Справа №303/2434/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

з участю: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження №0000384 від 06.08.2024 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 307 та ч. 1 ст. 263 КК України,

в с т а н о в и в:

До Мукачівського міськрайонного суду надійшло кримінальне провадження №0000384 від 06.08.2024 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 307 та ч. 1 ст. 263 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту та продовжити відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 60 днів, посилаючись на обставини викладені в письмовому клопотанні про продовження строку запобіжного заходу.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 заперечував щодо призначення судового розгляду, просив повернути обвинувальний акт прокурору, як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, посилаючись на те, що формулювання обвинувачення текстуально співпадає з викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, що дає підстави стверджувати, що слідчий і прокурор не виклали або взагалі не встановили всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, зокрема щодо інкримінування обвинуваченому ОСОБА_4 мети збуту наркотичної речовини, доказування яких, відповідно до ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України, є їх обов`язком, не розрізняють цих термінів, їх значення, у такий спосіб дезорієнтують сторону захисту та суд щодо розуміння фактичних обставин кримінального правопорушення, суті і обсягу обвинувачення, істотно обмежують процесуальні права учасників судового розгляду, передбачені ст.ст. 42 і 56 цього Кодексу, унеможливлюють правильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність. Також просив в задоволенні клопотання прокурора про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити та обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або визначити мінімальний розмір застави, посилаючись на необгрунтованість правової кваліфікації кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 , відсутність ризиків, зазначених в клопотанні прокурора та недоведення останнім неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вказаним ризикам

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав думку захисника ОСОБА_5 .

Суд, заслухавши учасників судового провадження, вивчивши обвинувальний акт, приходить до слідуючого висновку.

Згідно з ч.4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Вимоги щодо форми та змісту обвинувального акту визначені частиною 2 статті 291 КПК України. Зокрема, обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові №5-328кс16 від 24.11.2016 стосовно питання про повернення обвинувального акту, суду належить встановити, чи має недотримання вимог кримінального процесуального закону наслідок у вигляді істотного впливу на права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд.

Відповідно до ст.3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим кодексом. В доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому (п.2 Постанови Верховного Суду від 24.11.2016 у справі № 5-328кс16).

До цього ж, як прямо передбачено законом, фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення викладаються в такій формі і в такому обсязі, які прокурор вважає встановленими за результатами проведеного досудового розслідування, при цьому суд позбавлений процесуальної можливості вимагати від сторони обвинувачення вказувати чи не вказувати ті обставини, які були чи не були відповідно нею встановлені. Суд виходить з того, що формулювання обвинувачення викладено в обвинувальному акті так, як це вважав за необхідне прокурор, при цьому суд не може вийти за межі своєї компетенції у підготовчому судовому засіданні, під час якого фактичні обставини справи судом не досліджуються.

Судом у підготовчому судовому засіданні не надається оцінка обставинам, зазначеним в обвинувальному акті, а вирішується виключно питання щодо відповідності обвинувального акта вимогам закону і відповідно щодо можливості або неможливості призначення судового розгляду на підставі цього обвинувального акта.

Вказана позиція кореспондується з правовою позицією Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 03 липня 2019 року у справі №273/1053/17 (провадження №51-8914км18), відповідно до якої кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг, у тому числі й у сторону збільшення, повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого тощо. Визначення обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акта до суду належить виключно до повноважень прокурора.

Відсутність певної конкретизації формулювання обвинувачення в обвинувальних актах може бути наслідком того, що дані обставини не встановлені під час досудового розслідування, або помилково не зазначені в обвинувальних актах. Доведеність чи не доведеність обставин, викладених в обвинувальному акті суд визначає при розгляді справи по суті та дослідженні доказів.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223-1430/0/4-12 від 03 жовтня 2012 року «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до КПК України» повернення обвинувального акта прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акта вимогам закону, а наявність у ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

Таким чином, доводи захисника на обґрунтування необхідності повернення обвинувального акту зводяться саме до оцінки фактичних обставин справи та доказів сторони обвинувачення, що є неприпустимим у підготовчому судовому засіданні.

За таких обставин суд вважає, що обвинувальний акт щодо обвинуваченого ОСОБА_4 відповідає вимогам чинного КПК України, суттєвих порушень щодо змісту обвинувального акту, за яких суд має його повернути прокурору, судом не встановлено, а тому підстав для його повернення прокурору суд не вбачає, а тому у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 щодо повернення обвинувального акту прокурору слід відмовити.

Дане кримінальне провадження підсудне Мукачівському міськрайонному суду Закарпатської області, обвинувальний акт складено у відповідності до положень КПК України, підстав для закриття кримінального провадження судом під час підготовчого судового засідання не встановлено, тому його необхідно призначити до судового розгляду.

Що стосується клопотання прокурора щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приходить до наступного висновку.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.02.2025 відносно обвинуваченого ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб до 21.04.2025 року включно.

Згідно з частиною 3 статті 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

При застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд враховує вимоги статі 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою.

Згідно вимог статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від слідства та суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших учасників судового процесу та інше.

Вимогами статті 178 КПК України передбачені обставини, що враховуються при обранні або продовженні дії запобіжного заходу, зокрема тяжкість покарання, яке загрожує відповідній особі, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, в тому числі наявність родини та утриманців, наявність постійного місця роботи, наявність судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувались раніше та інші обставини.

У відповідності до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

При застосуванні запобіжного заходу стосовно обвинуваченого суд враховує наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 частиною 1 статті 177 КПК України, на які посилається прокурор в обґрунтування клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підтвердженням чого є тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 в разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а тому останній з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від органів досудового розслідування та суду; можливість обвинуваченого незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні з метою зміни останніми своїх показів для уникнення покарання за вчинення тяжких злочинів; можливість обвинуваченого вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується, оскільки не виключено, що він може володіти інформацією щодо виробників та постачальників психотропних речовин, широким колом осіб, які схильні до вживання зазначених речовин.

На даний час ризики, які служили підставою для обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою своєї актуальності не втратили та продовжують існувати. Будь-яких підстав, які б унеможливлювали застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено та сторонами не наведено.

Посилання сторони захисту на дані, що позитивно характеризують особу обвинуваченого, не можуть бути безумовною підставою для застосування більш мякого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки не спростовують висновки суду про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , суд застосовує таке обмеження його права на свободу, виходячи з потреб цього судового розгляду, який несе за собою великий суспільний інтерес, як суворий виняток із загального правила презумпції на користь свободи та гарантій недопущення свавільного затримання і тримання під вартою, які з огляду на практику Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України») для суду залишається домінантним керівним принципом і в цьому випадку, враховуючи мету застосування запобіжного заходу допровадження обвинуваченого до компетентного судового органу, як того вимагають справжні інтереси суспільства щодо повного, неупередженого та як можливо швидкого у продовж розумного строку проведення цього судового розгляду.

З урахуванням вищевикладеного, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства та того, що строк тримання обвинуваченого під вартою не виходить за межі розумного, даних про особу обвинуваченого, суд приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із попередньо визначеним розміром застави забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_4 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні, а тому слід взадовольнити клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Керуючись ст.ст.177, 314, 315, 316, 376 КПК України, суд

у х в а л и в:

Кримінальне провадження №0000384 від 06.08.2024 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 307 та ч. 1 ст. 263 КК України призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 11 год. 30 хв. 25 квітня 2025 року.

Для судового розгляду даного кримінального провадження викликати сторін кримінального провадження.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про повернення прокурору обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000384 від 06.08.2024 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 307 та ч. 1 ст. 263 КК України - відмовити.

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 13 червня 2025 року включно з визначеною заставою у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908400,00 (дев`ятсот вісім тисяч чотириста) гривень.

Роз`яснити ОСОБА_4 , що в разі внесення ним застави у визначеному розмірі він підлягає звільненню з-під варти і з того моменту буде вважатися таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- прибувати за першою вимогою до суду;

- не відлучатися з м.Мукачево без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну місця свого проживання;

- утримуватися від спілкування з свідками, спеціалістами, експертами в даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до уповноваженого підрозділу ДМС України свій паспорт для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, за наявності.

Ухвала в частині обрання запобіжного заходу може бути оскаржена безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п"яти днів з дня її оголошення.

Головуючий ОСОБА_1