Чортківський районний суд Тернопільської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року Справа № 603/399/22

Номер провадження1-кп/608/87/2025

Чортківський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чорткові під час відеоконференції кримінальне провадження № 0000225, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 вересня 2021 року по обвинуваченню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Долина Івано-Франківської області, жительки АДРЕСА_1 , пенсіонерки, раніше не судимої,-

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.161 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4

захисника адвоката ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Чортківського районного суду на розгляді перебуває кримінальне провадження № 0000225 від 11.09.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.161 КК України.

Встановлено, що відповідно до розпорядження селищного голови Коропецької селищної ради №13 від 05.02.2018 «Про призначення ОСОБА_3 » ОСОБА_3 з 06 лютого 2018 року призначено на посаду начальника відділу освіти виконавчого комітету Коропецької селищної ради Монастириського району Тернопільської області і їй присвоєно 15 ранг посадової особи місцевого самоврядування у межах 6 категорії посад, визначених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Отже, ОСОБА_3 з 06 лютого 2018 року, займаючи посаду начальника відділу освіти виконавчого комітету Коропецької селищної ради Монастириського району Тернопільської області, маючи 15 ранг посадової особи місцевого самоврядування у межах 6 категорії посад, у відповідності до положень ст.2Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконувала організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функцій, а тому згідно ч. 3 ст. 18 КК України являлась службовою особою.

Згідно наказу відділу освіти Монастириської РДА Тернопільської області №121-К від 21.10.2005 ОСОБА_8 призначено на посаду директора Коропецької ЗОШ І-ІІІ ступенів ім. Марка Каганця.

В грудні 2019 року між начальником відділу освіти виконавчого комітету Коропецької селищної ради Монастириського району Тернопільської області ОСОБА_3 та директором Коропецької ЗОШ І-ІІІ ступенів імені Марка Каганця ОСОБА_8 виник конфлікт з приводу відмови на вимогу ОСОБА_3 вводити у Коропецькій ЗОШ І-ІІІ ступенів імені Марка Каганця ставки логопеда з метою подальшого працевлаштування чоловіка ОСОБА_3 ОСОБА_9 .

Також, між начальником відділу освіти виконавчого комітету Коропецької селищної ради Монастириського району Тернопільської області ОСОБА_3 та керівництвом Коропецької громади, з однієї сторони, та директором Коропецької ЗОШ І-ІІІ ступенів імені Марка Каганця ОСОБА_8 , з іншої сторони, виник конфлікт в зв`язку із відкритими та публічними виступами упродовж 2019-2021 років ОСОБА_8 та запереченням нею необхідності створення у громаді опорного закладу «Коропецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів імені Марка Каганця Коропецької селищної ради Тернопільської області» та подальшим оскарженням ОСОБА_8 рішень селищної ради з цього приводу до суду.

З врахуванням викладеного, у начальника відділу освіти виконавчого комітету Коропецької селищної ради Монастириського району Тернопільської області ОСОБА_3 виник злочинний умисел, направлений на пряме обмеження конституційного права ОСОБА_10 на працю у зв`язку із її особистими переконаннями.

З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_3 , усвідомлюючи, що вона перебуваючи на посаді начальника відділу освіти культури, молоді та спорту Коропецької селищної ради є посадовою особою Коропецької селищної ради, діючи умисно, з метою прямого обмеження конституційного права ОСОБА_8 на працю у зв`язку із її особистими переконаннями щодо відмови у введенні посади логопеда у Коропецькій ЗОШ І-ІІІ ступенів імені Марка Каганця з метою подальшого працевлаштування чоловіка ОСОБА_3 ОСОБА_9 та під час виконання нею повноважень директора школи та оскарженні нею до суду рішень Коропецької селищної ради, 16.07.2021 перебуваючи у кабінеті №2 Коропецької селищної ради за адресою: смт.Коропець, вул.М. Каганця, 10, Чортківського району Тернопільської області, всупереч вимогам ст.ст. 19, 43 Конституції України, ст.ст. 2-1, 5-1, 22, 40, 41 КЗпП України, знаючи, що ОСОБА_8 раніше не притягувалась до дисциплінарної відповідальності, видала незаконний наказ №41-к від 16.07.2021 про звільнення ОСОБА_8 з посади директора Коропецької ЗОШ І-ІІІ ступенів ім. М.Каганця на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, мотивуючи своє рішення систематичним невиконанням ОСОБА_8 трудового договору та посадової інструкції директора Коропецької ЗОШ І-ІІІ ступенів ім. М.Каганця, поданням позовної заяви в Тернопільський окружний суд на рішення сесії селищної ради про створення опорного закладу освіти, невиконанням наказів відділу освіти, культури, молоді та спорту №34-од від 09.06.2021, №35-од від 11.06.2021, №38-од від 30.06.2021, систематичним невиконанням рішень сесії Коропецької селищної ради та розпоряджень селищного голови.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 29.04.2022 визнано незаконним та скасовано наказ відділу освіти, культури, молоді та спорту Коропецької селищної ради від 16.07.2021 №41-К «Про звільнення з посади директора Коропецької ЗОШ І-ІІІ ступенів імені Марка Каганця ОСОБА_8 та переведення її на посаду вчителя» та поновлено ОСОБА_8 на посаді директора опорного закладу «Коропецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів імені Марка Каганця Коропецької селищної ради Тернопільської області».

Також згідно наказу відділу освіти Монастириської РДА Тернопільської області №22 від 21.10.2005 ОСОБА_11 призначена на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи в Коропецькій ЗОШ І-ІІІ ступенів імені Марка Каганця з 21 жовтня 2005 року.

Крім цього, 24 листопада 2020 року рішенням сесії №1 Коропецької селищної ради «Про підсумки виборів депутатів Коропецької селищної ради восьмого скликання, початок їх повноважень» ОСОБА_11 обрано депутатом (безпартійна) Коропецької селищної ради восьмого скликання.

В грудні 2019 року між начальником відділу освіти виконавчого комітету Коропецької селищної ради Монастириського району Тернопільської області ОСОБА_3 та заступником директора з навчально-виховної роботи в Коропецькій ЗОШ І-ІІІ ступенів імені Марка Каганця ОСОБА_11 виник конфлікт з приводу відмови на вимогу ОСОБА_3 вводити у Коропецькій ЗОШ І-ІІІ ступенів імені Марка Каганця ставки логопеда з метою подальшого працевлаштування чоловіка ОСОБА_3 ОСОБА_9 .

Також, між начальником відділу освіти виконавчого комітету Коропецької селищної ради Монастириського району Тернопільської області ОСОБА_3 та керівництвом Коропецької громади, з однієї сторони, та заступником директора з навчально-виховної роботи в Коропецькій ЗОШ І-ІІІ ступенів імені Марка Каганця ОСОБА_11 , з іншої сторони, виник конфлікт в зв`язку із відкритими та публічними виступами протягом 2019-2021 років ОСОБА_11 на сесіях Коропецької селищної ради та запереченням нею необхідності створення у громаді опорного закладу «Коропецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів імені Марка Каганця Коропецької селищної ради Тернопільської області» та подальшим оскарженням ОСОБА_11 рішень селищної ради з цього приводу до суду.

З врахуванням викладеного, у начальника відділу освіти виконавчого комітету Коропецької селищної ради Монастириського району Тернопільської області ОСОБА_3 виник злочинний умисел, направлений на пряме обмеження конституційного права ОСОБА_11 на працю у зв`язку із її політичними та особистими переконаннями.

