УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року

м. Київ

справа № 164/645/22

провадження № 51-111ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000061 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Семки Маневицького району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Маневицького районного суду Волинської області від 20 травня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 345 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців та покладено обов`язки, визначені ст. 76 КК.

Крім того, суд вирішив питання щодо цивільних позовів та речових доказів у кримінальному провадженні.

Як зазначено в оскаржуваній ухвалі, інспектори групи реагування патрульної поліції відділення поліції № 1 (селище Маневичі) Камінь-Каширського районного відділу поліції Головного управління національної поліції у Волинській області лейтенант поліції ОСОБА_5 і старший лейтенант поліції ОСОБА_6 є працівниками правоохоронного органу. На підставі розстановки особового складу зазначеного вище відділення поліції, затвердженої 28 березня 2022 року начальником ВП № 1 (селище Маневичі) Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області, відповідно до покладених завдань, передбачених положеннями Закону України «Про Національну поліцію» у період з 08 години 00 хвилин 29 березня 2022 року до 8 години 00 хвилин 30 березня 2022 року ці працівники несли службу на території обслуговування в межах села Рудка Камінь-Каширського району Волинської області. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були одягнуті в однострій працівника поліції з закріпленим на ньому жетоном із зображенням спеціального номера.

ОСОБА_4 29 березня 2022 року приблизно о 19 годині 07 хвилин, маючи прямий умисел на заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень - ОСОБА_5 , у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, знаходячись навпроти магазину «Товари повсякденного попиту» (вулиця Центральна, 1, село Рудка, Камінь-Каширський район, Волинська область), перебуваючи в автомобілі марки «Volkswagen Т-4», номерний знак НОМЕР_1 , достовірно знаючи, що вказана особа є працівником правоохоронного органу, який відповідно до ст. 23 Закону України «Про національну поліцію» виконував свої службові обов`язки, спрямовані на припинення правопорушення, пов`язаного із незаконним перевезенням деревини, усупереч законним вимогам поліцейських вийти з автомобіля та не розпочинати рух, умисно, з явної неповаги до працівників поліції почав їхати на поліцейського ОСОБА_5 , який стояв біля передньої частини автомобіля та намагався перешкодити його руху. У результаті чого ОСОБА_4 переднім лівим колесом здійснив наїзд на ступню правої ноги ОСОБА_5 , чим спричинив йому легкі тілесні ушкодження у вигляді поширеного підшкірного крововиливу тильної поверхні ступні правої ноги.

Після наїзду на ОСОБА_5 поліцейський ОСОБА_6 (приблизно о 19 годині 12 хвилин) для примусової зупинки автомобіля вживав заходів, а саме розбив скло водійських дверей, рукою намагався заглушити двигун та одночасно вимагав припинити рух транспортного засобу. Однак ОСОБА_4 повторно, умисно, з явної неповаги до працівників поліції та їхніх законних вимог, розуміючи протиправність своїх дій, знову розпочав рух вказаним автомобілем. Унаслідок чого рамою водійських дверей умисно травмував ліве передпліччя ОСОБА_6 , чим спричинив йому легкі тілесні ушкодження у вигляді підшкірного крововиливу передньо-медіальної поверхні ділянки лівого ліктьового суглобу.

Діяння ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 2 ст. 345 КК, а саме умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 09 жовтня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор стверджує, що за встановлених судами обставин працівники поліції не мали передбачених законом підстав для вилучення (затримання) автомобіля. Указане, на переконання скаржника, свідчить про посягання на права та інтереси володільця майна, а тому його дії були спрямовані на захист на недопущення протиправного вилучення автомобіля.

Крім того, скаржник зазначає, що він діяв у стані необхідної оборони, яка відповідно до приписів ст. 36 КК виключає кримінальну протиправність діяння.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Стосовно дій працівників поліції на місці вчинення кримінального правопорушення Верховний Суд відзначає таке.

Засуджений не заперечує того факту, що він 29 березня 2022 року заподіяв працівникам правоохоронного органу легкі тілесні ушкодження.

ОСОБА_4 стверджує, що він запобігав вилученню автомобіля, яке, на його думку, було протиправним, оскільки працівники поліції діяли з перевищенням службових повноважень.

Суд вважає ці доводи скаржника непереконливими.

Так, відповідальність за ч. 2 ст. 345 КК, тобто за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, настає, якщо злочин вчинено з метою недопущення чи припинення діяльності потерпілого у зв`язку з виконанням ним зазначеного обов`язку, змінення характеру такої діяльності.

Для встановлення в діянні особи складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК, суд повинен установити, зокрема суб`єктивну сторону злочину, яка полягає в розумінні обвинуваченим того, що він вчиняє злочин саме проти потерпілого, якому притаманні спеціальні ознаки виконання службового обов`язку.

Відповідно до наданих показань потерпілих, правильність відображення змісту яких не заперечує сторона захисту, працівники поліції ( ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) зупинили автомобіль під керуванням ОСОБА_7 (сина засудженого), у якого були відсутні посвідчення водія, реєстраційні документи на транспортний засіб, страховий поліс. У салоні автомобіля виявлено деревину невідомого походження без відповідних на неї документів, у зв`язку з чим поліцейськими було прийнято рішення про оформлення адміністративних матеріалів стосовно водія та затримання транспортного засобу з метою з`ясування законності походження вантажу. Згодом на місце події прибув ОСОБА_4 .

Водночас, як зауважив суд апеляційної інстанції, докази у провадженні вказують, на те, що усупереч вимозі поліцейського про заборону руху, засуджений ОСОБА_4 сів за кермо автомобіля, завів двигун, а ОСОБА_5 щоб завадити таким його діям, став попереду автомобіля. Однак засуджений повернув ліворуч і здійснив наїзд на ногу ОСОБА_5 . Надалі, коли поліцейський ОСОБА_6 просунув руку у привідкрите вікно дверей, ОСОБА_4 почав його закривати й пришвидшив рух автомобіля. Такий перебіг подій, як обґрунтовано зазначив апеляційний суд, не викликає сумнівів в умисному характері діянь ОСОБА_4 , який бачив попереду автомобіля поліцейського ОСОБА_5 , однак свідомо продовжив рух, закриваючи умисно вікно дверей.

Урахувавши обставини цього провадження, Волинський апеляційний суд дійшов аргументованого висновку про спростування твердження сторони захисту щодо незаконного характеру дій працівників поліції, які були адекватними, відповідали виниклій обстановці й діям засудженого та узгоджувалися із вимогами Закону України «Про Національну поліцію».

Крім того, на переконання Суду, апеляційний суд слушно зауважив, що наявність розбіжності стосовно підстави затримання транспортного засобу, зазначеної у акті огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 29 березня 2022 року, з викладеною в обвинувальному акті й указаною поліцейськими в суді, як виконання службових обов`язків, спрямованих на припинення правопорушення (ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію»), пов`язаного із незаконним перевезенням деревини, жодним чином, не звільняло обвинуваченого від обов`язку виконання законних вимог працівників поліції, аналогічно, як і незгода із такими їх діями, що надалі водій не позбавлений був можливості оскаржити у встановленому законом порядку.

Викладене, на погляд Верховного Суду, свідчить, що працівники патрульної поліції, виконуючи свої службові обов`язки щодо припинення правопорушення у виді незаконного перевезення деревини, намагаючись задокументувати виявлені ними факти, діяли відповідно до вимог Закону України «Про Національну поліцію», згідно з приписами пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 23 якого поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.

Крім того, указані вище обставини свідчать про правильність тверджень суду апеляційної інстанції, що в діях кожного з потерпілих відсутні характер та об`єктивні прояви суспільно небезпечного посягання, що стало б умовою виникнення стану необхідної оборони для засудженого.

З огляду на наведене, доводи касаційної скарги в указаній вище частині є неспроможними, тому Верховний Суд їх відхиляє.

Отже доводи засудженого у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості цього рішення. За таких обставин відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3