Справа № 194/122/25
Номер провадження № 1-кс/194/21/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року м.Тернівка

Слідчий суддя Тернівського міського суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тернівка Дніпропетровської області скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого ВП №1 Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 подав скаргу на бездіяльність слідчого ВП №1 Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

В обґрунтування скарги ОСОБА_3 посилається на те, що 20.01.2025 року він звернувся до ВП №1 Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області з повідомленням про кримінальне правопорушення, вчинене групою осіб (свідками по кримінальній справі за обвинуваченням його за ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 125 КК України), а саме: надання неправдивих свідчень в судовому засіданні під присягою, що стало одним з ключових доказів для ухвалення судом обвинувального вироку, яким його визнано винним. Станом на 21.01.2025 року повідомлення про кримінальне правопорушення не внесено до ЄРДР. У зв`язку з чим, просить зобов`язати СВ ВП №1 Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області внести відомості згідно його повідомлення від 20.01.2025 року про злочин, про що надати витяг з ЄРДР.

Скаржник ОСОБА_3 в судовому засіданні скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у скарзі. Також пояснив, що відомості повинні бути внесенні в ЄРДР, тому що це єдиний доказ перевірити неправдиві покази свідків.

Прокурор в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати скаргу без його участі. В задоволенні скарги просив відмовити, оскільки відносно ОСОБА_3 19.09.2023 року було винесено обвинувальний вирок за ч. 1 ст. 125 КК України.

Слідчий в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи.

Заслухавши скаржника, дослідивши матеріали скарги, приходжу до наступного висновку.

Слідчий суддя враховує, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Порядок звернення до суду за судовим захистом у кримінальному провадженні урегульований Кримінальним процесуальним кодексом України. Зокрема, подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора під час досудового розслідування має відбуватись з дотриманням певних умов, які визначені процесуальними положеннями.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових чи службових осіб.

Відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування та судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, щоб до кожного учасник кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За приписами ст. 5 КПК України, процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Статтею 303 КПК України закріплено право певного кола осіб на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування.

Зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

За змістом п.4 ч.5 ст.214 КПК України необхідною умовою внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань є наявність обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Тобто, стадія ініціювання кримінального провадження є важливою для виконання його завдань, зазначених в ст. 2 КПК України, і покликана, з одного боку, забезпечити оперативне реагування на кожне повідомлення про злочин, що є гарантією швидкого та повного його розкриття, притягнення винних до відповідальності, а з іншого - виключити незаконне і необґрунтоване залучення осіб в сферу впливу кримінального процесу, а також марне витрачання сил і засобів правоохоронних органів.

При цьому до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про, зокрема, короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність (ч. 5 ст. 214 КПК України).

Вищезазначені положення закону дають підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять відомості про кримінальне правопорушення. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до ЄРДР.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.09.2021 року у справі №556/450/18.

Відповідно до п. 2 Розділу II Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 06.04.2016 року № 139 (зареєстрований в Мін`юсті України 05.05.2016 року за № 680/28810) відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела повинні відповідати вимогам пункту 4 частини 5 статті 214 Кримінального процесуального кодексу України.

Отже, предметом судового контролю слідчого судді може бути лише бездіяльність слідчого чи прокурора щодо невнесення відомостей до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, тобто саме заява чи повідомлення про кримінальне правопорушення є передумовою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та для початку досудового розслідування в кримінальному провадженні.

Втім, правове регулювання механізму кримінально-процесуальної діяльності не повинно давати можливість окремим особам зловживати своїми правами та використовувати її з метою, що суперечить суспільним потребам, зокрема, задля досягнення власних інтересів. Запобіжниками цьому, зокрема, є: встановлення кримінальної відповідальності за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення (ст. 383 КК України) та фільтр повідомлень про кримінальні правопорушення, що підлягають внесенню до ЄРДР, встановлений нормами самого КПК України.

У разі, коли наведена заявником інформація має загальний, невизначений характер та відображає його власні, суб`єктивні міркування або припущення про ймовірне вчинення злочину тими чи іншими особами, вона не є підставою для внесення до ЄРДР.

У п. 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року (справа № 818/1526/18, провадження № 11-1263апп18) зазначено, що у межах процедури оскарження бездіяльності щодо невнесення відомостей до ЄРДР слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про відсутність підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, чим саме обґрунтоване невнесення відповідних відомостей до ЄРДР, та вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для зобов`язання слідчого або прокурора внести інформацію про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Розгляд скарги на бездіяльність, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, обумовлює необхідність дослідження слідчим суддею самого повідомлення (заяви) про вчинення кримінального правопорушення на предмет того, чи може воно бути підставою для порушення кримінального провадження.

Слідчий суддя в даному випадку не може виконувати абсолютно формальну функцію судового примусу уповноважених осіб вносити до ЄРДР всі без виключення заяви і повідомлення, які ними отримуються.

Ініціювати процедуру кримінального переслідування та застосувати державний механізм для здійснення досудового розслідування доцільно лише у випадку, коли наявні підстави вважати, що було вчинено кримінальне правопорушення. Безпідставне відкриття кримінального провадження є недопустимим і може порушувати права конкретних осіб, відносно яких таке провадження ініційоване, та є неефективним з точки зору використання державних ресурсів.

Згідно правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини (Рішення Суду "Артіко проти Італії" (Artico c. Italie) від 13 травня 1980 року), не гарантується захист теоретичних і ілюзорних прав, а гарантується захист прав конкретних та ефективних.

У п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява № 70767/01) від 06 вересня 2005 року, суд висловив позицію, що право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява N 37437/97).

У постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.12.2022 року по справі № 522/7836/21 (провадження № 51-2328км22) зазначено, що розглянувши скаргу та керуючись п. 3 ч. 2 ст. 307 КПК України, слідчий суддя мав право зобов`язати слідчого вчинити певну дію відповідно до вимог кримінального процесуального закону, однак при цьому не втручаючись у межі його повноважень у кримінальному провадженні.

Вирішення питання про попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення, які вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань, вирішується саме слідчим, дізнавачем або прокурором, які вносять відповідні відомості до Реєстру.

Попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення, зроблена заявником у заяві, не має обов`язкового характеру для слідчого, дізнавача або прокурора.

Отже, слідчий суддя на етапі проведення досудового розслідування лише забезпечує судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів у кримінальному провадженні, та позбавлений змоги надати вказівку слідчому/дізнавачу/прокурору щодо прийняття конкретного за змістом процесуального рішення, в тому числі й щодо правової кваліфікації кримінального провадження, адже слідчий, дізнавач та прокурор є самостійними у своїй процесуальній діяльності.

Таким чином, слідчий суддя не наділений повноваженнями визначати правову кваліфікацію кримінального правопорушення, зазначеного в заяві про його вчинення, та вказувати про конкретну особу, яка його вчинила, в зв`язку з чим і не наділений повноваженнями зобов`язувати уповноважену особу вносити відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування про кримінальне правопорушення за конкретною статтею КК України та щодо конкретної особи.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, N 93) право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. Одним із таких обмежень є переслідування особи в кримінально-правовому порядку шляхом внесення повідомлення до ЄРДР щодо конкретної особи за бажаною кримінально-правовою кваліфікацією. А у справі "Preda and Dardari v. Italy, 1999), суд вказав, що метою цієї норми є запобігання використанню принципів, на яких ґрунтується Конвенція, щоб здійснювати будь-яку діяльність, спрямовану на скасування прав і свобод, визнаних цією Конвенцією.

Самостійне визначення особою у повідомленні про злочин наявності певної статті КК та бажаної кваліфікації без наведення достатніх відомостей, не може автоматично свідчити про те, що було вчинено саме ці злочини. Крім того, слідчий, прокурор не зобов`язаний вносити відомості до реєстру у точній відповідності зі змістом заяви в частині обраної заявником правової кваліфікації. Ні заявник, ні потерпілий, ні слідчий суддя не уповноважені спрямовувати хід досудового розслідування, зокрема, шляхом вказівки слідчому саме тієї кваліфікації кримінального правопорушення, яка є бажаною для них, чи яку вони вважають правильною.

Слідчий, дізнавач та прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійними у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Кримінальний процесуальний закон не вимагає від заявника зазначення в заяві усіх складових кримінального правопорушення, разом з тим, відомості не по будь-якій заяві про вчинене кримінальне правопорушення тягнуть за собою процесуальні наслідки у виді внесення відомостей до ЄРДР уповноваженою на те особою. Вносяться ж відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Стаття 384 КК України передбачає відповідальність за завідомо неправдиве показання свідка, потерпілого, завідомо неправдивий висновок експерта, складені для надання або надані органу, що здійснює досудове розслідування, виконавче провадження, суду, Вищій раді правосуддя, тимчасовій слідчій чи спеціальній тимчасовій слідчій комісії Верховної Ради України, подання завідомо недостовірних або підроблених доказів, завідомо неправдивий звіт оцінювача про оцінку майна, а також завідомо неправильний переклад, зроблений перекладачем у таких самих випадках.

Свідки та потерпіли під час кримінального провадження, починаючи з досудового розслідування до судового розгляду у межах одного кримінального провадження, двічі попереджаються по кримінальну відповідальність за ст.384 КК України, але тільки у суді вони дають свідчення під присягою говорити лише правду і тільки правду.

Крім того, вимогами КПК України суд не пов`язаний з матеріалами досудового розслідування, він зобов`язаний провести судовий розгляд згідно процедури, передбаченої у параграфі 3 КПК України.

У цьому параграфі передбачена процедура допиту свідка (ст.352 КПК України), згідно якої перед допитом головуючий з`ясовує у свідка, чи не відмовляється він з підстав, встановленим цим Кодексом, від давання показань, і попереджає його про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання. Якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий у судовому засіданні приводить його до присяги.

Виходячи з цього, слідчий суддя звертає увагу на те, що встановлення факту надання органу досудового розслідування завідомо неправдивих показань є виключно прерогативою суду за результатами розгляду кримінального провадження по суті (або закриття на стадії досудового розслідування) та, як наслідок, зумовлює прийняття відповідного кінцевого процесуального рішення, оскільки саме суд під час розгляду справи, дає оцінку показам свідка (орган досудового розслідування при винесенні кінцевого процесуального рішення). І тільки після цього, за наявності підстав, сторонами можуть бути ініційовані питання про притягнення свідка до кримінальної відповідальності за завідомо неправдиве свідчення.

Ухвалою слідчого судді Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24.01.2025 року відкрито провадження по скарзі.

Згідно повідомлення про кримінальне правопорушення від 20.01.2025 року, ОСОБА_3 , 26.12.2024 року в кримінальному провадженні №0000260 від 13.10.2021 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 125 КК України. Одними з складових доказів винуватості, що зазначені у вироку у справі №185/6186/22 є покази свідків та потерпілих про те, що станом на 04.10.2021 року від власниці на той час домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , його матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , біля 5 років була заборона на відвідування даного домоволодіння її сину, ОСОБА_3 . А також, покази ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про те, що 12.06.2022 року він наносив тілесні ушкодження ОСОБА_5 . Враховуючи, що свідки: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , а також ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , під присягою, в судовому засіданні, надали суду завідомо неправдиві свідчення, про вчинення кримінального правопорушення, надали завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, які зафіксовані, як під час технічної фіксації судового засідання, так і відображені у вироку.

Згідно талону-повідомлення ЄО №388, вбачається, що повідомлення ОСОБА_3 від 20.01.2025 року зареєстроване в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал НПУ» (журналі єдиного обліку) ВП №1 ПРВП ГУНП в Дніпропетровській області за №388.

Станом на час розгляду скарги вищезазначені відомості, викладені у заяві ОСОБА_3 від 20.01.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей не внесені.

Разом з тим, слідчий суддя зазначає, що показам осіб, на які вказує ОСОБА_3 у заяві від 25.01.2025 року була надана відповідна оцінка у кримінальному провадженні за результатами якої, зокрема, було постановлено вирок від 26.12.2024 року.

Зміст заяви ОСОБА_3 фактично вказує на його незгоду з такою оцінкою судового рішення, зокрема посилання про те, що неправдиві покази свідків та потерпілих стали «одним з ключових доказів для ухвалення судом обвинувального вироку», внаслідок чого він просить внести відомості про кримінальне правопорушення, зокрема про «неправдиве свідчення в судовому засіданні під присягою».

При цьому, ОСОБА_3 не наводить жодного аргументу щодо неправдивості наданих показів свідків та потерпілих, що може свідчити про те, що ОСОБА_3 обставини подій викладає на власний розсуд, а конкретного доказу неправдивості не наводить.

Викладені ОСОБА_3 обставини не є переконливими та не містять об`єктивних та конкретних відомостей, які не ґрунтуються на припущеннях, та які б вказували на ознаки кримінальних правопорушень.

Слідчий суддя вважає, що доводи ОСОБА_3 не є конкретними та фактично зводяться до його особистої думки.

В той же час, ОСОБА_3 не позбавлений права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення, в частині, що стосується інтересів обвинуваченого. Тобто, ОСОБА_3 не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб спростувати висновки суду під час постановлення судового рішення, та підтвердити свої доводи, у тому числі навести обставини в чому полягала неправдивість показань свідків.

Верховний Суд у своїй постанові від 16.05.2019 у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду (справа № 761/20985/18, провадження № 51-8007км18) вказав: «...положеннями ст. 3 КПК визначено, що кримінальне провадження це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. Досудове розслідування - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується, серед іншого, закриттям кримінального провадження. Якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин.....».

Отже, ініціювати процедуру кримінального переслідування та застосувати державний механізм для здійснення досудового розслідування доцільно лише у випадку, коли наявні підстави вважати, що було вчинено кримінальне правопорушення. Безпідставне відкриття кримінального провадження є недопустимим і може порушувати права конкретних осіб, відносно яких таке провадження ініційоване, та є неефективним з точки зору використання державних ресурсів.

На думку слідчого судді, у заяві ОСОБА_3 викладені факти, які за своїм змістом та суттю не є повідомленням про вчинення кримінальних правопорушень, оскільки ця заява не містить об`єктивних даних, які підтверджували би реальність конкретної події кримінального правопорушення, не містить ця заява й конкретних фактичних даних, які б свідчили про існування обставин, що дають підстави для кваліфікації дій осіб за відповідними статтями Кримінального кодексу України.

Аргументи ОСОБА_3 про можливе вчинення кримінальних правопорушень, фактично зводяться до суб`єктивної незгоди ОСОБА_3 із наданими в судових засіданнях у рамках кримінального провадження показаннями свідків та потерпілих.

У п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява № 70767/01) від 6 вересня 2005 року, суд висловив позицію, що право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява N 37437/97).

Слідчий суддя не вбачає підстав для внесення відомостей за заявою ОСОБА_3 до ЄРДР. Ініціювання кримінального переслідування щодо особи, за встановлених обставин, є необґрунтованим засобом кримінально-правового примусу та не відповідає приписам кримінального процесуального закону.

Слідчий суддя наділений лише правом судового контролю та оцінки зібраних слідством доказів на етапі розслідування (пункт 18 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України), слідчий суддя,суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (частина третя статті 26 Кримінального процесуального кодексу України).

Таким чином, на підставі наведеного, слідчий суддя вважає, що відсутні підстави вважати заяву від 20.01.2025 року повідомленням про кримінальне правопорушення, а відтак, підстави для внесення відомостей за його заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань відсутні, у зв`язку з чим в задоволенні скарги необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 214, 303, 304, 306, 307, 372 КПК України, слідчий суддя -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого ВП №1 Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1