ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/923/25 Справа № 181/568/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Межівського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000085, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Межівського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ст.336 КК України до покарння у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Строк відбування покарання вирішено рахувати з моменту затримання ОСОБА_7 для виконання даного вироку.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, вчиненому за наступних обставин.

ОСОБА_7 відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (зі змінами і доповненнями станом на 04.04.2024) є військовозобов`язаним, тобто особою, яка перебуває у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.

На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і незаброньовані в установленому порядку на період мобілізації. Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших формувань, відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Відповідно до ч.1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року (зі змінами та доповненнями станом на 28.06.2023) - громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ; від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ; від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ; від 12.08.2022 № 573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 № 2500-ІХ; від 07.11.2022 №757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ; від 6 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 № 2915-IX; від 01.05.2023 № 254/2023, затвердженим Законом України № 3057-IX від 02.05.2023; від 26.07.2023 № 451/2023, затвердженим Законом України № 3275-ІХ від 27.07.2023; від 06.11.2023 № 734/2023, затвердженим Законом України № 3429-IX від 08.11.2023; від 05.02.2024 № 49/2024, затвердженим Законом України № 3564-ІХ від 06.02.2024 продовжено до 13 травня 2024 року.

Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради Національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів1,17,20 частини Першої статті 106 Конституції України оголошено проведення загальної мобілізації протягом 90 діб на території Дніпропетровської області. У подальшому відповідно до вказаного Указів Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року; № 342/2022 від 17 травня 2022 року; № 574/2022 від 12 серпня 2022 року; № 758/2022 від 07 листопада 2022 року; № 59/2023 від 06 лютого 2023 року; № 255/2023 від 01 травня 2023 року; № 452/2023 від 26 липня 2023 року; №735/2023 від 06 листопада 2023 року; №50/2024 від 05 лютого 2024 року проведення загальної мобілізації продовжено до 13 травня 2024 року. Крім того вказаним указом визначено, що призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної Гвардії України, Служби Безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених з мобілізаційними планами.

Місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб-підприємців необхідно організувати та забезпечити в установленому порядку: своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти у військові частини; здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів на військову службу, їх доставки до військових частин та установ Збройних Сил України, Національної Гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України.

З метою якісної підготовки та організаційного проведення призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, громадянин України ОСОБА_7 перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та підлягав призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Відповідно до ч.3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

11 квітня 2024 року військовозобов`язаний ОСОБА_7 для проходження медичного огляду з`явився за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_3 , розташованого по АДРЕСА_1 , де пройшов медичний огляд та рішенням військово-лікарської комісії його було визнано придатним за станом здоров`я для проходження військової служби на підставі графи І Розладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби, визначеного Додатком 1 до «Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», затвердженого Наказом Міністерства оборони України № 402 від 14.08.2008.

11 квітня 2024 року ОСОБА_7 , відповідно до ч.5 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_3 роз`яснено про його подальший призов до Збройних Сил України на військову службу під час мобілізації, на особливий період, до військової команди, яка направляється із вказаного відділу до військової частини НОМЕР_1 , та вручено повістку про необхідність явки 13 квітня 2024 року до вказаного відділу, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , яку він отримав особисто.

В подальшому ОСОБА_7 у вказаний у повістці день, тобто 13 квітня 2024 року о 07 год. 00 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_3 без поважних на те причин не прибув та жодних обставин неприбуття не повідомив, чим ухиляється від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, тобто порушив порядок комплектування Збройних Сил України, тобто не виконав загального обов`язку щодо відбування військової служби під час мобілізації, на особливий період.

Після цього, 19 квітня 2024 року військовозобов`язаному ОСОБА_7 співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно роз`яснено про його подальший призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період, а саме до військової команди, яка направляється із вказаного відділу до військової частини НОМЕР_1 , та запропоновано отримати відповідну повістку за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Однак, ОСОБА_7 19 квітня 2024 року відмовився отримувати вказану повістку і з`являтися до ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку з тим, що служити не бажає, чим порушив вимоги ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

19 квітня 2024 року посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 складено відповідний комісійний акт № 76.

В подальшому ОСОБА_7 у вказаний у повістці день, тобто 19 квітня 2024 року о 07 год. 00 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_3 без поважних на те причин повторно не прибув та жодних обставин неприбуття не повідомив, чим ухиляється від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, тобто порушив порядок комплектування Збройних Сил України та не виконав загального обов`язку щодо відбування військової служб під час мобілізації на особливий період.

