Провадження №1-кп/127/1086/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.03.2024 за № 0000394, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Дніпропетровськ, громадянина України, з вищою освітою, приватного підприємця, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 301-1 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

У ОСОБА_5 всупереч Закону України «Про захист суспільної моралі», «Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства» та Закону України «Про охорону дитинства» виник прямий умисел на одержання доступу до дитячої порнографії та її зберігання без мети збуту чи розповсюдження.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, порушуючи суспільну мораль, тобто систему етичних норм, правил поведінки, що склалися у суспільстві на основі традиційних духовних і культурних цінностей у частині заборони поширення серед населення вульгарно-натуралістичної, цинічної, непристойної фіксації зображенням у будь-який спосіб дитини, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, ОСОБА_5 у період часу з 20.02.2024 по 09.03.2024, діючи систематично, єдиним злочинним продовжуваним умислом, за допомогою мобільного телефону марки «Xiaomi 11T Pro» IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 з невідомих сайтів через всесвітню мережу Інтернет, одержав доступ до дитячої порнографії та завантажив 6 відеофайлів, які відносяться до дитячої порнографії.

Зокрема, ОСОБА_5 у період часу з 20.02.2024 по 09.03.2024, перебуваючи за адресою свого проживання: АДРЕСА_1 , використовуючи вказаний вище мобільний телефон, з невідомих сайтів через всесвітню мережу Інтернет завантажив файли, а саме: 20.02.2024 о 10:37 год. «.4_378535791», 21.02.2024 о 08:53 год. «.4_771275110», 21.02.2024 о 13:00 год. «.4_211116500», 22.02.2024 о 08:59 год. «.VID_20240222_085908_109», 24.02.2024 об 11:37 год. «.VID_20240224_113714_311», 09.03.2024 о 04:48 год. «.VID_20240309_044847_063», які у подальшому умисно зберігав на мобільному телефоні марки «Xiaomi 11T Pro» IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , який був вилучений 08.05.2024 під час проведення обшуку за адресою його проживання.

Усі вищевказані файли відносяться до дитячої порнографії.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин його вчинення, які повністю узгоджуються з відомостями, викладеними в обвинувальному акті. Зокрема, повідомив суду, що він через «Телеграм» неодноразово завантажував відео порнографічного характеру, серед яких потрапила і дитяча.

Мети збуту або розповсюдження відеозаписів у нього не було.

Він розумів, що завантажені ним відеозаписи є забороненими.

Свої дії він вважає аморальними та недопустимими, а тому засуджує свою поведінку.

Допит обвинуваченого відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.

Отже, з урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд за клопотанням сторін кримінального провадження дослідив такі докази:

-висновок експерта № СЕ-19/102-24/11392-КТ від 24.09.2024, згідно з яким на твердотілому накопичувачі Micron MTFDDAV256TBN (серійний номер 190520BC4BF) ноутбука Asus X407UB-EK245 (серійний номер K8N0GR02K66933A), наданого на дослідження, виявлено 166274 явних та видалених графічних файлів. Перелік та властивості виявлених графічних файлів та відеофайлів наведені у файлах електронних таблиць, які скопійовані на диск для лазерних систем зчитування;

-висновок експерта № СЕ-19/102-24/19189-МЗ від 24.09.2024, відповідно до якого на наданому носії містяться відеоматеріали, які відносяться до дитячої порнографії; відеофайли під назвами «.4_378535791», «.4_771275110», «.4_211116500»,«.VID_20240222_085908_109», «.VID_20240224_113714_311», «.VID_20240309_044847_063» належать до дитячої порнографії.

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду стороною обвинувачення докази, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений факт одержання доступу до дитячої порнографії та зберігання її без мети збуту. Зокрема, обвинувачений у судовому засіданні зазначених обставин не заперечував, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

За результатом судового розгляду суд встановив, що завантаження файлів з дитячою порнографією ОСОБА_5 здійснював за допомогою мессенджера «Телеграм» на власний мобільний телефон. При цьому ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що він розумів, що завантажені ним файли відносяться до дитячої порнографії та є забороненими. Крім того, під час досудового розслідування була проведена судова мистецтвознавча експертиза (висновок експерта № СЕ-19/102-24/19189-МЗ від 24.09.2024), за результатом якої встановлено що виявлені у мобільному телефоні обвинуваченого відеофайли належать до дитячої порнографії.

Суд також встановив, що отримавши доступ до дитячої порнографії, ОСОБА_5 зберігав її без мети збуту.

З огляду на викладене, суд вважає, що дії ОСОБА_5 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 301-1 Кримінального кодексу України (далі КК), за ознаками умисного одержання доступу до дитячої порнографії з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, а також умисного зберігання дитячої порнографії без мети збуту.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС (далі ВС) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зазначив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання», як зауважив ВС, означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 вчинив тяжкий умисний злочин, винуватість у вчиненні якого визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин його вчинення, при цьому у вчиненому розкаявся. Крім того, суд бере до уваги, що ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має на утриманні двох малолітніх дітей, у тому числі дитину з інвалідністю.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

З огляду на викладене, аналізуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді пробаційного нагляду.

Санкцією кримінального закону тривалість такого виду кримінального покарання як пробаційний нагляд визначена в межах до 5 років.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Захисник у своїй промові в судових дебатах просив суд призначити ОСОБА_5 покарання у виді пробаційного нагляду на строк 6 місяців. Разом з тим, така позиція захисника не узгоджується з приписами кримінального закону, оскільки відповідно до положень частини четвертої статті 59-1 КК пробаційний нагляд призначається на строк від одного до п`яти років.

Як суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження належними, достатніми та допустимими доказами не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж пробаційний нагляд на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді пробаційного нагляду відсутні. Разом з тим, враховуючи обставини справи та тяжкість злочину, суд також не вбачає правових підстав для призначення ОСОБА_5 мінімально допустимого строку покарання.

Суд при цьому враховує імперативні приписи частини другої статті 59-1 КК, якими передбачено, що у разі засудження особи до покарання у виді пробаційного нагляду суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Суд також бере до уваги, що частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому для реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на ОСОБА_5 додатковий обов`язок, передбачений кримінальним законом, а саме пунктом 4 частини третьої статті 59-1 КК у виді виконання заходів, передбачених пробаційною програмою.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності правових підстав для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 55 КК позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене як основне покарання на строк від двох до п`яти років або як додаткове покарання на строк від одного до трьох років.

Захисник обвинуваченого, виступаючи з промовою у судових дебатах, просив суд не призначати обвинуваченому додаткове покарання. Свою позицію сторона захисту мотивувала тим, що ОСОБА_5 є приватним підприємцем та у разі застосування до обвинуваченого додаткового покарання останній буде позбавлений заробітку та можливості утримувати свою сім`ю.

Враховуючи таку позицію сторони захисту, суд вважає слушним зауважити таке.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 є приватним підприємцем. При цьому, під час встановлення особи обвинуваченого ОСОБА_5 повідомив суду, що його підприємницька діяльність пов`язана із програмним забезпеченням. Жодних відомостей, які б свідчили про те, що підприємницька діяльність обвинуваченого, пов`язана із навчанням, вихованням та проведенням дозвілля дітей, суду надано не було. Також стороною захисту не було наданого жодного доказу на підтвердження того, що додаткове покарання позбавить обвинуваченого його безпосереднього заробітку. Саме тому, такі доводи сторони захисту про неможливість застосування до ОСОБА_5 додаткового покарання суд оцінює критично

Натомість суд враховує, що санкцією частини першої статті 301-1 КК визначене безальтернативне призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю. Зазначена правова норма є імперативною.

При цьому суд також враховує висновок ВС, сформований у постанові від 22.05.2018 у справі № 753/18479/16-к, відповідно до якого позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю застосовується, в тому числі, і до осіб, які на час вчинення кримінального правопорушення не займали офіційно певні посади та не займалися офіційно певною діяльністю.

До аналогічного висновку суд дійшов ВС у постанові від 21.06.2022 по справі №171/869/21.

Зі змісту вказаних правових висновків вбачається, що не є перешкодою для призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та обставина та обставина, що обвинувачений на момент ухвалення вироку не працює на певній посаді та не проводить діяльність, з використанням можливостей якої (яких) він вчинив кримінальне правопорушення.

Отже, ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин проти моральності, за який передбачене обов`язкове призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю. Саме тому, суд дійшов до переконання про доцільність призначення обвинуваченому ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади та займатись діяльністю, пов`язаними з навчанням, вихованням та проведенням дозвілля дітей на максимально дозволений санкцією статті строк, тобто 3 роки.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання.

Відповідно до частини другої статті 49-1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) судове рішення виконується не пізніше десятиденного строку з дня набрання ним законної сили або звернення його до виконання.

Зі змісту частини першої статті 49-2 КВК строк покарання у виді пробаційного нагляду обчислюється з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Саме тому суд вважає, що строк відбування покарання у виді пробаційного нагляду слід рахувати з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Разом з тим, суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що ОСОБА_5 судом окрім основного покарання у виді позбавлення волі призначене і додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення права обіймати певні посади та займатися певною діяльністю.

Частиною третьою статті 55 КК регламентовано, що при призначенні позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі на певний строк - воно поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 цього Кодексу - з моменту набрання законної сили вироком.

Відповідно до приписів статті 77 КК у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Отже, зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_5 судом звільнений від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, суд дійшов до переконання, що строк відбування додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади та займатись діяльністю, пов`язаними з навчанням, вихованням та проведенням дозвілля дітей, слід рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Частиною дев`ятою статті 100 КПК регламентовано, що питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. При цьому пунктом 1 зазначеної норми визначено, що гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Згідно з пред`явленим ОСОБА_5 обвинуваченням, яке було доведено за результатом судового розгляду, вилучений в обвинуваченого мобільний телефон останній використовував при вчиненні кримінального правопорушення, а саме зберігав на ньому відеофайли, які належать до дитячої порнографії. Отже, зазначений телефон був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, а тому підлягає конфіскації. Натомість, вилучений в обвинуваченого ноутбук підлягає поверненню, оскільки ОСОБА_5 не обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення з використанням вказаного ноутбука.

Разом з тим, згідно з наданою представником сторони обвинувачення ухвалою слідчого судді від 09.05.2024 на речові докази у кримінальному провадженні накладений арешт, який доцільно скасувати.

Разом з тим, згідно з наданою представником сторони обвинувачення ухвалою слідчого судді від 09.05.2024 на речові докази у кримінальному провадженні накладений арешт, який доцільно скасувати.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК судові витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 301-1 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді пробаційного нагляду строком 3 (три) роки з позбавленням права обіймати посади та займатись діяльністю, пов`язаними з навчанням, вихованням та проведенням дозвілля дітей на строк 3 (три) роки.

Згідно з пунктами 1, 2, 3 частини другої, пунктом 4 частини третьої статті 59-1 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Строк відбування покарання у виді пробаційного нагляду рахувати з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Строк відбування покарання у виді позбавленням права обіймати посади та займатись діяльністю, пов`язаними з навчанням, вихованням та проведенням дозвілля дітей рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речові докази:

-мобільний телефон марки Xiaomi IMEI НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 з сім-картою НОМЕР_3 , який поміщений до спецпакету НПУ СУ PSP1100247 та переданий до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, - конфіскувати;

-ноутбук марки Asus, а також зарядний пристрій до нього, який поміщений до спецпакету № 5866643 та переданий до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, - повернути власнику або іншому законному володільцю.

Арешт, накладений на зазначені речові докази на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 09.05.2024, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 11359 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят дев`ять) гривень 20 (двадцять) копійок витрат на залучення експертів.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: