Номер провадження: 11-кп/813/1303/25
Справа № 496/3108/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

перекладача ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 24 січня 2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000787, внесеному до ЄРДР 19 жовтня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою клопотання прокурора Біляївської окружної прокуратури ОСОБА_11 задоволено та продовжено ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 25 березня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Цією ж ухвалою залишено без задоволення клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на тяжкість інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, а також, наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та неможливістю застосуванням більш м`якого запобіжного заходу. Крім того, на підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд вважав за недоцільне визначати розмір застави обвинуваченому, оскільки останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, поєднаного із погрозою насильства, небезпечного для життя особи, яка зазнала нападу.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , подала апеляційну скаргу, в якій вважає ухвалу незаконною, прийнятою з грубим порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне:

- захисники були відсутні при судовому розгляді чим було порушено право на захист;

- жодний ризик у клопотанні про продовження строку тримання під вартою, передбачений ст. 177 КПК України, прокурором не доведений;

- захисник звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_10 утримується під вартою майже рік;

- жодних нових доказів, які б підтверджували вину за час судового розгляду не встановлено, докази що надається прокурором містять порушення вимог КПК та визнаються судом не допустимими;

- до клопотання прокурора не надано жодного суттєвого доказу, який би підтверджував пред`явлення обґрунтованого обвинувачення;

- судом не враховано, що ОСОБА_10 раніше не судимий, має стійкі соціальні зв`язки, на утриманні має малолітню дитину, мати яка є інвалідом 2 групи з онкозахворюванням, має постійне місце проживання в м. Одесі.

Посилаючись на наведені обставини, захисник ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та змінити ОСОБА_10 запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з позбавленням волі.

На вказану ухвалу захисник ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржена ухвала є незаконною та необґрунтованою, постановленою з істотним порушенням норм процесуального права та права обвинуваченого на захист.

Посилаючись на викладене, просить скасувати ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 24 січня 2025 року.

Позиції учасників судового розгляду.

У судовому засіданні захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити, обвинувачений ОСОБА_10 підтримав захисників.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив залишити оскаржену ухвалу без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Аналіз матеріалів провадження свідчить про те, що на розгляді у Біляївському районному суді Одеської області знаходиться кримінальне провадження №0000787, внесене до ЄРДР 19 жовтня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

За приписами п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України, не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та за результатами дослідження доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду першої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

В цьому контексті, надаючи оцінку посиланням сторони захисту на безпідставність та необґрунтованість висунутого ОСОБА_10 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, апеляційний суд вважає такі доводи передчасними, натомість, відповідно до приписів ст. 89, 94 КПК України, оцінка доказів з точки зору належності та допустимості, а загалом сукупності доказів з точки зору вагомості, достатності та взаємозв`язку буде здійснена судом першої інстанції за результатами судового розгляду зазначеного кримінального провадження, після дослідження та відповідної правової оцінки всіх наданих сторонами кримінального провадження доказів, при цьому, на теперішній час предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та, як наслідок, наявності або відсутності визначених кримінальним процесуальним законом підстав для такого продовження.

Відтак, встановлення наявності в діях обвинуваченого ознак інкримінованого йому злочину є предметом судового розгляду кримінального провадження по суті, за результатами дослідження та оцінки відповідного комплексу доказів, наданих як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, внаслідок чого наразі суд апеляційної інстанції, з урахуванням наявних у його розпорядженні матеріалів провадження та встановлених кримінальним процесуальним законом обмежень, не вправі надавати оцінку обґрунтованості та доведеності висунутого ОСОБА_10 обвинувачення, з огляду також на факт того, що в розпорядженні апеляційного суду відсутні будь-які докази для надання їм відповідної оцінки.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо відсутності існування ризиків, можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, апеляційний суд зазначає наступне.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється (ч.1 ст.177 КПК України).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що обвинувачений може здійснити вищевказані дії (ч.2 ст.177 КПК України).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки існування ризиків за ч.1 ст.177 КПК України у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність ризиків, які виправдовує тримання обвинуваченого під вартою.

Зокрема, враховуючи, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, за вчинення якого, в разі доведеності під час розгляду кримінального провадження його вини, передбачене покарання у виді позбавлення волі від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна, на думку апеляційного суду, наявний ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризик того, що обвинувачений з огляду на тяжкість покарання, що йому загрожує у разі встановлення його вини, може вдатися спроб переховуватися від суду.

Наведені обставини, на думку колегії суддів, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд також вважає, що існує ризик, встановлений п. 2 ст. 1 ст. 177 КПК України - знищення або спотворення речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, адже відомостей про місцезнаходження викраденого у потерпілих майна як зазначає прокурор наразі немає.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на потерпілих та свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України, а оскільки судом допитані не всі потерпілі, а також не допитані свідки по справі, не можна виключати можливість впливу обвинуваченого на вказаних осіб.

З огляду на висунуте ОСОБА_10 обвинувачення, координованість дій спільників з розподілом ролей та організованістю, навіть не зважаючи на те, що обвинувачений є раніше не судимою особою, однак у якого відсутні докази на підтвердження наявності офіційних (або не офіційних, але підтверджених) джерел доходу, на переконання апеляційного суду може створювати ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, в тому числі аналогічного. А тому, не можна виключати ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

Таким чином, твердження захисників, що ризики у кримінальному провадженні недоведені, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому кримінального правопорушення, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК України.

Апеляційний суд вважає слушними твердження сторони захисту стосовно того, що обвинувачений ОСОБА_10 , має міцні соціальні зв`язки, зокрема, має на утриманні малолітню дитину, мати яка є інвалідом 2 групи з онкозахворюванням, має постійне місце проживання в м. Одесі, раніше не судимий, проте зазначені обставини, хоча й характеризують особу обвинуваченого з позитивного боку, проте суттєво не зменшують встановлені апеляційним судом вище ризики та не можуть бути підставою для застосування стосовно ОСОБА_10 більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу, з огляду також на обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується.

Посилання сторони захисту, що судом було порушено право на захист, оскільки захисники ОСОБА_10 були відсутні при судовому розгляді, апеляційний суд вважає необгрунтованими.

Згідно із положеннями Кримінального процесуального законодавства України, судовий розгляд відбувається за обов`язкової явки усіх учасників кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 КПК України суд залучає захисника для проведення окремої процесуальної дії в порядку, передбаченому статтею 49 цього Кодексу, виключно у невідкладних випадках, коли є потреба у проведенні невідкладної процесуальної дії за участю захисника, а завчасно повідомлений захисник не може прибути для участі у проведенні процесуальної дії чи забезпечити участь іншого захисника або якщо підозрюваний, обвинувачений виявив бажання, але ще не встиг залучити захисника або прибуття обраного захисника неможливе.

З оскаржуваної ухвали та матеріалів справи вбачається, що розгляд справи був призначений на 24.01.2025 року, однак від захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на адресу суду надійшли клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про залучення обвинуваченому ОСОБА_10 захисника на окрему процесуальну дію, оскільки строк тримання під вартою спливає 27.01.2025 року.

Тобто, вирішення питання щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_10 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відбулось за участі захисника ОСОБА_12 , яку було залучено на підставі ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 24.01.2025 року обвинуваченому на окрему процесуальну дію з Південного міжрегіонального центру з надання безоплатної правової допомоги у судове засідання на 24.01.2025 року.

Тож необґрунтованим є доводи апеляційної скарги стосовно порушення права обвинуваченого на захист, оскільки, як убачається зі змісту оскарженої ухвали, у судовому засіданні була присутня адвокат ОСОБА_12 , яка відповідно, здійснювала захист інтересів обвинуваченого ОСОБА_10 у судовому засіданні.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування вказаного обвинуваченого під вартою. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого під вартою.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 , які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 28, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 24 січня 2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000787, внесеному до ЄРДР 19 жовтня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4