Справа № 484/4068/24
Провадження № 1-кс/484/54/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у задоволенні скарги

02 квітня 2025 року м. Первомайськ

Слідчий суддя Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , у відсутність особи, яка подала скаргу - ОСОБА_3 , за участю його представника адвоката ОСОБА_4 , у відсутність прокурора та слідчого, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за скаргою ОСОБА_3 , поданою 16.01.2025 року через систему «Електронний суд», на постанову слідчого від 13.01.2025 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000027 від 10.06.2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

16.01.2025 року ОСОБА_3 через систему «Електронний суд» звернувся до суду зі скаргою на постанову старшого слідчого СВ Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 від 13.01.2025 року про відмову у визнанні потерпілим, у якій просив скасувати зазначену постанову та зобов`язати слідчого належним чином розглянути його заяву від 13.01.2025 року про залучення в якості потерпілого ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000027 від 10.06.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України.

Скарга мотивована тим, що зазначеним слідчим здійснюється досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні, зареєстрованому на підставі його заяви.

13.01.2025 року він через офіційну електронну адресу Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області звернувся до слідчого ОСОБА_5 із заявою про залучення його до провадження як потерпілого.

13.01.2025 року слідчий ОСОБА_5 виніс постанову про відмову у визнанні його потерпілим.

Таке рішення слідчого вважає незаконним і таким, що підлягає скасуванню.

При цьому зазначив, що слідчим вчиняються дії, спрямовані на перешкоджання визнанню його статусу як потерпілого, а також процесуальної можливості здійснювати свій захист та захист його двох малолітніх дітей від домашнього насильства, що є порушенням його прав як особи, яка постраждала від злочину.

Вважає, що винесена слідчим постанова не відповідає вимогам ч.5 ст. 110 КПК України, наведені слідчим причини є безпідставними, спростовуються заявою про вчинення злочину, заявою про залучення до провадження як потерпілого та матеріалами кримінального провадження, зокрема висновком судово-психологічної експертизи № 21-72-37, під час проведення якої встановлено, що відносно дітей застосовується психологічне та фізичне насильство.

Консультативним висновком №3 від 15.03.2024 року встановлено наявність реальних ознак того, що систематично матір`ю дітей ОСОБА_6 та їх вітчимом ОСОБА_7 вчиняються протиправні дії по відношенню до його малолітніх дітей, тобто конкретно визначені особи які постраждали від злочину.

Також констатовано, що поведінка ОСОБА_6 має маніпулятивний характер, прямо впливає на негативне відношення дітей до нього як батька.

Цим же висновком встановлено, що мати свідомо перешкоджає вихованню дітей батьком. Її вплив на дітей є суттєвим і таким, що спотворює реальне уявлення дітей про виховну поведінку їхнього батька.

На думку ОСОБА_3 , наведене свідчить про наявність у його відносинах як батька з дітьми відчуження, тобто психічного стану, за якого дитина має міцний союз з одним з батьків і відхиляє стосунки з іншим без вагомих підстав. Відчужений батько за силою горювання прирівнюється до фізичної втрати дитини, а подеколи й глибокого переживання горя.

У висновку експертів № 21-7237 від 30.09.2022 року зазначено, що почуття дітей до вітчима можуть бути перенесені із системи їх взаємин з паном ОСОБА_8 , що часто зустрічається під час втрати одного з батьків на ранніх стадіях розвитку дитини. Ризиком у такому випадку є остаточна втрата стосунків з рідним батьком.

ОСОБА_3 зауважує, що поведінка ОСОБА_6 , спрямована на зміну відношення дітей до батька, позбавлення їх можливості виховання батьком, фізичний розрив сімейних відносин між батьком і дітьми призводить до психологічного травмування як дітей, так і батька.

Також ОСОБА_6 було засуджено за перешкоджання виконання рішення суду про її зобов`язання не перешкоджати у його спілкуванні з дітьми та визначення способу участі ОСОБА_3 у спілкуванні з дітьми, в якій і діти, і він були визнані потерпілими.

Навіть після засудження ОСОБА_6 жодного разу не виконала рішення суду, внаслідок чого було розпочато декілька кримінальних проваджень, які в подальшому об`єднані в одне.

Крім того, слідчий не допитав його в наданому кримінальному провадженні з приводу поданої ним заяви про злочин, хоча відчуження одного з батьків є формою психологічного насильства, яке проявляється у необґрунтованому звинуваченні у застосуванні стосовно дитини насильства іншим з батьків або звинуваченні у жорсткій та насильницькій поведінці стосовно одного з батьків, переконанні дитини у тому, що контакт з іншим з батьків є несприятливим для неї, нав`язуванні дитині відчуття, що вона знаходиться в небезпеці під час контакту з одним з батьків, необґрунтованих звинуваченнях на адресу інших членів сім`ї, зміна місця проживання без обговорення тощо. Позбавлення дитини можливості реалізувати її невід`ємні права з боку домінуючого члена сім`ї або вимагання від дитини будь-яких дій під умовою надання їй такої можливості якраз і утворює поняття домашнього насильства.

Вважає, що слідчий проігнорував ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва, якою було встановлено наявність обставин, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, в тому числі щодо ОСОБА_3 . Натомість прокурором при внесенні інформації до ЄРДР у фабулі правопорушення було зазначено, що «можливо вчинено домашнє насильство відносно ОСОБА_3 , 1980 р.н.» Тобто від самого початку при здійсненні правової кваліфікації за ст. 126-1 КК України було прямо вказано на нього як на особу, яка постраждала від кримінального правопорушення. Відсутність інформації про нього як про потерпілого у витягу з ЄРДР не свідчить про те, що він не є потерпілим.

Вважає, що висновок слідчого про відсутність у його заяві інформації про вчинення відносно нього домашнього насильства, необґрунтований і спростовується змістом самої заяви.

Також вважає, що слідчий безпідставно відкинув зміст консультативного висновку № 3 від 15.03.2024 року та зазначив, що наявна в ньому інформація не підтверджена, оскільки така інформація підтверджується відеозаписами розмов експертів з дітьми.

У скарзі зазначено, що слідчий не встановив жодних даних про систематичне вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства, що доводить відсутність у його діях складу злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України. Натомість слідчий в порушення презумпції невинуватості прийшов до упередженого і передчасного висновку про його винуватість і з цієї підстави відмовив у визнанні його потерпілим.

Про упереджене ставлення слідчого до нього свідчить і те, що 08.08.2024 року слідчий ОСОБА_5 склав рапорт, в якому зазначив, що ним встановлено факт вчинення ОСОБА_3 злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України - домашнього насильства, оскільки ним встановлено, що ОСОБА_3 вчиняв фізичне насильство по відношенню до ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , яке полягало у штовханні їх з сходів у невідомий час та у невідомому місці. При цьому слідчий проігнорував сталу практику Верховного суду, згідно якої ознакою об`єктивної сторони домашнього насильства є систематичність відповідних діянь (трьох і більше). Вказаний рапорт слідчий ОСОБА_5 подав до чергової частини, де він був зареєстрований в журналі ЄО і цим здійснив неправдиве повідомлення про кримінальне правопорушення.

ОСОБА_3 зазначив, що слідчий в оскаржуваній постанові не вказав на відсутність правових підстав для визнання особи потерпілою, зазначених у ч.5 ст. 55 КПК України, а послався лише на передчасність прийняття рішення про наявність чи відсутність можливості зробити вказані висновки.

Слідчий не зазначив у постанові, на підставі яких саме слідчих (розшукових) дій вій прийшов до висновку про відсутність факту завдання моральної, фізичної або майнової шкоди ОСОБА_3 , не зазначив, яким чином було спростовано твердження ОСОБА_3 про необхідність залучення його як потерпілого, не навів жодної передбаченої КПК України підстави для відмови в задоволенні клопотання про визнання заявника потерпілим; не врахував, що домашнє насильство - це діяння в тому числі і психологічного характеру, яке може бути вчинене і щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Особа, яка постраждала від домашнього насильства це особа, яка зазнала його у бідь-якій формі. Потерпілий є жертвою посягання і очевидним є те, що окрім шкоди, завданої ОСОБА_3 додатково внаслідок завдання шкоди його малолітнім дітям, які вже визнані слідчим потерпілими, їх батьку була заподіяна суттєва моральна шкода з врахуванням засади верховенства права. Шкодою є об`єктивна категорія, що являє собою ті зміни, які настали в майновому, фізичному, психічному, моральному стані особи внаслідок вчинення злочину. На момент визнання особи потерпілою слід виходити із презумпції заподіяння шкоди кримінальним правопорушенням, враховуючи достатні дані про такий факт.

ОСОБА_3 вважає, що з наведених вище підстав оскаржувана постанова є немотивованою, незаконною, прийнятою передчасно, без всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, а тому підлягає скасуванню.

Розгляд скарги неодноразово відкладався через відсутність матеріалів кримінального провадження, в якому ОСОБА_3 відмовлено у визнанні його потерпілим, оскільки кримінальне провадження перебувало в розпорядженні експерта Миколаївського НДЕКЦ МВС України для проведення психологічної експертизи відносно малолітніх дітей.

