Номер провадження: 11-сс/813/29/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2016 року про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000166 від 17.03.2016 року за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України,

встановив:

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 та накладений арешт на земельні ділянки №1 площею 5,49 га кадастровий номер :04:000:0097 і №2 площею 24,22 га кадастровий номер :04:000:0030, що розташовані в межах Острівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, які належать на праві власності ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), із забороною на розпорядження майном та здійснення будь-яких реєстраційних дій з майном.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу.

Вимоги скарги апелянт мотивує тим, що у даному кримінальному провадженні він не має статусу підозрюваного, обвинуваченого, арештоване майно не є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину або доказом злочину, не набуте злочинним шляхом, не є доходом від вчиненого злочину, не отримано за рахунок доходів від вчиненого злочину, тому не є речовим доказом. Апелянт стверджує, що арешт майна порушує його конституційне право на вільне володіння, користування та розпорядження майном, оскільки власник позбавлений можливості обробляти земельні ділянки та отримувати доход.

У відповідності до положень ч.4 ст.107, ч.4 ст.405 КПК України (далі КПК) апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів, оскільки учасники судового провадження до апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя місцевого суду, не звернув уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст.171 КПК.

Так, у відповідності до вимог ч.1 ст.171 КПК з клопотанням про арешт майна, а саме на земельні ділянки до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

Клопотання слідчого не містить відомостей, які б свідчили про те, що ОСОБА_5 , є підозрюваним та про те, що земельні ділянки, на які накладено арешт, є знаряддям кримінального правопорушення, або мають будь-яке відношення до нього.

Відсутнє в клопотанні посилання на прийняття рішення стосовно прийняття слідчим рішення винесення постанови слідчого про визнання земельних ділянок речовим доказом. В клопотанні слідчого не зазначено яке відношення земельні ділянки, які станом 2016 рік перебували та на даний час перебувають у власності ОСОБА_5 , мають до предмету доказування в даному кримінальному провадженні, в якому досліджується незаконне заволодіння ОСОБА_7 шахрайським шляхом нерухомим майном та грошовими коштами, які знаходилися на балансі низки юридичних осіб.

За таких обставин, ініціювання слідчим питання про накладення арешту на вказане майно не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст.170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.

Відповідно до ч. 2 ст.173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд вважає, що посилання в клопотанні на достатність підстав вважати, що земельні ділянки могли бути набутими злочинним шляхом, та мають значення для забезпечення проведення всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин вказаного кримінального правопорушення, є безпідставними та необґрунтованими.

За таких обставин, апеляційний суд констатує, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, відсутні підстави для застосування до земельних ділянок обмежувальних заходів, а тому оскаржувана ухвала слідчого судді про накладення арешту на земельні ділянки є необґрунтованою.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з прийняттям нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 132, 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2016 року, якою накладений арешт на земельні ділянки №1 площею 5,49 га кадастровий номер :04:000:0097 і №2 площею 24,22 га кадастровий номер :04:000:0030, що розташовані в межах Острівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, які належать на праві власності ОСОБА_5 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 про арешт на земельні ділянки №1 площею 5,49 га кадастровий номер :04:000:0097 і №2 площею 24,22 га кадастровий номер :04:000:0030, що розташовані в межах Острівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, які належать на праві власності ОСОБА_5 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4