Номер провадження: 11-кп/813/1428/25
Справа № 522/2921/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому, в режимі відеоконференції під час трансляції з ДУ «Одеський слідчий ізолятор», виділені матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0001279 від 04.09.2024 року за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 20 лютого 2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, раніше не судимого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Одеси, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, раніше не судимого, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Одеси, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, не судимого, відносно якого на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебуває обвинувальний акт за ч.2 ст.186 КК України; який проживає за адресою: АДРЕСА_3 ,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.189 КК України,

встановив:

На розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0001279 від 04.09.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.189 КК України.

ОскарженоюУхвалою місцевого суду задоволено клопотання прокурора та обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 продовжений строк тримання під вартою до 20 квітня 2025 року, без визначення розміру застави у якості альтернативного запобіжного заходу.

Мотивуючи прийняте рішення, місцевий суд врахував дані про особи обвинувачених,тяжкість інкримінованого злочину, а також наявність ризиків, визначених п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, які слугували підставою для застосування запобіжного заходу та продовжують існувати.

Суд врахував, що ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, поєднаного з погрозою застосування насильства, та відповідно до положень ч.4 ст.183 КПК України, не визначив обвинуваченим розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу.

Не погоджуючись з ухвалою суду захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 та захисник ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_11 запобіжний захід у виді домашнього арешту, або визначити заставу, як альтернативний запобіжний захід.

Захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_12 запобіжний захід у виді домашнього арешту, або визначити заставу, як альтернативний запобіжний захід.

В обґрунтування вимог апеляційних скарг захисники стверджують про недоведеність існування ризиків, визначених п.п.1, 3 ст.177 КПК України.

Захисники посилаються на те, що твердження сторони обвинувачення про існування ризиків є припущенням прокурора та не підтверджуються доказами.

Захисники вважають, що суд мав підстави для застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу, з урахуванням обставин справи.

Захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Захисник посилається на необґрунтованість обвинувачення та відсутність доказів участі ОСОБА_9 в злочинній діяльності, пов`язаній з вимаганням грошових коштів у потерпілого. Також захисник посилається на відсутність доказів існування зазначених місцевим судом ризиків, неврахування судом даних, які характеризують обвинуваченого та ненадання належної оцінки можливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

Апеляційний розгляд проведено без участі прокурора, який будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явився, звернувся з клопотанням про здійснення розгляду без його участі.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.405, ч.4 ст.422-1 КПК апеляційний розгляд проведено за відсутності прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача; думку захисників та обвинувачених, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту; дослідивши виділені матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.3 ст.315 КПК під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених Розділом II цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи клопотання прокурора, суд першої інстанції дотримався положень ст.ст.177, 178, 183, 315 КПК та прийняв законне та обґрунтоване рішення про продовження обвинуваченим строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки менш суворі запобіжні заходи можуть виявитися нездатними для забезпечення належної поведінки обвинувачених та виконання покладених на них обов`язків.

Оцінюючи законність та обґрунтованість рішення суду в частині не визначення застави, а також доводи захисників щодо можливості визначення застави, колегія суддів зазначає наступне.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів.

Судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК суд має право не визначати розмір застави, оскільки вказаною нормою закону передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

За наведених обставин, враховуючи, що ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, суд одночасно із продовженням строку тримання під вартою дійшов обґрунтованого висновку не визначати розмір застави.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 у разі визнання його винуватим, а також продовження існування раніше встановлених ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачені, перебуваючи на свободі, можуть здійснити спроби переховування від суду та незаконно впливати на свідків, з огляду на характеристику особи обвинувачених.

Доводи захисника ОСОБА_8 щодо відсутності доказів вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 інкримінованих йому дій, колегія суддів визнає необґрунтованими та наголошує, що на даній стадії апеляційний суд не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченим дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами дослідження всіх доказів.

Відповідно до положень ч.2 ст. 94 КПК жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Згідно ст.ст. 89, 94 КПК оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, а відтак апеляційний суд позбавлений можливості надавати оцінку доказам винуватості чи невинуватості обвинувачених до інкримінованих їм дій.

Остаточна оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, та оцінки кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального судового рішення.

Апеляційний суд також визнає необґрунтованими доводи захисників в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі, з огляду на таке.

Підставою для продовження строку дії запобіжного заходу є продовження існування ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати спроби протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується/продовжується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Тобто слід констатувати, що в даному випадку, на даному етапі кримінального провадження, суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання захисників на відсутність ризику переховування обвинувачених, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 пред`явлено обвинувачення за ч.4 ст.189 КК України, санкція вказаної норми кримінального закону передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна. Тому, не можна виключати, що обвинувачені, розуміючи тяжкість можливого покарання, можуть вдатися до спроб переховування від суду, з огляду на що, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК ризик не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків у кримінальному провадженні (п.3 ч.1 ст.177 КПК), апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками в кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинувачених на потерпілого та свідків, оскільки покази цих осіб, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на свідків та інших учасників, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, враховуючи суть інкримінованого обвинуваченим злочину, колегія суддів погоджується з доводами сторони обвинувачення про існування реальних ризиків, які слугують підставою для продовження строку тримання під вартою обвинувачених, оскільки зміна запобіжного заходу на більш м`який, з великою вірогідністю може виявитися нездатною запобігти існуючим ризикам, та може завадити завершенню судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не слугуватиме виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Колегія суддів вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_14 , а також існування ризиків, виправдовують продовження обвинуваченого під вартою та дають апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість ухвали місцевого суду.

Враховуючи вище зазначене, доводи захисників про можливість застосування обвинуваченим запобіжного заходу у виді домашнього арешту, колегія суддів визнає безпідставними.

Посилання захисників на неврахування судом позитивних характеристик обвинувачених колегія суддів оцінює критично, оскільки вказані відомості не є такими, що нівелюють існуючі ризики в кримінальному провадженні.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , під вартою. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинувачених під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинувачених під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинувачених під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг захисників та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 182, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 409, 410, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2025 року, якою: обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4