Крім того, справу було передано іншому судді для вирішення відводу, заявленого ОСОБА_3 слідчому судді ОСОБА_1 . Ухвалою слідчого судді ОСОБА_10 від 26.02.2025 року у задоволенні заяви про відвід відмовлено.

02.04.2025 року особа, яка подала скаргу ОСОБА_3 - в судове засідання не з`явився, клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість участі у справі з поважних причин не подав; клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції також не подав.

Представник особи, яка подала скаргу адвокат ОСОБА_4 повністю підтримала скаргу, просила її задовольнити з наведених у скарзі підстав. Також адвокат ОСОБА_4 посилалася на те, що слідчий безпідставно не визнав ОСОБА_3 законним представником малолітніх потерпілих дітей ОСОБА_3 , а також на те, що він безпідставно залишав без розгляду клопотання ОСОБА_3 .

Слідчий та прокурор в судове засідання не з`явилися.

01.04.2025 року старший слідчий ОСОБА_5 надав суду матеріали кримінального провадження №0000027 від 10.06.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України.

02.04.2025 року прокурор Первомайської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_11 процесуальний керівник в наданому кримінальному провадженні надала заяву, в якій просила розглянути скаргу в її відсутність. Щодо вирішення скарги не висловилась.

Старший слідчий ОСОБА_5 03.03.2025 року надав пояснення по скарзі, в яких просив відмовити в задоволенні скарги, посилаючись на її необґрунтованість. Також просив розглянути скаргу в його відсутність.

Відповідно до ч.3 ст. 306 КПК України розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого, дізнавача чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується. Відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Суд вважає, що явка до суду є правом, а не обов`язком особи, яка подала скаргу. Кожна особа користується своїми правами на власний розсуд. Крім того, участь в розгляді скарги приймає його представник адвокат ОСОБА_4 . Неявка слідчого і прокурора не перешкоджають розгляду скарги. Враховуючи наведене, а також те, що суду надані матеріали кримінального провадження, які дозволяють перевірити обґрунтованість скарги, суд вважає за необхідне розглянути скаргу по суті у відсутність особи, яка її подала, за участю її представника, а також у відсутність слідчого і прокурора.

З наданих суду матеріалів кримінального провадження № 0000027 від 10.06.2024 року вбачається, що постановою старшого слідчого СВ Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 від 07.03.2025 року надане кримінальне провадження закрите на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, тобто досудове розслідування завершене. Однак, скаргу, яка наразі вирішується, ОСОБА_3 подав 16.01.2025 року, тобто до закриття кримінального провадження. За таких обставин суд вважає за необхідне вирішити надану скаргу по суті, оскілки від її вирішення залежить обсяг прав та обов`язків ОСОБА_3 в наданому кримінальному провадженні, що може суттєво вплинути на кримінальне провадження в цілому.

Відповідно до ч.3 ст. 26 КПК України слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розсуд сторонами та віднесені до його повноважень, тобто за принципом диспозитивності суд розглядає справу лише в межах скарги на підставі наданих суду доказів. Суд має дотримуватись об`єктивності і неупередженості і не має права діяти як захисник сторони обвинувачення або особи, яка подала скаргу.

З матеріалів кримінального провадження /т.2 а.с.134-138/ та доданої до скарги копії постанови вбачається, що 13.01.2025 року старший слідчий СВ Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 виніс постанову про відмову ОСОБА_3 у залученні до провадження як потерпілого та законного представника малолітніх потерпілих.

У скарзі, що вирішується судом, ОСОБА_3 чітко сформулював вимоги скарги і просив скасувати постанову слідчого саме про відмову у визнанні його потерпілим, а також зобов`язати слідчого належним чином розглянути його заяву саме про залучення його як потерпілого. Про таке зазначено і у назві скарги, і у мотивувальній частині скарги.

За таких обставин, на підставі ч.3 ст. 26 КПК України, суд вирішує скаргу в межах сформульованих в ній вимог, що відображають волю особи, яка її подала, і перевіряє законність оскарженої постанови слідчого лише в частині відмови ОСОБА_3 у визнанні його потерпілим у наданому кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 60 КПК України заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим.

Відповідно до ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілим не може бути особа, якій моральна шкода завдана як представнику юридичної особи чи певної частини суспільства.

За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що кримінальне провадження № 0000027 розпочате 10.06.2024 року на підставі заяви ОСОБА_3 за правовою кваліфікацією за ст. 126-1 КК України за фактом можливого вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітніх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /т.1 а.с.1 матеріалів кримінального провадження (далі КП)/.

