Справа № 307/5171/24
Провадження № 1-кп/307/335/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 рокум. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду міста Тячів кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, інспектора прикордонної служби 3 категорії дозиметриста 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 », раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Тячівського районного суду Закарпатської області на розгляді перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 332 КК України.

До Тячівського районного суду Закарпатської області із Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону надійшов затверджений прокурором обвинувальний акт та угода про визнання винуватості від 21 листопада 2024 року про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_6 , будучи інспектором прикордонної служби 3 категорії - дозиметрист 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » НОМЕР_1 прикордонного загону, будучи службовою особою та працівником правоохоронного органу, реалізовуючи злочинний умисел, направлений на незаконне переправлення ОСОБА_7 через державний кордон України, будучи обізнаним про порядок здійснення прикордонного контролю, 18.07.2024 року, близько 00:53 години, перебуваючи в складі наряду по охороні державного кордону, в пункті пропуску «Солотвино» по напрямку «ПД» (перевірка документів), за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи їх настання, з використанням службового становища, не здійснив заходів прикордонного контролю громадянина України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який не мав права на перетин державного кордону України, оскільки на останнього поширюються обмеження права перетину державного кордону України та виїзду за межі держави громадянам України чоловічої статі призовного віку (18-60 років), під час дії воєнного стану в Україні, про що було відомо ОСОБА_6 і, після чого, повернув ОСОБА_7 подані ним документи та контрольний талон для осіб, які слідують у пішому порядку, у яких проставив відповідні відмітки про належне проходження прикордонного контролю, що надає безперешкодне право перетину державного кордону України та виїзду за межі держави громадянам України чоловічої статі призовного віку (18-60 років), під час дії воєнного стану в Україні. При цьому ОСОБА_6 умисно не здійснив внесення до відомчої бази даних «E-Border Control» відповідних відомостей про оформлення громадянина України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на виїзд з України до Румунії. В результаті вчинення ОСОБА_6 вищевказаних дій останній сприяв ОСОБА_7 у незаконному перетині державного кордону України.

Дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 332 КК України як організація незаконного переправлення особи через державний кордон України, вчинене службовою особою з використанням службового становища.

21 листопада 2024 року було укладено угоду про визнання винуватості між прокурором Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_6 , з участю захисника ОСОБА_5 , яку ними підписано, і в якій вони дійшли згоди щодо всіх істотних для даного кримінального провадження обставин, правової кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч.2 ст.332 КК України, а також в якій ОСОБА_6 повністю визнав свою вину у зазначеному діянні і зобов`язується у повному обсязі, сформульованої підозри, беззастережно визнати свою вину у вчиненні даного кримінального правопорушення у судовому провадженні. Також, з угоди вбачається, що сторони врахували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжкого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання та обставини, що обтяжують покарання.

Відповідно до умов вказаної угоди від 24 листопада 2024 року обвинувачений та прокурор у присутності захисника, у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за №0000337 від 03 серпня 2024 року, за спільною ініціативою та обопільною згодою, у відповідності до ст.ст.468, 469, 470, 472, 473 КПК України уклали дану угоду про визнання винуватості, в якій виклали формулювання обвинувачення та його правову кваліфікацію за ч.2 ст.332 КК України, яка ніким не оспорюється, зазначили істотні обставини для даного кримінального провадження, а також узгодили призначення покарання обвинуваченому за ч.2 ст.332 КК України у виді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавлення права займати адміністративно-господарські посади та організаційно-розпорядчі посади, а також посади, пов`язані з безпосередньою охороною державного кордону, строком на два роки, на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом трьох років не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього на підставі ст.76 КК України обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або навчання. Також у даній угоді зазначені та роз`яснені обвинуваченому наслідки укладення та затвердження угоди, а також наслідки її невиконання.

В підготовчому судовому засіданні прокурор, обвинувачений та захисник просять затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 21 листопада 2024 року між прокурором Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_6 , в присутності захисника ОСОБА_5 .

Заслухавши сторони кримінального провадження, дослідивши обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 , угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором та обвинуваченим, документи, що до них долучені, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468- 475 цього Кодексу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно п.1 ч.4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.

При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_6 цілком розуміє права, визначені йому п.1 ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Також, в підготовчому судовому засіданні обвинувачений беззастережно визнав свою вину та надав суду згоду на призначення узгодженого покарання.

В судовому засіданні суд переконався в тому, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Приписами ст.470 КПК України закріплено, що прокурор при вирішенні питання про укладення угоди про визнання винуватості зобов`язаний враховувати такі обставини: ступінь тяжкості та характер сприяння підозрюваного чи обвинуваченого у проведенні кримінального провадження щодо нього або інших осіб; характер і тяжкість обвинувачення (підозри), наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень; наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.

Частиною 1 ст.472 КПК України визначено, що в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, умови застосування спеціальної конфіскації, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

Частина 7 ст. 474 КПК України визначає, що суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості. У разі відмови суду в затвердженні угоди, укладення якої ініційовано на стадії досудового розслідування, судове провадження за згодою сторін кримінального провадження продовжується в загальному порядку. У разі незгоди однієї із сторін із продовженням судового провадження у загальному порядку досудове розслідування продовжується в загальному порядку.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши зміст укладеної сторонами угоди про визнання винуватості, суд приходить до висновку, що прокурором під час її укладення не в повній мірі були враховані, як обставини, визначені у ст. 470 КПК України, так і умови угоди про визнання винуватості, передбачені ст. 472 КПК України.

В угоді про визнання винуватості мають бути викладені обов`язки щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), тобто обґрунтування забезпечення співвідношення суспільного та приватного інтересу підозрюваного/обвинуваченого. У цьому випадку інтерес держави (суспільства) щодо призначення належного покарання винному може підпорядковуватися зацікавленості у підвищенні ефективності досудового розслідування і судового провадження, та, як наслідок, прискорення судового розгляду. Тобто, в обмін на узгоджену міру покарання підозрюваний (обвинувачений) мав би сприяти державі у викритті інших злочинів або інших осіб, повідомляти схему злочинної діяльності тощо.

На думку суду, угода не може бути укладена, якщо сприяння обвинуваченого досудовому розслідуванню полягає лише у повідомленні відомостей про його власну участь в злочинах, оскільки про це вже і так відомо працівникам правоохоронних органів, незалежно від такого сприяння.

В даному випадку, суд вважає, що умови укладеної угоди, в частині узгодженого покарання, також не відповідають інтересам суспільства.

Так, стороною обвинувачення не враховано тяжкість вчинення кримінального правопорушення та суспільну небезпечність скоєного діяння, яке вчинене у складний для країни час повномасштабного вторгнення рф на її територію, в період дії військового стану та загальної військової мобілізації, а обвинувачений, будучи громадянином України, на якого, відповідно до ст.68 Конституції України покладено обов`язок неухильно дотримуватися Конституції України та законів України, а тим паче являється службовою особою, яка вчинила дії з організації незаконного переправлення особи через державний кордон України.

Вказане, на думку суду, значною мірою підвищує суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, а тому, досягнута між сторонами домовленість щодо виду та розміру покарання для ОСОБА_6 , із застосуванням до ч.2 ст. 332 КК остаточного покарання у виді 5 років позбавлення волі з призначенням іспитового строку на три роки, з позбавлення права займати адміністративно-господарські посади та організаційно-розпорядчі посади, а також посади, пов`язані з безпосередньою охороною державного кордону, строком на два роки, є занадто м`яким та таким, що не відповідає інтересам суспільства та загальним засадам призначення покарання, закріпленим ст. 65 КК України, в частині забезпечення принципу визначення необхідного та достатнього для виправлення особи покарання, яке в подальшому також сприятиме попередженню вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, як обвинуваченою, так і іншими особами. При цьому застосування вочевидь м`якого покарання породжуватиме в осіб, що вчиняють аналогічні злочини, уяву про безкарність таких дій, що матиме наслідком збільшення подібних дій, а за такого збільшення загрози для авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, у сфері службової та професійної діяльності, недоторканості державних кордонів, посягання на забезпечення призову та мобілізації.

Таким чином, суд вважає, що умови угоди, спрямовані винятково на задоволення приватного інтересу обвинуваченого щодо пом`якшення покарання.

Отже, жодного суспільного інтересу, який би мав бути забезпечений при укладенні угоди, окрім швидкого судового провадження, умовами угоди навіть не обговорювались, дана угода фактично укладена лише з умовами беззастережного визнання обвинуваченим своєї провини.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про невідповідність вказаної угоди вимогам КПК України та КК України, її не відповідність інтересам суспільства, що відповідно до вимог ч. 7 ст. 474 КПК України є підставою для відмови у її затвердженні.

Керуючись ст. ст. 369-372, 376, 468, 469, 470, 472, 474 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

В затвердженні угоди про визнання винуватості від 21 листопада 2024 року, укладену у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000337 від 3 серпня 2024 року, між прокурором Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_6 , - відмовити.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та оголошено 11 лютого 2025 року.

Головуючий ОСОБА_1