Провадження №1-кп/127/814/22
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі колегії суддів:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_5 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 12 у порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia) кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.05.2022 за № 0000147, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища міського типу Селезнівка Перевальського району Луганської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною сьомою статті 111-1, частиною другою статті 111 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

У період часу з березня по травень 2022 року, більш точний час встановити з об?єктивних причин не виявилось можливим, ОСОБА_7 , будучи громадянином України, усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, яка розпочалася приблизно о 04 годині ранку 24.02.2022 повномасштабним російським військовим вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення території України, усвідомлюючи російську агресію проти України, з метою переслідування своїх особистих інтересів, маючи умисел на зайняття посади у правоохоронних органах окупаційної влади в м. Старобільськ Старобільського району Луганської області, та реалізуючи його, перебуваючи у невстановленому населеному пункті, розташованому на окупованій території Луганської області, вступив в злочинну змову з невстановленими представниками окупаційних військ Російської Федерації (далі РФ) та так званої «ЛНР», та в порушення вимог Конституції України та Законів України, добровільно, умисно погодився на заняття посади в правоохоронному органі окупаційної влади в м. Старобільськ Старобільського району Луганської області.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 у період з березня по травень 2022 року, більш точний час встановити за об?єктивних причин не виявилось можливим, будучи громадянином України, перебуваючи на території м. Старобільськ Старобільського району Луганської області, діючи зі своїх особистих мотивів та бажання, у взаємодії з невстановленими представниками окупаційної адміністрації та незаконних збройних формувань так званої «ЛНР», умисно, добровільно зайняв посаду - «врио заместителя начальника учреждения - начальника отдела интендантского и комунально-бытового обеспечения Старобельского СИЗО УИН МВД ЛНР», тобто зайняв посаду в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території.

Крім того, ОСОБА_7 , будучи громадянином України, достовірно знаючи, що в Україні введений воєнний стан, тобто в умовах воєнного стану, після тимчасової окупації представниками РФ та учасниками терористичної організації «ЛНР» території України, а саме м. Старобільськ Старобільського району Луганської області, з метою завдання шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній безпеці України надавав представникам іноземної держави допомогу в проведенні підривної діяльності проти України, чим вчинив державну зраду в умовах воєнного стану за таких обставин.

Так, ОСОБА_7 , усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії проти України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення території України, достовірно знаючи про введення у відповідності до чинного законодавства на території України воєнного стану, маючи прямий умисел на завдання шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній безпеці України, а також з метою переслідування своїх особистих інтересів та вигоди, з березня по травень 2022 року, більш точний час встановити за об?єктивних причин не виявилось можливим, після зайняття посади так званого «врио заместителя начальника учреждения - начальника отдела интендантского и комунально-бытового обеспечения Старобельского СИЗО УИН МВД ЛНР»» в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території за посередництва, політичної та силової, фінансової підтримки представників спецслужб РФ, ЗС РФ та терористичної організації «ЛНР», вчинив дії щодо надання представникам іноземної держави - спецслужбам РФ та ЗС РФ допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, шляхом реалізації своїх повноважень в системі нелегітимних органів влади, створених представниками спецслужб РФ на тимчасово окупованих територіях України.

Упродовж березня-червня 2022, більш точну дату та час не встановлено, ОСОБА_7 , займаючи так звану посаду «врио заместителя начальника учреждения - начальника отдела интендантского и комунально-бытового обеспечения Старобельского СИЗО УИН МВД ЛНР», приймав безпосередню участь щодо створення умов та функціонування Старобільського СІЗО в системі органів внутрішніх справ «ЛНР», у відповідності до так званого законодавства «ЛНР», нормативно-правових актів, які регламентують діяльність кримінально-виконавчої служби, зокрема щодо проведення обшуків на території Старобільського СІЗО, забезпечення патрулювання прилеглої території, огляду осіб, які заходять на територію установи, таким чином здійснюючи повноваження в системі нелегітимних органів влади.

Своїми умисними, протиправними діями ОСОБА_7 , усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії проти України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення території України, на допомогу іноземній державі - РФ у проведенні підривної діяльності проти України вчинив умисні дії на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній безпеці України.

Судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за частиною другою статті 111 та частиною сьомою статті 111-1 Кримінального кодексу України (далі КК) суд здійснює за відсутності обвинуваченого (in absentia).

Відповідно до частини п`ятої статті 374 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у разі ухвалення вироку за наслідками кримінального провадження, у якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування або спеціальне судове провадження (in absentia), суд окремо обґрунтовує, чи були здійснені стороною обвинувачення всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав підозрюваного чи обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя з урахуванням встановлених законом особливостей такого провадження.

Частиною другою статті 7 КПК регламентовано, що зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у частині першій цієї статті, з урахуванням особливостей, встановлених законом.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 18.05.2004 «Шомоді проти Італії» проведення заочного розгляду кримінального провадження відповідатиме принципам, закріпленим у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (право на справедливий суд), тільки в тому випадку, якщо з боку державних органів будуть вжиті заходи забезпечення ретельної перевірки «з метою встановлення поза обґрунтованим сумнівом того, чи дійсно особа беззастережно відмовилася від свого права виступати в суді».

До початку судового процесу за відсутності обвинуваченого суд зобов`язаний переконатися, що обвинувачений був повідомлений про судовий розгляд. Контрольні механізми в галузі прав людини, які вважають судовий розгляд «in absentia» допустимим у виняткових обставинах, передбачають, що в цьому випадку суди зобов`язані ще суворіше дотримуватися права обвинуваченого на захист. До таких прав також відноситься право на допомогу адвоката, навіть якщо обвинувачений відмовився особисто бути присутнім на суді (рішення «Пелладоах проти Нідерландів», «Пуатрімоль проти Франції»).

Особливості спеціального досудового розслідування кримінальних правопорушень визначені главою 24-1 КПК.

Відповідно до положень статті 297-1 КПК спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених статтями 109, 110, 110-2, 111, 111-1, 111-2, 112, 113, 114, 114-1, 114-2, 115, 116, 118, частиною другою статті 121, частиною другою статті 127, частинами другою і третьою статті 146, статтями 146-1, 147, частинами другою - п`ятою статті 191 (у випадку зловживання службовою особою своїм службовим становищем), статтями 209, 255-258-6, 348, 364, 364-1, 365, 365-2, 368, 368-2, 368-3, 368-4, 369, 369-2, 370, 379, 400, 408, 436, 436-1, 437, 438, 439, 440, 441, 442, 443, 444, 445, 446, 447, стосовно підозрюваного, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошений у міжнародний розшук.

З обвинувального акта, який надійшов до суду випливає, що обвинувачений ОСОБА_7 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тобто на тимчасово окупованій території України.

У номері 129 від 11.06.2022 газети Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр» опублікована повістка про виклик ОСОБА_7 до Луганської обласної прокуратури на 15, 16 та 17 червня 2022 року для отримання письмового повідомлення про підозру, його допиту як підозрюваного, однак останній не з`явився до прокурора без поважних причин.

У межах досудового розслідування вказаного кримінального провадження ОСОБА_7 21.06.2022 відповідно до вимог частини восьмої статті 135, частини першої статті 278 КПК повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною сьомою статті 111-1 КК, шляхом опублікування у номері 135 від 21.06.2022 газети Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр» повідомлення про підозру ОСОБА_7 та повістки про виклик підозрюваного до Луганської обласної прокуратури на 25, 26 та 27 червня 2022 року для отримання письмового повідомлення про підозру, його допиту як підозрюваного. Однак останній на виклики до прокурора не з`явився без поважних причин.

Повідомлення про підозру ОСОБА_7 23.06.2022 було вручене захиснику підозрюваного ОСОБА_8 , про що свідчить розписка в матеріалах кримінального провадження.

Постановою слідчого від 04.07.2022 на підставі статті 281 КПК оголошений розшук підозрюваного ОСОБА_7 .

У номері 192 від 06.09.2022 газети Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр» опубліковано повідомлення про нову підозру ОСОБА_7 та повістки про виклик останнього до Луганської обласної прокуратури на 09, 10 та 11 вересня 2022 року для отримання письмового повідомлення про підозру, проведення інших процесуальних дій, однак ОСОБА_7 не з`явився до слідчого без поважних причин.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 28.09.2022 задоволено клопотання слідчого, погодженого з прокурором, та надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000147 від 11.05.2022 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 111 та частиною сьомою статті 111-1 КК.

У номері 211 від 30.09.2022 газети Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр» опубліковано повідомлення про здійснення спеціального досудового розслідування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 та одночасно опубліковано повістку про явку до слідчого відділу Управління СБУ у Вінницькій області на 04 жовтня 2022 року для надання доступу до матеріалів досудового розслідування, вручення обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування. Разом з тим, ОСОБА_9 на виклик не з`явився без поважних причин.

Факти численних викликів ОСОБА_7 у порядку статті 135 КПК підтверджені відповідними матеріалами кримінального провадження. Аналогічні повістки про виклик до прокурора, слідчого розміщені на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

У підготовчому судовому засіданні, яке відбулось 24.01.2023, суд своєю ухвалою задовольнив клопотання прокурора щодо здійснення спеціального судового провадження стосовно ОСОБА_7 .

Обвинувачений ОСОБА_7 викликався у судові засідання, які були призначені на 14:00 год. 13.12.2022, 14:15 год. 24.01.2023, 11:20 год. 08.02.2023, 10:00 год. 13.02.2023, 12:00 год. 23.03.2023, 11:30 год. 30.03.2023, 11:30 год. 06.04.2023, 15:00 год. 01.06.2023, 15:30 год. 13.09.2023, 12:00 год. 30.11.2023, 12:00 год. 22.02.2024, 15:00 год. 15.05.2024, 17:00 год. 17.07.2024, 17:00 год. 15.10.2024 та 16:30 год. 12.12.2024 шляхом публікації повісток про виклик обвинуваченого у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду.

Отже, наявні у справі документи свідчать про те, що ОСОБА_7 достовірно знає про розпочате відносно нього кримінальне провадження, про підозру та висунуте обвинувачення у вчиненні особливо тяжких злочинів та статус особи, яка перебуває у розшуку, про виклики до органу досудового розслідування та суду.

Ухилення обвинуваченого ОСОБА_7 від органів досудового розслідування та суду суд розцінює, як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, статті 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

При цьому суд вважає слушним зауважити, що розгляд кримінального провадження здійснюється за участю захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 , яка була забезпечена державою з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Вінницькій області.

З огляду на викладене, суд вжив усіх достатніх заходів для дотримання прав обвинуваченого ОСОБА_7 на захист та доступ до правосуддя.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що з ОСОБА_7 він познайомився до 2014 року.

Він на той час працював у Луганській обласній адміністрації. Під час виконання робіт зі встановлення відеонагляду він часто спілкувався із охороною, одним з охоронців був ОСОБА_7 .

Він виїхав з Луганська 09.08.2014 і більше туди не повертався.

Після початку повномасштабної війни він проводив моніторинг відомості ЗМІ щодо сепаратистів та виявив новину про Старобелське СІЗО. На відео він побачив ОСОБА_7 , який став заступником начальника СІЗО.

Відповідно до частини третьої статті 26 КПК суд за клопотанням сторін кримінального провадження також дослідив такі докази, зібрані у кримінальному провадженні:

-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01.06.2022, відповідно до якого свідок ОСОБА_10 за сукупністю зовнішніх ознак обличчя впізнав особу, зображену на фото № 3, як ОСОБА_7 , якого він знає особисто. Згідно з довідкою до протоколу на фото № 3 зображений ОСОБА_7 ;

-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01.06.2022, згідно з яким свідок ОСОБА_11 за сукупністю зовнішніх ознак обличчя впізнав особу, зображену на фото № 2, як ОСОБА_7 , якого він знає особисто. Відповідно до довідки, яка долучена до протоколу, на фото № 2 зображений ОСОБА_7 ;

-протокол огляду від 18.05.2022, відповідно до якого в період часу з 10:15 год. до 13:20 год. слідчий ОСОБА_12 здійснив огляд публікації з назвою «Руководством УИН МВД ЛНР налажена робота Старобельского следственного изолятора», яка ІНФОРМАЦІЯ_2 о 15:10 год. була розміщена на сайті так званого «МВД ЛНР» за посиланням https://mvdlnr.ru/feed/video/4204-rukovodstvom-uin-mvd-Inr-nalazhena-rabota-starobelskogo-sledstvennogo-izoljatora.htmll. Під час огляду зафіксована текстова публікація щодо діяльності Старобельського слідчого ізолятора, а також відеозапис, на якому у відрізку часу з 1:43-2:34 у кадрі з`являється чоловік підписаний авторами відео як « ОСОБА_13 заместителя начальника учреждения начальника отдела интенданского и коммунально-бытового обеспечения Старобельського СИЗО УИН МВД ЛНР», зафікована його промова щодо забезпечення слідчого ізолятора;

-докази повідомлення ОСОБА_7 про наявність кримінального провадження та проведеного досудового розслідування.

Аналізуючи показання свідка ОСОБА_10 , надані суду докази у їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення дійшов до такого висновку.

Відповідно до статей 1-3, 6 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава; суверенітет України поширюється на всю її територію; Україна є унітарною державою; територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає людиною за свою діяльність; державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно зі статтями 17, 19, 65, 68 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу, на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом; на території України не допускається розташування іноземних військових баз; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов?язком громадян України; кожен зобов?язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей; Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Частиною другою статті 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон № 389-VIII) визначено, що органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Згідно з частиною третьою статті 4 Закону № 389-VIII військові адміністрації населених пунктів утворюються в одному чи декількох населених пунктах (селах, селищах, містах), в яких сільські, селищні, міські ради та/або їхні виконавчі органи не здійснюють покладені на них Конституцією та законами України повноваження, у тому числі внаслідок фактичного саморозпуску або самоусунення від виконання своїх повноважень, або їх фактичного невиконання, або припинення їх повноважень згідно із законом.

24.02.2022 РФ здійснено повномасштабне військове вторгнення на територію України, у зв?язку із чим розпочато ведення агресивної війни проти України та захоплення її території.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому строк дії воєнного стану був неодноразово продовжений і діє по цей час.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон №1207-VII) регламентовано, що тимчасово окупована РФ територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тимчасова окупація РФ територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для РФ жодних територіальних прав.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1-1 Закону №1207-VII тимчасово окупована територія - це частини території України, в межах яких збройні формування РФ та окупаційна адміністрація РФ встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування РФ встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації РФ.

У зв?язку з веденням агресивної війни з боку РФ проти України, в період з 24.02.2022 по 07.03.2022 окупаційними військами РФ та представниками так званої «ЛНР» захоплено (окуповано) місто Старобільськ Старобільського району Луганської області.

Крім того, 21.03.2022 у м. Старобільськ Старобільського району Луганської області розпочав свою діяльність незаконно створений правоохоронний орган окупаційної влади - «Старобельское СИЗО УИН МВД ЛНР».

У судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , будучи громадянином України, у період часу з березня по травень 2022 року добровільно та умисно погодився на заняття посади в незаконному правоохоронному органі окупаційної влади в м. Старобільськ Старобільського району Луганської області, а саме «врио заместителя начальника учреждения - начальника отдела интендантского и комунально-бытового обеспечения Старобельского СИЗО УИН МВД ЛНР».

Зазначена обставина підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, зміст яких суд вже навів вище.

Зокрема, суд у судовому засіданні дослідив додаток до протоколу огляду від 18.05.2022, а саме відеозапис, який був розміщений на сайтітак званого «МВД ЛНР». На оглянутому відеозаписі міститься відзнятий сюжет щодо здійснення діяльності «Старобельским следственным изолятором». Під час огляду встановлено, що на вказаному відеозаписі у відрізку часу з 1:43-2:34 зображений обвинувачений ОСОБА_7 , який підписаний авторами відео як « ОСОБА_13 заместителя начальника учреждения начальника отдела интенданского и коммунально-бытового обеспечения Старобельського СИЗО УИН МВД ЛНР». Під час своєї промови ОСОБА_7 повідомляє відомості щодо промислового забезпечення так званою «ЛНР» «Старобельского следственного изолятора», а також співпраці з окупаційною адміністрацією м. Старобільська.

Крім того, факт зайняття ОСОБА_7 зазначеної вище посади також підтвердив допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 .

З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що дії ОСОБА_7 за фактом зайняття посади в незаконному правоохоронному органі окупаційної влади охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною сьомою статті 111-1 КК, за ознаками добровільного зайняття громадянином України посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території.

Крім того, у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7 , будучи громадянином України, достовірно знаючи, що в Україні введений воєнний стан, після тимчасової окупації представниками РФ та учасниками терористичної організації «ЛНР» території України, а саме м. Старобільськ Старобільського району Луганської області, з метою переслідування своїх особистих інтересів та вигоди, з березня по травень 2022 року, після зайняття посади так званого «врио заместителя начальника учреждения - начальника отдела интендантского и комунально-бытового обеспечения Старобельского СИЗО УИН МВД ЛНР» в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території за посередництва, політичної та силової, фінансової підтримки представників спецслужб РФ, ЗС РФ та терористичної організації «ЛНР», вчинив дії щодо надання представникам іноземної держави - спецслужбам РФ та ЗС РФ допомоги в проведенні підривної діяльності проти України. При цьому суд встановив, що допомога ОСОБА_7 іноземній державі здійснювалась шляхом реалізації своїх повноважень в системі нелегітимних органів влади, створених представниками спецслужб РФ на тимчасово окупованих територіях України.

Як встановив суд, упродовж березня-червня 2022 ОСОБА_7 , займаючи так звану посаду «врио заместителя начальника учреждения - начальника отдела интендантского и комунально-бытового обеспечения Старобельского СИЗО УИН МВД ЛНР», приймав безпосередню участь щодо створення умов та функціонування Старобільського СІЗО в системі органів внутрішніх справ так званої «ЛНР», у відповідності до так званого законодавства «ЛНР», нормативно-правових актів, які регламентують діяльність кримінально-виконавчої служби, а саме здійснював повноваження в системі нелегітимних органів влади.

Зазначені обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, зміст яких суд вже навів вище.

Як вже суд зазначив вище, під час огляду відеозапису, розміщеного на сайтітак званого «МВД ЛНР», встановлено, що ОСОБА_7 під час його інтерв`ювання підтвердив співпрацю з окупаційною адміністрацією м. Старобільська.

З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт надання ОСОБА_7 допомоги іноземній державі в проведенні підривної діяльності проти України.

Вирішуючи питання щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 в цій частині, суд враховує таке.

Верховний Суд (далі ВС) у своїй постанові від 09.04.2024 (справа № 639/1528/22) дійшов до висновку, що вчинення будь-яких діянь, передбачених частиною першою статті 111 КК, заподіює шкоду національній безпеці України і розцінюються як підривна діяльність проти неї. Надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України полягає у сприянні їх можливим чи дійсним зусиллям заподіяти шкоду національній безпеці України. Види підривної діяльності проти України можуть бути різноманітними.

Крім того, як зазначив ВС, треба мати на увазі, що державна зрада є закінченим злочином не з моменту встановлення зв`язку з іноземною державою, іноземною організацією або їх представниками чи з моменту отримання від них злочинного завдання, а з моменту вчинення певних конкретних дій на шкоду Україні.

Вчиняючи державну зраду, як зауважив ВС, винний усвідомлює, що він здійснює перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту (вчинює шпигунські дії, надає іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомогу в проведенні підривної діяльності проти України) і бажає цього.

Формулювання «на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України» визначає суб`єктивну спрямованість дій винного, однак не є характеристикою суспільно небезпечних наслідків діяння. Факт заподіяння вказаної шкоди не має значення для кваліфікації діяння за статтею 111 КК.

При цьому ВС зауважив, що в контексті положень статті 111 КК підривною діяльністю є дії іноземних держав, іноземних організацій або їх представників, спрямовані на підрив основ національної безпеки України та завдання істотної шкоди суверенітетові, територіальній цілісності, недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

З огляду на викладене суд вважає, що діяння ОСОБА_7 за цим фактом охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 111 КК, за ознаками державної зради, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, безпеці України: надання іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що ОСОБА_7 вчинив два особливо тяжких злочини проти основ національної безпеки України. Відомості, які б свідчили про наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, в судовому засіданні встановлені не були. Також не були встановлені обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого. При цьому суд враховує, що ОСОБА_14 у судові засідання не з`явився, у зв`язку з чим розгляд судового провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia).

Отже, за результатом судового розгляду обставини, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкціями кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання про доцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді конфіскації майна (передбаченого санкцією частини другої статті 111 КК), суд враховує таке.

Частиною другою статті 59 КК визначено, що конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Суд також враховує роз`яснення, надані в абзаці першому пункту 19 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі Постанова № 7), згідно з якими вирішуючи питання про застосування конфіскації майна, суди повинні враховувати, що такий вид додаткового покарання призначається лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини. Відповідно до вимог статті 59 КК у разі конфіскації не всього майна, а лише його частини суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.

Санкцією частини сьомої статті 111-1 КК альтернативно передбачене додаткове покарання у виді конфіскації майна, натомість санкція частини другої статті 111 КК такої альтернативи не передбачає.

Суд враховує висновок, викладений у постанові ВС від 21.02.2024 (справа №686/11385/21), згідно з яким, вирішуючи питання щодо доцільності додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд має виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву.

За результатами судового розгляду справи суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_7 погодився на заняття посади в незаконному правоохоронному органі окупаційної влади в м. Старобільськ, а у подальшому здійснював допомогу іноземній державі шляхом реалізації своїх повноважень в системі нелегітимних органів влади, створених представниками спецслужб РФ на тимчасово окупованих територіях України. Перебування ОСОБА_7 на керівній посаді незаконного правоохоронного органу окупаційної влади передбачає у тому числі отримання відповідної заробітної плати (доходу). Наведені обставини, на переконання суду, свідчать про те, що обвинувачений діяв у тому числі й з корисливих мотивів.

Згідно з частиною першою статті 59 КК покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.

З-поміж інших доказів стороною обвинувачення надана суду копія ухвали слідчого судді від 15.07.2022, відповідно до якої на майно ОСОБА_7 , а саме житловий будинок та автомобіль був накладений арешт.

Враховуючи, що на стадії досудового розслідуванні та під час судового розгляду було встановлено майно, що належить обвинуваченому ОСОБА_7 , а злочини інкриміновані останньому є злочинами проти основ національної безпеки України, суд вважає, що ОСОБА_7 має бути призначене додаткове покарання у виді конфіскації усього належного йому на праві власності майна.

Вирішуючи питання про доцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю, суд враховує таке.

Відповідно до абзацу 5 частини першої статті 55 КК позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як основне або додаткове покарання за вчинення кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України, передбачених статтями 111-1, 111-2 цього Кодексу, призначається на строк від десяти до п`ятнадцяти років.

Санкцією частини сьомої статті 111-1 КК визначене безальтернативне призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю. Зазначена правова норма є імперативною.

При цьому суд враховує висновок ВС, сформований у постанові від 22.05.2018 у справі № 753/18479/16-к, відповідно до якого позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю застосовується, в тому числі, і до осіб, які на час вчинення кримінального правопорушення не займали офіційно певні посади та не займалися офіційно певною діяльністю.

До аналогічного висновку суд дійшов ВС у постанові від 21.06.2022 по справі №171/869/21.

Зі змісту вказаних правових висновків вбачається, що не є перешкодою для призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та обставина та обставина, що обвинувачений на момент ухвалення вироку не працює на певній посаді та не проводить діяльність, з використанням можливостей якої (яких) він вчинив кримінальне правопорушення.

Отже, ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, об`єктом яких є основи національної безпеки України, за один з яких передбачене обов`язкове призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю. Саме тому, суд дійшов до переконання про доцільність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю позбавленням права обіймати права обіймати посади в правоохоронних органах на максимально дозволений санкцією статті строк, тобто 15 років.

При цьому суд враховує приписи частини першої статті 70 КК, відповідно до яких при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Частиною другою зазначеної статті регламентовано, що при складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання.

З огляду на те, що ОСОБА_7 вчинив два особливо тяжких злочини, покарання йому має бути призначене саме з урахуванням приписів частини першої статті 70 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання.

Саме тому суд вважає слушним зазначити, що строк відбування основного покарання обвинуваченому необхідно рахувати з дня затримання на виконання вироку, строк відбування додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади права обіймати посади в правоохоронних органах, - з моменту відбуття основного покарання, а строк відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна - з дня набрання вироком суду законної сили.

Питання щодо речових доказів вирішується відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, згідно з наданими суду доказами рішення щодо визнання будь-яких речей чи документів у кримінальному провадженні речовими доказами не приймалось.

Як вже суд зазначив вище, ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2022 на майно ОСОБА_7 був накладений арешт.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 174 КПК суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Оскільки суд прийняв рішення про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді конфіскації майна, правові підстави для скасування арешту майна, накладеного на підставі зазначеної вище ухвали слідчого судді, відсутні.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною сьомою статті 111-1, частиною другою статті 111 Кримінального кодексу України, та призначити покарання:

- за частиною сьомою статті 111-1 Кримінального кодексу України у виді 14 (чотирнадцять) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією належного йому на праві власності майна;

- за частиною другою статті 111 Кримінального кодексу України у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією належного йому на праві власності майна.

Відповідно до частини першої статті 70 Кримінального кодексу України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією належного йому на праві власності майна.

Початок строку відбування основного покарання рахувати з дня затримання ОСОБА_7 на виконання вироку.

Початок строку відбування додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади в правоохоронних органах, рахувати з моменту відбуття основного покарання.

Початок строку відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна рахувати з дня набрання вироком суду законної сили.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим, який утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було под ано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Вручити копію вироку прокурору негайно.

Копію вироку, яка підлягає врученню ОСОБА_7 , вручити його захиснику, а інформацію про вирок опублікувати у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, згідно з положеннями статті 297-5 Кримінального процесуального кодексу України та на офіційному веб-сайті суду.

Суддя-доповідач:

Суддя:

Суддя: