалідністю, а тому вважав, що не підлягає мобілізації. При цьому стверджував, що саме він отримує для матері ліки за програмою «доступні ліки». Крім того повідомив, що у нього є рідна сестра, однак вона здійснює догляд за мамою свого чоловіка, оскільки та є також особою з інвалідністю. Не дивлячись на те, що його сестра проживає в одному селі, однак маму навідує рідко. Підтвердив, що здійснив порушення закону через власну необізнаність. Крім того, в судовому засіданні обвинувачений підтвердив свою обізнаність з вимогами Конституції України та інших законодавчих актів України щодо свого конституційного обов`язку по захисту батьківщини та військової служби за мобілізацією.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, характеризуючи дані про особу обвинуваченого, прийшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Таким чином, дії ОСОБА_4 кваліфіковані вірно за ст. 336 КК України як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, яке слід призначити обвинуваченому з метою його виправлення та виховання, судом враховуються наступне.

Прокурор в судових дебатах просив суд призначити міру покарання у виді позбавлення волі, при цьому звернув увагу на відстуність підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України, оскільки визнання вини обвинуваченим є уявним. Також просив не визнавати як пом`якшуюючу обставину здійснення обвинуваченим догляду за хворою мамою, оскільки в нього є рідна сестра, яка проживає в тому ж селі і вона не позбавлена можливості здійснювати такий догляд. Тим паче, що згідно вимог Сімейного Кодексу сестра обвинуваченого зобов`язана здійснювати догляд за хворою матір`ю. Також, на думку прокурора, не слід застосовувати як пом`якшуюючу обставину активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_4 будь-яких нових обставин не повідомив, при цьому не з`явився до ТЦК для усунення наслідків вчиненого правопорушення.

Сторона захисту в судових дебатах просила суд врахувати як пом`якшуючі обставини: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, здійснення обвинуваченим догляду за хворою матір`ю, яка є особою з інвалідністю, у зв`язку з чим просить застосувати до обвинуваченого ст. 69 КК України та призначити покарання у виді одного року обмеження волі, при цьому погоджується, що в даній ситуації, що склалася буде недоцільним застосування ст. 75 КК України.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

При призначенні покарання суд враховує:

- ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, що відповідно до закріпленої в ст.12 КК України класифікації є нетяжким злочином, але, виходячи з обставин його вчинення, пов`язаних із умисною відмовою обвинуваченого від захисту Батьківщини, має високий ступінь суспільної небезпеки в умовах воєнного стану;

- особу ОСОБА_4 , який не судимий (а.с.67-68-46), на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (а.с.69), не працює, не одружений, має неповнолітнього сина, за місцем проживання характеризується позитивно (а.с.72), здійснює догляд за хворою матір`ю, яка потребує постійного стороннього догляду та є особою з інвалідністю 3 групи (а.с.77, 84-88);

- обставинами, що пом`якшують покарання відповідно до ст.66 КК України, є щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення;

- обставин, що згідно з ст. 67 КК України обтяжують покарання, не встановлено.

Суд визнає необгрунтованим посилання прокурора в обвинувальному акті на вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, як на обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_4 згідно ст. 67 КК України.

Зазначений у законі термін "використання" передбачає вчинення певних дій з урахуванням обставин, які сприяють настанню негативних протиправних наслідків, досягнення яких охоплюється умислом суб`єкта правопорушення, або сприяють уникненню відповідальності за вчинене діяння.

Дія правового режиму воєнного стану в момент вчнення злочину не є обставиною, що обтяжує покарання, якщо цей факт не був свідомо використаний для досягнення протиправної мети.

Крім того, норма ст. 336 КК України встановлює відповідальність за вчинення кримінального правопорушення саме в особливий період, що охоплює період воєнного стану.

Таким чином, обставина, передбачена п. 11 ч. 1 ст. 67 КК України, не може бути врахована як така, що обтяжує покарання за ст. 336 КК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

З досудової доповіді, складеної територіальним органом пробації за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_4 а саме Дністровським районним сектором №3 філії Державної установи «Центр пробації» в Чернівецькій області від 26.11.2024 року вбачається, що обвинувачений ОСОБА_4 розлучений, має неповнолітнього сина, проживає в АДРЕСА_2 разом з батьками, працює по найму. За місцем проживання характеризується позитивно. Під час спілкування з працівником пробації був спокійний, правдиво відповідав на поставлені питання, вину у вчиненому не визнає. Ризик вчинення повторного кримінального правопорушення є середній, при цьому ризик небезпеки для суспільства теж оцінюється як середній. На думку Дністровського РС №3 філії ДУ «Центр пробації» у Чернівецькій області, виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року у справі № 1-33/2004 покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного; покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям.

Санкцією статті 336 КК України визначено, що за дії, які передбачені в диспозиції вказаної статті, передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до п`яти років.

Відповідно до частини 1 статті 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків визначених у даній статті, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Приписи статті 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Також суд враховує наявність у обвинуваченого матері похилого віку, яка згідно з висновком ЛКК №243 від 18.04.2024р. (а.с.86) за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду і такий догляд здійснює саме обвинувачений.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 під час кримінального провадження розповів про обставини, які повністю викривають його у вчиненому злочині, добровільно, своєю активною поведінкою сприяв розкриттю кримінального правопорушення та з`ясуванню обставин його вчинення, у скоєному щиро розкаявся, виказав готовність нести кримінальну відповідальність, беручи до уваги обставини справи, також особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, не перебуває на спеціальному обліку у лікарів нарколога та психіатра, позитивно характеризується за місцем проживання, а також наявність у обвинуваченого матері похилого віку, яка згідно з висновком ЛКК №243 від 18.04.2024р. (а.с.86) за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду і такий догляд здійснює саме обвинувачений, суд приходить до висновку, що призначення обвинуваченому мінімального покарання в межах санкції ст.336 КК України є недоцільним, у зв`язку з чим, при призначенні покарання суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст.69 КК України і призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним і пропорційним.

Таким чином, призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за вчинення злочину, передбаченого ст.336 КК України, із застосуванням положення ст. 69 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, і повністю відповідає вимогам статей 65 - 67 КК України.

Також суд вважає за необхідним висловити позицію, щодо неможливості призначення покарання із звільненням від відбування покарання в порядкуст.75 КК України.

За змістом ст.75 КК України прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд вправі лише тоді, коли з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи, у тому числі наслідків, що настали, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування призначеного йому покарання.

Суд враховує суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення та той факт, що на території України введений воєнний стан, а тому у випадку призначення судом покарання із застосуваннямст.75 КК України не сприятиме його меті - виправленню та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень як самими обвинуваченим, так і іншими особами.

Дана правова позиція викладена у постанові палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05.02.2024 року у справі № 625/67/23, провадження № 51-4983км23.

Процесуальні витрати по справі відсутні.

Клопотань про обрання запобіжного заходу до суду не надходило.

Питання щодо речових доказів вирішити згідно з вимогами ст. 100 КПК України

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 374, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Речові докази, після набрання вироком законної сили: довідку ВЛК від 23.04.2024р. №81/341, а також аркуш доведення законодавства та копію мобілізаційного розпорядження (повістка) на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя с. Керстенці Дністровського району Чернівецької області на 1 арк. кожний (а.с.65-66) повернути до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Чернівецького апеляційного суду через Хотинський районний суд Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_6