Справа № 208/1787/25
ВИРОК

іменем України

28 квітня 2025 року місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

номер кримінального провадження у Єдиному реєстрі досудових розслідувань №0017883 від 28.12.2024 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон Херсонської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх та непрацездатних осіб, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, який проходить військову службу на посаді старшого оператора розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 , військове звання «старший солдат», раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 402 КК України,-

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в режимі дистанційного судового провадження вказане кримінальне провадження

ВСТАНОВИВ:

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан, який надалі неодноразово продовжувався та діє на час вчинення вищезазначеного кримінального правопорушення.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.12.2024 № 353 старшого солдата ОСОБА_3 призначено на посаду старшого оператора розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що справу та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Згідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі за текстом Статут) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Водночас, ст. 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до ст. 28 Статуту єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази, а також в забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Статтями 29, 31 Статуту також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Таким чином, заступник командира батальйону з психологічної підтримки персоналу військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_6 по відношенню до старшого оператора розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , був прямим начальником за своїм службовим становищем та начальником за військовим званням, а останній підлеглим майора ОСОБА_6 .

Поряд із цим, статтею 35 Статуту серед іншого, передбачено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості, наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Згідно ст. 36 Статуту командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень.

Стаття 37 Статуту визначає, що військовослужбовець після отримання наказу відповідає: «Слухаюсь» і далі виконує його, військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання.

Крім того, Статутом визначений зміст військової присяги, згідно якого кожний військовослужбовець, вступаючи на військову службу урочисто присягає Українському народові завжди бути йому вірним і відданим, обороняти Україну, захищати її суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, накази командирів, неухильно додержуватися Конституції України та законів України, зберігати державну таємницю, а також присягає виконувати свої обов`язки в інтересах співвітчизників та ніколи не зраджувати Українському народові.

Згідно ст. 6, 11, 16, 127, 128 Статуту, ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України також передбачено, що кожен військовослужбовець зобов`язаний знати й сумлінно виконувати вимоги цього Статуту, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Більше того, ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено право командира віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Особа, яка одержала законний наказ, зобов`язана його виконати. За своєю юридичною природою виконання законного наказу - це виконання особою свого юридичного (службового) обов`язку.

Наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.

В свою чергу старший солдат ОСОБА_3 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку, проходження військової служби і підлеглості, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши в умовах воєнного стану військовий злочин за наступних обставин.

28.12.2024 приблизно о 07:41 годині, тобто в умовах воєнного стану, заступником командира батальйону з психологічної підтримки персоналу військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_6 на виконання бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 № 43/82/БР/дск КСП АНДРІЇВКА (19.00) від 27.12.2024 віддано старшому оператору розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 усний наказ про висування на позиції, зайняття лінії оборони та утримання вказаних позицій з метою блокування просування противника в районі виконання бойового завдання військовою частиною НОМЕР_1 на позиції ПВ «ГУСАК», розташованого поблизу населеного пункту Старі Терни Покровського району Донецької області, вздовж дамби «ДАЧНЕ».

При цьому вказаний бойовий наказ виданий в установленому Законом порядку відповідною особою в межах наданих йому повноважень, зміст наказу не суперечить чинному законодавству та не був пов`язаний з порушенням конституційних прав та свобод старшого солдата ОСОБА_3 , не носив в собі явно злочинного змісту, у зв`язку з чим підлягав беззастережному та неухильному виконанню з боку старшого солдата ОСОБА_3 .

Однак старший солдат ОСОБА_3 , в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст.ст. 6, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 35, 36, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України у безпосередньому зіткненні з противником, 28.12.2024 приблизно о 07:41 годині, тобто в умовах воєнного стану, перебуваючи за місцем тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 , розташованого у населеному пункті АДРЕСА_2 , відкрито відмовився виконати зазначений наказ начальника, відданий йому заступником командира батальйону з психологічної підтримки персоналу військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_6 , чим підірвав бойову готовність та боєздатність підрозділу, що могло привести до прориву російсько-окупаційними військами оборони Збройних Сил України на зазначеній ділянці оборони.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 402 КК України, беззастережно і добровільно визнав, не оспорював фактичні дані, викладені в обвинувальному акті та суду пояснив, що дійсно 28.12.2024 приблизно о 07:41 годині, перебуваючи за місцем тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 , розташованого у населеному пункті АДРЕСА_2 , відмовився виконати наказ заступника командира батальйону з психологічної підтримки персоналу військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_6 про зайняття лінії оборони та утримання позицій з метою блокування просування противника на позиції ПВ «ГУСАК», розташованого поблизу населеного пункту Старі Терни Покровського району Донецької області, вздовж дамби «ДАЧНЕ», оскільки побоювався за своє життя, не хотів вмирати. У вчиненому щиро кається. Просить суд взяти до уваги, що він хоче наразі відновитися на військову службу, захищати Батьківщину. Просив призначити покарання на розсуд суду.

В судовому засіданні всі учасники судового провадження не оспорювали обставини, при яких скоєні кримінальні правопорушення, тому суд з урахуванням пропозиції учасників судового провадження сторони обвинувачення та сторони захисту на підставі приписів ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміє обвинувачений зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснив сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 знайшла своє повне підтвердження в процесі судового розгляду.

Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_3 правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 402 КК України, як такі, що виразилися у непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненої в умовах воєнного стану.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винуватого та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Зокрема, під врахуванням особи винного слід розуміти врахування позитивних і негативних, соціальних, фізичних, психічних і правових елементів характеристики особи, що вчинила злочин, які мають кримінально-правове значення.

Так, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення, яке скоєно умисно і відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , який свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав повністю, раніше не судимий, у лікарів нарколога і психіатра на обліку не перебуває, з 05.03.2023 призваний на військову службу за мобілізацією, за час служби у військовій частині НОМЕР_1 перебував на стаціонарному лікуванні, а саме: з 06.06.2024 по 10.06.2024 у ВМКЦ ЗР та з 10.06.2024 по 29.06.2024 у лікувальному відділенні військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ) з діагнозом: стан після вибухової травми (26.05.2024) вогнепального осколкового непроникаючого черепно-мозкового порання, забою головного мозку з дірчастим переломом потиличної кістки у вигляді легких координатор них порушень, астенічного синдрому, одружений, характеризується за місцем проходження військової служби задовільно, думку прокурора.

Суд відносить визнання вини та щире каяття обвинуваченого ОСОБА_3 до обставин, що пом`якшують покарання, оскільки він визнав свою вину, проявив дійове каяття, що характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину за усіма пунктами висунутого проти нього обвинувачення, дає правдиві свідчення, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює вчинений злочин, бажає виправити ситуацію, яка склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлено та на такі сторона обвинувачення не посилається.

Разом з тим, відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Зокрема, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретних кримінальних правопорушень, враховуючи їх характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3) ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.

Термін «явно несправедливе покарання» - означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

При цьому суд бере до уваги практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі "Скополла проти Італії" від 17.09.2009, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Суд, враховуючи вищезазначені обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , а саме: визнання вини та щире каяття, дані про особу обвинуваченого, який з 05.03.2023 призваний на військову службу за мобілізацією, приймав участь у відсічі збройної агресії російської федерації, отримав поранення під час забезпечення оборони України, готовність ОСОБА_3 продовжувати виконувати свій військовий обов`язок щодо захисту Батьківщини в лавах Збройних Сил України у складі вказаної військової частини, поведінку обвинуваченого ОСОБА_3 під час судового розгляду даного кримінального провадження, те, що він визнав вину у вчиненому ним кримінальному правопорушенні, дав критичну оцінку своїм діям, виказав готовність нести кримінальну відповідальність, усвідомлюючи свою вину та зробивши належні висновки, що свідчить про його щире каяття, і знаходить можливим призначити ОСОБА_3 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, оскільки, по-перше, злочин, що вчинив ОСОБА_3 , не відноситься до: корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, кримінальних правопорушень, передбачених статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинених в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, не відноситься до катування, вчиненого представником держави, у тому числі іноземної, по-друге,наведені вище обставини та дані про особу ОСОБА_3 в своїй сукупності та співвідношенні істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та свідчать про можливість призначення йому покарання нижчого від найнижчої межі, встановлених в санкції ч. 4 ст. 402 КК України у виді позбавлення волі, вважаючи, що саме таке покарання буде найбільш відповідати принципам та цілям його призначення, повністю відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи і буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, призведе до позитивних змін в його особистості, а також створить у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, що відверне підвищений ступінь суспільної небезпечності його особи та у сукупності утворить бажання обвинуваченого стати на шлях виправлення.

Вказане узгоджується з правовою позицією зазначеної у постанові Верховного суду України від 14.04.2016, відповідно до якої в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Приймаючи до уваги обставини справи та особу ОСОБА_3 , його статус військовослужбовця, суд при визначені остаточного та необхідного виду покарання, вважає за можливе застосувати приписи ст. 62 КК України, а покарання у виді позбавлення волі замінити на покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців.

Відповідно до Порядку відбування покарання засуджених військовослужбовців у виді тримання в дисциплінарному батальйоні, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 04.06.2021 № 155, відбування покарання засуджених військовослужбовців у виді тримання в дисциплінарному батальйоні передбачає виправлення та перевиховання засуджених у дусі чесного ставлення до праці та військової служби, суворого додержання ними Конституції, законів України, Військової присяги та статутів Збройних Сил України та запобігання вчиненню ними нових кримінальних та інших правопорушень.

Призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , на переконання суду, буде відповідати його меті, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тому саме таке покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Як захід забезпечення кримінального провадження у даному кримінальному провадженню відносно ОСОБА_3 обирався запобіжний захід у виді тримання під вартою, з утриманням його на гауптвахті, строк дії якого закінчився 24.03.2025, після чого в подальшому він не продовжувався і не обирався.

Відповідно до повідомлення т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 3627/ппс від 31.03.2025 після закінчення строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з утриманням його на гауптвахті, який був застосований строком до 24.03.2025 включно, 25.03.2025 ОСОБА_3 був звільнений з гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_2 та направлений до військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, строк попереднього ув`язнення в умовах гауптвахти з 24.01.2025 по 24.03.2025 повинен бути зарахований обвинуваченому ОСОБА_3 у строк відбування покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців на підставі ч. 5 ст. 72 КК України.

Процесуальні витрати і речові докази у даному кримінальному провадженні відсутні.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст. 369, 370, 373, 374, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України і призначити йому покарання на підставі ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 8 (вісім) місяців.

На підставі ст. 62 КК України призначене ОСОБА_3 остаточне покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 8 (вісім) місяців замінити на покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців на строк 1 (один) рік 8 (вісім) місяців.

Строк відбування покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців ОСОБА_3 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Строк дії обраного на підставі ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.01.2025 відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з утриманням в умовах гауптвахти, закінчився 24.03.2025, після чого в подальшому він не продовжувався і не обирався.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення в умовах гауптвахти з 24.01.2025 по 24.03.2025 включно зарахувати ОСОБА_3 у строк покарання, відповідно до п.п. а) п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, з розрахунку один день тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців відповідає одному дню позбавлення волі.

На вирок можуть бути подані апеляційні скарги протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який тримаються під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку, до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1