ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1147/25 Справа № 203/7011/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

в режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001576 від 27.05.2024 року, про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Воронинці Оржицького району Полтавської області, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової служби під час мобілізації,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

За ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2025 року ОСОБА_7 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 29 березня 2025 року включно, без визначення застави.

Судом першої інстанції встановлено, що продовжують існувати ризики переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення та незаконного впливу на свідків, оскільки ці ризики є дійсними та триваючими, і такими, що виключають на даний час застосування більш м`якого запобіжного заходу. При наданні оцінки ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, судом враховано, що обвинувачений майже рік самовільно заливши військову частину добровільно на службу не повертався.

В апеляції:

- захисник просить ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2025 року скасувати та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту чи застави у мінімальному розмірі.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги зазначає про недоведеність заявлених ризиків та безпідставне застосування виняткового запобіжного заходу. Вказує про те, що прокурором не надано належних доказів на підтвердження заявлених ризиків, вважає, що судом всупереч практики ЄСПЛ не розглянуто питання щодо застосування альтернативного запобіжного заходу.

Зазначає, що обвинуваченим не здійснено будь-яких спроб переховування чи незаконного впливу на свідків, крім того наведені ризики можуть бути нівельовані наявністю міцних соціально-стримуючих факторів, оскільки ОСОБА_7 одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та на початку повномасштабного вторгнення добровільно пішов на службу до лав ЗСУ.

Заслухавши обвинуваченого та його захисника, які кожен окремо підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України, передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 в достатній мірі досліджені обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та зроблений обґрунтований висновок про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.

Врахована наявність об`єктивних причин, які не дозволяють закінчити судовий розгляд з ухваленням вироку до спливу строку тримання обвинуваченого під вартою, а також існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема: переховування обвинуваченого від суду, незаконний вплив на свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення.

Враховуючи характер та тяжкість покарання, що кореспондується з характером суспільного інтересу, даних про обвинуваченого, іншими обставинами у їх сукупності, існують підстави вважати, що продовжують існувати вказані вище ризики.

Крім того встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти встановленого порядку несення військової служби, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 10 років, судовий розгляд кримінального провадження триває, свідки не допитані, що може спонукати обвинуваченого до спроби уникнути покарання шляхом переховування від суду або незаконного впливу з метою надання тих чи інших показань на його користь.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, колегія суддів вважає, що існує достатньо висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій. Враховується також, що зі змісту пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення слідує, що він з 09 жовтня 2023 року самовільно залишив місце служби та аж до 18 жовтня 2024 року, до моменту його затримання добровільно до військової частини не повертався, що свідчить про умисну, сталу протиправну поведінку направлену на ухилення від несення військової служби, а тому за таких обставин ризик переховування є вагомим.

Як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, враховується введення в Україні воєнного стану через агресію російської федерації проти України, яка суттєво погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, колегія суддів також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Приймається до уваги, що обвинувачений перебуваючи на свободі може здійснювати незаконні спроби впливу на свідків, які надають викривальні покази, оскільки останні в суді не допитані, а тому ризик незаконного впливу з метою надання тих чи інших показань на користь обвинуваченого існує.

Доводи захисника щодо позитивних характеристик обвинуваченого, зокрема міцності соціальних зв`язків, перебування на утриманні неповнолітньої дитини, не є слушними, оскільки ці обставини існували і на час вчинення злочину та не слугували стримуючим фактором у вчиненні ОСОБА_7 протиправної діяльності.

Ствердження захисника про те, що обвинувачений на початку війни добровільно пішов на військову службу, не слугують підставою для зміни запобіжного заходу, з огляду на характер та обставини вчиненого ОСОБА_7 злочину, який будучи військовослужбовцем призваним за мобілізацією в особливий період, в умовах воєнного стану без поважних на то причин, не одержавши дозволу відповідних командирів та начальників, з метою ухилення від військової служби, майже на рік самовільно залишив місце служби та до моменту його затримання на службу не повертався, а тому такі дії ОСОБА_7 свідчать про те, що альтернативний запобіжний захід на даній стадії розгляду не забезпечить належну його процесуальну поведінку.

Приймається до уваги, що в матеріалах справи відсутні та стороною захисту не надано належні докази, медичні документи про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватись під вартою в умовах гауптвахти.

Апеляційні доводи захисника щодо визначення застави є необґрунтованими, оскільки, відповідно до вимог ч. 6 ст. 183 КПК України альтернативний запобіжний захід у вигляді застави не встановлюється щодо осіб, які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 КК України. Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, проти встановленого порядку несення військової служби, підстав для визначення йому застави колегія суддів не вбачає.

Враховується, що справа перебуває на стадії судового розгляду, водночас, враховуючи те, що на цей час судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення й судовий розгляд ще триває, а також зважаючи на положення ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне акцентувати увагу суду першої інстанції на необхідності дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та якнайшвидшого розгляду справи по суті, а також звертає увагу суду на тривалість строку попереднього ув`язнення обвинуваченого.

Інші доводи апеляційної скарги захисника зводяться до дослівного викладення положень кримінального процесуального закону та низки рішень Європейського суду з прав людини без належного співставлення висновків ЄСПЛ у справах у яких вони були сформульовані з фактичними обставинами цієї справи, що не може бути розцінено як належне обґрунтування своїх доводів та підстава для скасування оскарженого рішення.

Обговорюючи питання про можливість усунення встановлених ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_7 під вартою, колегія суддів, погоджуючись з рішенням суду, вважає, що встановлені щодо цього обвинуваченого ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України є виключно вагомими. У подальшому доцільність тримання цього обвинуваченого під вартою може бути предметом перегляду, втім та на даному етапі судового провадження вказані ризики не можуть бути усунуті у менш обтяжливий спосіб, ніж застосування вказаного запобіжного заходу.

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції законною, обґрунтованою, вмотивованою, підстави для її скасування відсутні, тому апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0001576 від 27.05.2024 року щодо ОСОБА_7 обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4