Тобто, військовозобов`язаний ОСОБА_7 , діючи умисно, не маючи на підставі ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» поважних причин неприбуття, звільнення чи відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, в особливий період, переслідуючи мету ухилення від її проходження, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, будучи належним чином ознайомлений про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, від проходження військової служби відмовляється чим ухиляється від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, в подальшому у визначений в повістці день та час до ІНФОРМАЦІЯ_3 не з`явився.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати вирок Межівського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року та ухвалити новий, яким застосувати до нього ст. 75 КК України, а саме звільнити від відбування покарання з випробуванням.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що слідчі його запевнили в тому, що він не отримає реальний строк, а йому призначать відбувати покарання умовно, у зв`язку з чим він під час розгляду справи в суді першої інстанції не користувався правовою допомогою, юридичної освіти він не має. Вказав, що в судовому засіданні він вину визнав повністю та підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, в скоєному повністю розкаявся, єдиною підставою чому він не з`явився по повістці до ТЦК було те, що його дружина була вагітна, і він повинен був бути поруч з нею, через її фізичний та психологічний стан здоров`я. Зазначив, що на теперішній час він має намір вступити до лав ЗСУ та захищати Батьківщину, а також він має позитивну характеристику.

До початку апеляційного перегляду в судовому засіданні від прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, отримано клопотання про відмову від апеляційної скарги на вирок Межівського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року щодо ОСОБА_7 .

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, просив вирок суду залишити без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що впливають на покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, призначеного за певні види кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вибачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ятрідіс проти Греції» та «Щокін проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України та достатніх підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання апеляційним судом не встановлено і в апеляційній скарзі також не наведено.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про його особу, а також усі обставини провадження. Суд також встановив відсутність обставин, що помякшують та обтяжують покарання.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, а також даних про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, одружений, а також судом було враховано характеристику за місцем роботи, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у межах мінімального строку, передбачено санкцією ст.336 КК України, тобто у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

При цьому, судом першої інстанції було проаналізовано поведінку обвинуваченого до та після вчинення кримінального правопорушення, а також характер встановлених конкретних дій обвинуваченого.

Стосовно доводів обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що слідчі його запевнили в тому, що він не отримає реальний строк, та йому призначать відбувати покарання умовно, у зв`язку з чим він під час розгляду справи в суді першої інстанції не користувався правовою допомогою є безпідставними, з огляду на таке.

З технічних відео-, звукозаписів судових засідань установлено, що під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції засуджений після роз`яснення його прав не заявляв клопотання про надання йому захисника, не робив будь-яких заяв про порушення його права на захист у ході досудового розслідування, а під час апеляційного провадження судом додатково було з`ясовано у ОСОБА_7 , чи не бажає він залучити захисника, одночасно роз`яснивши йому право на забезпечення захисника за рахунок держави в разі неможливості ним самостійно забезпечити його участь. Однак обвинувачений відмовився від захисника, пославшись на те, що повністю визнає свою вину.

Доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що він визнав свою вину, щиро кається, були предметом розгляду суду першої інстанції та їм було надано відповідну оцінку, з якою погоджується і апеляційний суд з огляду на те, що у матеріалах кримінального провадження відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_7 намагався виправити наслідки вчиненого та вживав для цього якісь конкретні дії, а тому визнання ним своєї вини під тиском неспростовних доказів є формальним для уникнення справедливого покарання.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину з огляду на те, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. В умовах збройної агресії з боку іншої держави захист Вітчизни набуває особливого значення, тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання, повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, про що зазначено в ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 50 КК Ураїни.

Доводи обвинуваченого про те, що він має позитивну характеристику, вже були враховані судом першої інстанції під час призначення покарання, та судом першої інстанції було правильно зроблено висновок, що в даному випадку це жодним чином не зменшує суспільної небезпеки вчиненого ним злочину.

Доводи обвинуваченого про те, що він бажає вступити до ЗСУ та те, що його дружина вагітна, жодним чином не впливають на ступінь тяжкості вчиненого правопорушення та обвинуваченим під час апеляційного перегляду не надано докази на їх підтвердження.

Обвинуваченим як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного перегляду не надано доказів, які б істотно знижували ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к та від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к).

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом ОСОБА_7 покарання за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченого, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого доводи про те, що призначене йому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та його особі, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання, про що наполягав в своїй апеляційній скарзі обвинувачений.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Межівського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4