З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_3 , усвідомлюючи, що вона перебуваючи на посаді начальника відділу освіти культури, молоді та спорту Коропецької селищної ради є посадовою особою Коропецької селищної ради, діючи умисно, з метою прямого обмеження конституційного права ОСОБА_11 на працю у зв`язку із її політичними та особистими переконаннями щодо відмови у введенні посади логопеда у Коропецькій ЗОШ І-ІІІ ступенів імені Марка Каганця з метою подальшого працевлаштування чоловіка ОСОБА_3 ОСОБА_9 та під час виконання нею повноважень депутата селищної ради та оскарженні нею до суду рішень Коропецької селищної ради, 30.08.2021 перебуваючи у кабінеті №2 Коропецької селищної ради за адресою: смт.Коропець, вул.М.Каганця, 10, Тернопільської області, всупереч вимогам ст.ст. 19, 43 Конституції України, ст.ст. 2-1, 5-1, 22, 40, 41 КЗпП України, п.3 ст. 26 Закону України «Про освіту», статті 147-1 КЗпП України, без наданих на те повноважень установчими документами закладу освіти та делегованими повноваженнями засновника закладу освіти, культури на території Коропецької селищної ради, знаючи, що ОСОБА_11 раніше не притягувалась до дисциплінарної відповідальності, видала незаконний наказ №63-к від 30.08.2021 року про звільнення ОСОБА_11 з посади заступника директора школи з навчально-виховної роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, мотивуючи своє рішення протидією ОСОБА_11 впровадженню освітньої реформи в Коропецькій громаді, невиконанням рішень сесії Коропецької селищної ради, поданням позовної заяви в Тернопільський окружний адміністративний суд про скасування рішення Коропецької селищної ради від 14.05.2021 №380 «Про створення опорного закладу освіти у Коропецькій територіальній громаді», рішення Коропецької селищної ради від 04.06.2021 №405 «Про створення опорного закладу освіти», актом про відмову написання пояснення щодо відсутності контролю за проведенням дератизації в Коропецькій ЗОШ І-ІІІ ступенів ім..Марка Каганця в час відсутності на роботі директора школи, актом про ненадання ОСОБА_11 документації для організованого початку нового навчального року.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 27.04.2022 визнано незаконним та скасовано наказ відділу освіти, культури, молоді та спорту Коропецької селищної ради від 30.08.2021 №63-К «Про звільнення з посади заступника директора навчально-виховної роботи Коропецької ЗОШ І-ІІІ ступенів імені Марка Каганця ОСОБА_11 та переведення її на посаду вчителя української мови та літератури» та поновлено ОСОБА_11 на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи опорного закладу «Коропецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів імені Марка Каганця Коропецької селищної ради Тернопільської області».

ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 161 КК України, тобто у прямому обмеженні конституційного права на працю директора Коропецької ЗОШ І-ІІІ ступенів ім. Марка Каганця ОСОБА_8 та заступника директора з навчально-виховної роботи в Коропецькій ЗОШ І-ІІІ ступенів імені Марка Каганця ОСОБА_11 за ознакою політичних та особистих переконань, вчиненому службовою особою.

25.11.2024 року під час розгляду кримінального провадження прокурором було подано обвинувальний акт про зміну обвинувачення у даному кримінальному провадження шляхом виключення факту вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 161 КК України.

Прокурор в судовому засіданні підтримала клопотання з мотивів, викладених в новому обвинуваченні.

Захисник та обвинувачена не заперечували щодо закриття обвинувачення за ч.2 ст. 161 КК України, вважаючи його законним та обґрунтованим. Щодо відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу заперечували, вважаючи їх не обґрунтованими та безпідставними.

Потерпілі в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Обвинувальний акт про зміну обвинувачення отримали.

Потерпіла ОСОБА_11 та її представник адвокат ОСОБА_12 заперечували щодо закриття обвинувачення, проте 25.02.2025 року потерпіла ОСОБА_11 в своєму клопотанні просила суд закрите кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 161 КК України, у зв`язку з відмовою потерпілого від публічного обвинувачення та стягнути процесуальні витрати на правову допомогу в сумі 30000 гривень. Адвокат ОСОБА_12 в судовому засіданні підтримав клопотання потерпілої щодо закриття провадження та просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в сумі 50000 гривень та процесуальні витрати на правову допомогу в сумі 30000 гривень.

Суд ознайомившись з обвинувальним актом про зміну обвинувачення, дослідивши матеріали кримінального провадження, заслухавши свідків, думку учасників процесу прийшов до таких висновків.

Згідно ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК, кримінальне провадження закривається судом якщо прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в Чортківському районному суді перебуває на розгляді кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогор ч.2 ст.161, ч.1 ст.172 КК України.

25.11.2021 під час судового розгляду прокурор у кримінальному провадженні №0000225 від 11.09.2021 надав суду погоджений із прокурором вищого рівня змінений в порядку ст. 338 КПК обвинувальний акт, яким обвинувачення, зокрема, за ч. 2 ст. 161 КК України ОСОБА_3 вже не висувалося, а було залишено обвинувачення за ч. 1 ст. 172 КК України.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 340 КПК України у разі відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення в суді головуючий роз`яснює потерпілому його право підтримувати обвинувачення в суді. Якщо потерпілий висловив згоду на підтримання обвинувачення в суді, головуючий надає йому час, необхідний для підготовки до судового розгляду.

Потерпіла ОСОБА_11 підтримувала обвинувачення за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 161 КК України, проте 25.02.2025 року відмовилася від підтримання обвинувачення за вказаною статтею.

Зміна прокурором обвинувального акта шляхом виключення з обсягу обвинувачення твердження про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 161 КК України, фактично свідчить про відмову останнього від підтримання обвинувачення в цій частині, а тому не закриття кримінального провадження в цій частині не відповідає завданням і вимогам кримінального процесуального законодавства України, а також не узгоджується з рішенням Конституційного Суду України та практикою Європейського суду з прав людини (далі КСУ і ЄСПЛ).

Відповідно ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно обвинувального акта, а згідно ч. 1, 2 ст. 338 цього Кодексу, з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа. Дійшовши до переконання, що обвинувачення потрібно змінити, прокурор після виконання вимог ст. 341 КПК складає обвинувальний акт, в якому формулює змінене обвинувачення та викладає обґрунтування прийнятого рішення. При цьому, необхідно мати на увазі, що якщо в результаті судового розгляду прокурор дійде переконання, що пред`явлене особі обвинувачення не підтверджується, він після виконання вимог ст. 341 КПК повинен відмовитися від підтримання державного обвинувачення і викласти мотиви відмови у своїй постанові, яка долучається до матеріалів кримінального провадження. У разі відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення в суді головуючий роз`яснює потерпілому його право підтримувати обвинувачення в суді (ч. 1 ст. 340 КПК).

Таким чином, за загальним правилом прокурор підтримує обвинувачення у тому обсязі, у якому воно було офіційно висунуто під час досудового розслідування. Однак, у суді першої інстанції можуть виникати ситуації, коли фактичні обставини кримінального правопорушення змінюються порівняно із встановленими раніше, що має наслідком зміну їх юридичної оцінки кримінально-правової кваліфікації як у бік погіршення, так і у бік поліпшення становища обвинуваченого. В такому разі прокурор повинен прийняти рішення про зміну раніше пред`явленого обвинувачення.

Що стосується відмови від обвинувачення, то таке право прокурора може бути реалізоване ним на підставі його особистого переконання у тому, що «обвинувальних» доказів недостатньо для подальшого обстоювання своєї позиції у кримінальному провадженні. Таке рішення прокурор повинен прийняти і тоді, коли він має сумніви щодо доведеності винуватості обвинуваченого. В такому випадку спрацьовує принцип презумпції невинуватості, одним із елементів якого є тлумачення усіх сумнівів у справі на користь обвинуваченого, а також починає діяти стандарт доведеності вини обвинуваченого «переконання поза розумним сумнівом», тому будь-який, навіть найменший, сумнів у винуватості обвинуваченого виключає можливість подальшого обвинувачення. При цьому, як при зміні, такі і при відмові від обвинувачення, прокурору слід брати до уваги зміст терміну «обвинувачення», що використовується у вказаних положеннях КПК, визначене законодавцем як твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Аналіз зазначених норм кримінального процесуального закону дає підстави дійти висновку, що відмінність зміни обвинувачення (ст. 338 КПК України) від відмови від підтримання обвинувачення (ст. 340 КПК України) полягає в тому, що в першому випадку відбувається зміна обвинувачення у зв`язку з встановленням нових фактичних обставин кримінального правопорушення, але виключно в межах обсягу раніше висунутого обвинувачення, а в другому прокурор повністю відмовляється від твердження про вчинення особою того чи іншого кримінального правопорушення.

Згідно п. 15 ч. 1 ст. 3 КПК, прокурор це особа, яка обіймає посаду, передбачену ст. 17 ЗУ «Про прокуратуру», та діє у межах своїх повноважень, а відповідно п. 15 ч. 2 ст. 36 КПК, прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений, зокрема, підтримувати державне обвинувачення в суді, відмовлятись від підтримання державного обвинувачення, змінювати його або висувати додаткове обвинувачення у порядку, встановленому цим Кодексом.

Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно положень якої на території України цей порядок визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Під час кримінального провадження прокурор зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу. У разі якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ. У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу (ч. 1 і ч. 3-6 ст. 9 КПК України).

Оскільки кримінальним процесуальним законом не врегульована ситуація, коли прокурор фактично частково відмовляється від підтримання державного обвинувачення шляхом зміни обвинувального акта, то у такому випадку необхідно керуватися насамперед основними засадами судочинства, передбаченими у ст. 129 Конституції України, у розділі І ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та безпосередньо у ст. 7 КПК України, в тому числі і принципами верховенства права та законності, згідно яких у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України (п. 2 ч. 1 ст. 7 і ч. 6 ст. 9 КПК України), а саме кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, що у свою чергу застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (п. 1 ч. 1 ст. 7 і ст. 8 КПК України).

Згідно усталеної судової практики ЄСПЛ (п. 31, рішення по справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia); п. 109, рішення по справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (MetropolitanChurchofBessarabiaandOthers v. Moldova); п. 53, рішення по справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) та п. 19, рішення по справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), за вказаних вище обставин слід враховувати принцип правової визначеності, який є складовою принципу верховенства права і згідно якого «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку».

Аналогічним рішенням від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), ЄСПЛ визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб «він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосовувати найбільш сприятливий для осіб підхід, тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи».

В іншій справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steelandothers v. theUnitedKingdom), рішення від 23.09.1998 (п. 54) ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз.3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

Виходячи із системного аналізу вказаного вище кримінального процесуального законодавства України, яке зобов`язує прокурора відмовитися від підтримання державного обвинувачення, якщо в результаті судового розгляду останній дійде переконання, що пред`явлене особі обвинувачення не підтверджується (в межах ч. 3 ст. 368 КК України), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, та який знайшов своє закріплення у практиці КСУ і рішеннях ЄСПЛ, колегія суддів приходить до переконання, що прийняте прокурором процесуальне рішення у виді зміни обвинувального акту шляхом виключення з обсягу обвинувачення твердження про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, за своєю правовою суттю та наслідками є фактичною відмовою від підтримання державного обвинувачення, хоча і вчинене не у передбачений ст. 340 КПК спосіб, оскільки відбулася не зміна правової кваліфікації чи обсягу обвинувачення, а повна відмова прокурора від твердження про вчинення ОСОБА_3 вказаного кримінального правопорушення. Тобто, відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення в частині ч. 2 ст. 161 КК України відбулась defacto в межах зміни обсягу первинного обвинувачення відносно ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 161, ч. 1 ст. 172 КК України, внаслідок чого прокурор після виконання вимог ст. 341 КПК склав новий обвинувальний акт, в якому сформулював змінене обвинувачення виключно за ч. 1 ст. 172 КК України, а щодо ч. 2 ст. 161 КК України будь-якого процесуального рішення прийнято не було, хоча відомості про вчинення ОСОБА_3 цього діяння (за версією сторони обвинувачення) і були внесені у встановлений законом спосіб у ЄРДР.

Ненадання прокурором суду першої інстанції постанови з викладеними в ній мотивами щодо відмови від підтримання обвинувачення, як того вимагає ст. 340 КПК України, не може, в даному конкретному випадку, розцінюватися як протилежне рішення останнього, оскільки особа, відносно якої повинно бути вирішене питання щодо закриття кримінального провадження не повинна ставати в певну процесуальну чи колізійну залежність чи/або бажання певного прокурора.

Відсутність кінцевого (остаточного) процесуального рішення в частині пред`явленого обвинувачення за ч. 2 ст. 161 КК України, як зазначалось вище, також порушує принцип правової визначеності та суттєво обмежує право особи на захист, оскільки штучно виокремлене з обвинувального акту вказане обвинувачення продовжувало б фактично існувати у ЄРДР без відповідного процесуального рішення по суті та перебувати на невизначеній стадії кримінального провадження, що є неприпустимим. Тобто, оскільки звернення прокурором до суду із обвинувальним актом є однією із форм закінчення досудового розслідування (п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК), то так чи інакше щодо пред`явленого обвинувачення також має бути прийнято відповідне процесуальне рішення за наслідками судового розгляду.

Вказане вище узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, який у своєму рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» (Panteleyenko v. Ukraine), заява № 11901/02) констатував, що «засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права».

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до ч. 6 ст. 284 КПК України, якщо обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8 частини першої цієї статті виявляться під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Системний аналіз норм кримінального процесуального законодавства свідчить про те, що обвинувачення може підтримуватися потерпілим та/або його представником лише у випадках, передбачених ч. 3 ст. 338 КПК України (зміна прокурором обвинувачення в суді) та ч. 2 ст. 340 КПК України (відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення).

Таким чином, на думку суду, є достатні правові підстави зазначене кримінальне провадження № 0000225, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.09.2021 по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 161 КК України - закрити у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_11 від обвинувачення.

Приймаючи до уваги те, що в даному випадку кримінальне провадження підлягає закриттю, а обвинувачення за ч.1 ст. 172 КК України вже закрите ухвалою Чортківського районного суду від 7 січня 2025 року на підставі ст. 49 КК України, суд вважає необхідним залишити без розгляду цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, а також вирішити питання щодо відшкодування процесуальних витрат.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити потерпілій, що відповідно ст. 129 КПК України суд наділений правом вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні лише при ухваленні вироку або постановленні ухвали про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

За таких обставин, у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження вцілому, цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

У відповідності до вимог, передбачених ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 січня 2019 року в справі № 185/442/16-к, відповідно до яких у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження, цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, натомість може бути переданий для розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічним чином повинні бути розглянуті і вимоги щодо відшкодування витрат потерпілої на правову допомогу, оскільки стягнення вказаних витрат не носить беззаперечний характер і повинно бути доведено потерпілою у встановленому законом порядку з врахуванням критерію реальності таких витрат та розумності їх розміру.

Керуючись ст.ст. 284, 340, 395 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Кримінальне провадження № 0000225, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.09.2021 по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 161 КК України - закрити у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_11 від обвинувачення.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 вни до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди і судових витрат за надання правової допомоги залишити без розгляду.

На ухвалу може бути подано апеляцію протягом семи днів з дня її проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Суддя:/підпис/

Згідно з оригіналом

Ухвала набрала законної сили "___"________________2025 року.

Оригінал ухвали знаходиться в матеріалах справи № 603/399/22, яка зберігається в Чортківському районному суді Тернопільської області.

Суддя: ОСОБА_1

Копію ухвали видано "____"_________________2025 року.

Секретар: