УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року

м. Київ

справа № 607/8422/23

провадження № 51-5577 cк 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 липня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 липня 2024 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, за ч. 2 ст. 345 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Відповідно до ст. 75 КК суд звільнив ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому 1 рік іспитового строку.

Вирішено питання щодо цивільного позову, речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

Згідно з вироком, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він в умовах воєнного стану, 11 жовтня 2022 року близько 14:00, перебував за згодою ОСОБА_5 в приміщенні її квартири АДРЕСА_1 , де в нього виник злочинний умисел, направлений на викрадення чужого майна.

Скориставшись тим, що ОСОБА_5 відсутня в квартирі, ОСОБА_4 таємно, з корисливих мотивів, взяв із гаманця, який знаходився на одній із полиць шафи-купе грошові кошти в сумі 1 000 гривень та 1 500 євро, що згідно курсу Національного банку України, становить 53 175 гривень та покинув місце вчинення злочину, розпорядившись викраденими грошима на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 54 175 гривень.

Крім того, 20 лютого 2023 року, близько 14:20, ОСОБА_4 , перебуваючи у приміщенні службового кабінету № 4 сектору ювенальної превенції Тернопільського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Тернопільській області, що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, бульвар Т. Шевченка 1, усвідомлюючи, що працівник поліції ОСОБА_7 виконує свої службові обов`язки шляхом здійснення поверхневої перевірки, наніс йому один удар кулаком правої руки у потиличну ділянку голови, чим спричинив ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження.

У касаційній скарзі прокурор посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити вирок місцевого суду та хвалу апеляційного суду і призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 4 ст. 185 КК із застосуванням положень ст. 69 КК у виді 2 років пробаційного нагляду, за ч. 2 ст. 345 КК із застосуванням положень ст. 69 КК - 1 рік пробаційного нагляду та на підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточно визначити покарання у виді 2 років пробаційного нагляду. Покласти на нього обов`язки, передбачені п.п. 1,2 ч. 2 ст. 59-1 КК.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суди не врахували всіх даних, що характеризують особу засудженого ОСОБА_4 , а також пом`якшуючих обставин, що призвело до призначення покарання, яке за своїм видом та розміром є занадто суворим.

Крім того, просить звернути увагу, що потерпіла ОСОБА_6 не наполягала на суворому покаранні, при цьому їй було відшкодовано 800 євро.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 50, ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_4 покарання, суд дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі й тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, один з яких є тяжким, характер та наслідки вчинених злочинів, його ставлення до них та поведінку після їх вчинення, особу винного, зокрема те, що ОСОБА_4 раніше у відповідності до ст. 108 КК, не судимий, на обліку у лікарів психіатра чи нарколога не перебуває, згідно висновків судово - психіатричних експертиз №386, №149 в період інкримінованих йому злочинів та за теперішнього часу психічними захворюваннями не страждає, може усвідомлювати свої дії та керувати ними, позитивно характеризується за місцем проживання.

Крім того, судом враховані обставини, що пом`якшують покарання - часткове визнання вини, добровільне часткове відшкодування завданого збитку, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, вчинення злочинів неповнолітнім, при цьому обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Судом взято до уваги позицію потерпілої з приводу призначення покарання, а також досудову доповідь ДУ «Центр пробації» в Тернопільській області, відповідно до якої виправлення неповнолітнього ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства.

З огляду на вищевикладені обставини, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, а тому на підставі ст. 75 КК звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, поклавши на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції та не знайшов підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі. При цьому, колегія суддів апеляційного суду вказала, що призначене ОСОБА_4 покарання за ч. 4 ст. 185 та ч. 2 ст. 345 КК із застосуванням норм ст. 75 КК відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК та за своїм видом є справедливим по відношенню до нього.

При цьому апеляційним судом взято до уваги думку захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_4 та законного представника, які наполягали, що призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання, від відбування якого ОСОБА_4 звільнено на підставі ст. 75 КК, є менш обтяжливим для нього ніж покарання, яке просить прокурор в апеляційній скарзі..

З вказаними висновками погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

За таких обставин призначене ОСОБА_4 покарання в межах санкцій ч.4 ст.185, ч. 2 ст. 345 КК із застосуванням положень статей 75, 76 КК відповідає вимогам ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Підстав уважати таке покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.

Що стосується прохання прокурора в касаційній скарзі про виключення із вироку посилання на «повторність» як кваліфікуючу ознаку дій ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 185 КК слід зазначити наступне.

За змістом оскаржуваної ухвали апеляційний суд установив, що висновки місцевого суду про доведеність пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення в повному обсязі є обґрунтованими, а юридична оцінка діяння за ч. 4 ст. 185 КК - правильною.

Згідно зі ст. 413 КПК, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Натомість у цій справі такої юридичної ситуації немає. Прокурор фактично не погоджується з викладеним текстом формулювання кваліфікації через наявність у ньому вказівки на одну з інкримінованих кваліфікуючих ознак, а саме «повторність» що ніяк не впливає на результат судового провадження та правильність остаточної юридичної оцінки за ч. 4 ст. 185 КК за домінуючою ознакою - «крадіжка, вчинена в умовах воєнного стану». Отже недолік, на який посилається скаржник, не зумовлює необхідності в перевірці матеріалів кримінального провадження

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 липня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_2 ОСОБА_3