Інформацію до ЄРДР внесено відповідно до ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.06.2024 року /т.1 а.с.4 КП/ на підставі заяви ОСОБА_3 про кримінальне правопорушення від 28.05.2024 року /т.1 а.с.7 КП/, в якій він зазначив, що подає таку заяву в інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_12 як їх законний представник. У заяві ОСОБА_3 повідомив про те, що у консультативному висновку експерта №3 зазначено про факти систематичного, впродовж кількох років вчинення матір`ю дітей ОСОБА_6 та їх вітчимом ОСОБА_7 протиправних дій по відношенню до дітей, зокрема фізичного та психологічного насильства. При цьому ОСОБА_3 зазначає саме про психологічне насильство щодо дітей, яке виявилося зокрема і в їх відчуженні від батька.

Щодо будь якого насильства відносно себе, як фізичного, так і психологічного, ОСОБА_3 у своїй заяві про кримінальне правопорушення не повідомляє.

Не йдеться про наявність інформації про вчинення насильства щодо ОСОБА_3 і в зазначеній вище ухвалі слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 неодноразово звертався до слідчого із заявою про визнання його потерпілим у даному кримінальному провадженні з тих самих підстав.

08.08.2024 року постановою слідчого ОСОБА_3 відмовлено у визнанні потерпілим в даному кримінальному провадженні /т.1 а.с.137 КП/. Таке рішення слідчого ОСОБА_3 оскаржив до суду і слідчим суддею Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області ОСОБА_13 19.08.2024 року було відмовлено у задоволенні скарги. В мотивувальній частині судового рішення слідчим суддею зазначено про відсутність переконливих доказів завдання ОСОБА_3 шкоди та взяття до уваги положення КПК України, якими забезпечено самостійність слідчого у своїй діяльності /т.1 а.с.278 КП/.

Крім того, 09.08.2024 року слідчим двічі було відмовлено заявнику у визнанні його потерпілим з тих самих підстав /т.1 а.с.168-170, 178-180/. Такі постанови ОСОБА_3 не оскаржував.

Крім того, слідчим 14.08.2024 року /т.1 а.с.240-242/ прийнято аналогічну постанову, яка була оскаржена ОСОБА_3 до слідчого судді. Ухвалою слідчого судді від 16.10.2024 року в задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовлено /т.1 а.с.433 КП/.

З матеріалів кримінального провадження не встановлено, що ОСОБА_3 подавав заяву про вчинення щодо нього систематичного домашнього насильства, також він не надав слідчому жодних доказів на підтвердження таких фактів, а один із малолітніх потерпілих у цьому кримінальному провадженні прямо скаржиться на вчинення фізичного насильства по відношенню до нього та його матері ОСОБА_6 заявником ОСОБА_3 .

Також слід відзначити, що кримінальне провадження щодо кримінальних правопорушень, передбачених ст. 126-1 КК України, відповідно до п.1 ч.1 ст. 477 КПК України здійснюється у формі приватного обвинувачення і може бути розпочате слідчим, дізнавачем, прокурором лише на підставі заяви потерпілого.

Відповідно до ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

За наведених вище обставини суд погоджується з висновком слідчого про те, що в межах досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України ОСОБА_3 не є потерпілим у кримінальному провадженні № 0000027. За таких обставин суд вважає, що слідчим була застосована належна правова процедура і оскаржувана постанова відповідає вимогам ч.5 ст. 55, п.2 ч.5 ст. 110 КПК України.

В даному випадку ОСОБА_3 у наданому кримінальному провадженні має статус заявника.

Слід зауважити, що аналогічні заяви ОСОБА_3 про визнання його потерпілим в наданому кримінальному провадженні з тих самих підстав вирішувалися неодноразово слідчим і переглядалася слідчими суддями. Чергове звернення ОСОБА_3 з тих самих підстав має ознаки зловживання правом, однак КПК України не містить норми, яка надає можливість залишити без розгляду скаргу або відмовити у відкритті провадження за скаргою з тих підстав, що зазначені у скарзі вимоги вже вирішені, а тому скаргу слід вирішити по суті і за наведених вище обставин відмовити в її в задоволенні повністю.

Слід звернути увагу також і на те, що аналогічні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим раніше були вирішені іншими слідчими суддями Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області ОСОБА_14 та ОСОБА_13 . Слідчим суддею ОСОБА_1 такі вимоги не вирішувалися.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 38, 91-93, 110, 303, 306, 307, 309, 370, 371 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_3 від 16.01.2025 року на постанову старшого слідчого СВ Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 від 13.01.2025 року про відмову у визнанні потерпілим, у якій він просив скасувати зазначену постанову та зобов`язати слідчого належним чином розглянути його заяву від 13.01.2025 року про залучення в якості потерпілого ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000027 від 10.06.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає відповідно до ч.3 ст. 307 КПК України.

Слідчий суддя: