Справа № 462/2915/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/52/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0004550 за апеляційною скаргою захисника - адвоката ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 05.12.2024 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця села Поториця, Сокальського району, Львівської області, з незакінченою вищою освітою, офіційно непрацевлаштованого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

за участю :

прокурора - ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

встановила:

Захисник обвинуваченого подав апеляційну скарга на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 05.12.2024 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням протягом іспитового строку тривалістю 3 роки.

Зобов`язано ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст. 76 КК України, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов ОСОБА_11 та ОСОБА_12 залишено без розгляду.

Скасовано арешт на транспортний засіб марки «ЗАЗ Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 , накладений ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова ОСОБА_13 від 27.12.2018 (арк. 24 Том №2).

Стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати у кримінальному провадженні на загальну суму 53792,85 грн - на користь держави.

Вирішено питання з речовими доказами в порядку ст. 100 КПК України.

Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції змінити. Пом`якшити покарання ОСОБА_7 та вважати його засудженим за ч.2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, та звільнити від відбування цього покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням протягом іспитового строку тривалістю 1 рік без застосування додаткового покарання у виді позбавленням права керування транспортними засобами.

Вважає зазначений вирок, в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, незаконним, необгрунтованим.

Наявними у справі доказами, які визнаються та не оспорюються стороною захисту, доведено винуватість його підзахисного у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні. Апелянт не піддає сумніву і кваліфікацію дій ОСОБА_7 .

Апелянт вважає, що судом першої інстанції призначено обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, яке є очевидно невідповідним особі засудженого та тяжкості кримінального правопорушення. Обрання міри покарання є одним із найважливіших завдань суду при ухваленні вироку, оскільки саме на цьому етапі реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Так судом першої інстанції встановлено наявність пом`якшуючих покарання обставин: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування шкоди потерпілим. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Апелянт вважає, що зазначеного достатньо для призначення більш м`якого покарання, однак суд врахував не усі наявні пом`якшуючі обставини у даному кримінальному провадженні. Обвинувачений неодноразово просив вибачення у потерпілих. Щире каяття та визнання вини у вчиненому злочині вбачаються також з показів ОСОБА_14 в суді першої інстанції. ОСОБА_15 відшкодував потерпілій ОСОБА_16 200000,00 гривень матеріальної та моральної шкоди та зобов`язався відшкодувати ще 200000,00 гривень, про що складено та підписано договір, а потерпілій ОСОБА_12 50 000,00 гривень, про що також складено та підписано договір.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_15 є особою молодого віку (станом на день вчинення йому виповнилося лише 24 роки, та стаж водіння на цей час був незначним); ОСОБА_15 щиро розкаявся, дав зізнавальні покази та всіляко сприяв органам досудового розслідування та суду у встановленні об`єктивної істини у справ; ОСОБА_15 вибачився перед потерпілими - матір`ю та дівчиною загиблого, виявив щирий жаль за скоєним.

Не заперечуючи вини ОСОБА_14 у порушенні ПДР, що перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою, що призвела до загибелі ОСОБА_17 , апелянт вважає, що суд першої інстанції мав взяти до уваги, що причиною ДТП були також протиправні дії самого потерпілого ОСОБА_17 , оскільки останній в стані алкогольного сп`яніння 1,86 проміле етанолу в крові, за даним висновку експерта, розмовляючи по телефону, вийшов на пішохідний перехід, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе.

Крім того ОСОБА_15 працює у ФОП ОСОБА_18 на посаді водія автотранспортних засобів і право керування транспортними засобами є необхідним для виконання ним своїх трудових функцій. Також ОСОБА_15 підробляє водієм таксі та потребує прав водія. ОСОБА_15 має хвороби хребта, і за медичними показниками йому протипоказана важка фізична праця та підйом вантажів. Враховуючи, що ОСОБА_15 не може виконувати фізичну працю, то робота водія є єдино можливим способом заробітку для обвинуваченого.

Апелянт наголошує, що в даному випадку, враховуючи особу обвинуваченого, необережну форму вини, наявність багатьох пом`якшуючих обставин, позитивної характеристики обвинуваченого, були наявними всі підстави для обрання ОСОБА_19 мінімального покарання, визначеного санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді 3 років позбавлення волі та звільнення його від відбування цього покарання з іспитовим строком 1 рік. Також були відсутні підстави для позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 21.12.2018, приблизно о 22 год. 10 хв., керуючи автомобілем марки «ЗАЗ Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним по проїзній частині вулиці Городоцької у місті Львові в напрямку вулиці Виговського, поблизу будинку № 168, порушив вимоги Р.1 п.1.5; 1.10 (в частині значень термінів «небезпека для руху» та «пішохідний перехід») Р.2 п.2.3 (підпунктів «б» та «д»), Р.10 п.10.1; Р. 11 п. 11.2; Р.12 п.п. 12.3; 12.9 (підпункту «б»), Р.18 п.18.1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, які виразились в тому, що він, керуючи транспортним засобом в населеному пункті із швидкістю 53 км/год та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при відсутності завад технічного характеру, не зменшив швидкості аж до зупинки, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_20 , який переходив проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу справа на ліво по напрямку його руху та мав перевагу для руху, став змінювати напрямок руху автомобіля з крайньої правої смуги у крайню ліву, що призвело до ДТП наїзду керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_21 .

Внаслідок порушення водієм ОСОБА_7 Правил дорожнього руху, пішохід ОСОБА_21 , згідно висновку експерта №153/18 судово-медичної експертизи отримав: відкриту черепно-мозкову травму у вигляді переломів склепіння та основи черепа, забою головного мозку важкого ступеня, гострої субдуральної гематоми правої півкулі мозку, яка ускладнилася аспіраційним синдромом, стисненням та набряком-набуханням головного мозку, які були спричинені при автонаїзді, були небезпечними для життя в момент заподіяння, відповідають тяжкому тілесному ушкодженню та призвели до смерті ОСОБА_21 .

Заслухавши доповідь судді, думку захисника адвоката ОСОБА_6 , підтриману обвинуваченим ОСОБА_7 та представником потерпілої адвокатом ОСОБА_10 , які кожен окремо, просили задовольнити апеляційну скаргу сторони захисту та не позбавляти ОСОБА_7 права керувати транспортними засобами, оскільки водіння ТЗ є єдиним способом доходу для родини обвинуваченого, міркування прокурора ОСОБА_8 , який просив залишити без задоволення апеляційні вимоги сторони захисту, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційних вимог, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Оскільки висновки суду про доведеність вини обвинуваченого, а також правильність кваліфікації дій жодна із сторін не оскаржує, то вирок у цій частині перегляду не підлягає.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7«Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення Правил дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, в результаті чого потерпілому ОСОБА_20 спричинено тілесні ушкодження, від яких він помер.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що висновок суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України, вчиненого за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам, які ніким не оскаржувався

Мотивуючи призначення покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції взяв до уваги, що обвинуваченим було вчиненого суспільно небезпечне діяння, що охоплюється ч.2 ст. 286 КК України, кореспондує умисел винного на порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Відповідно судом враховано, що вказаний склад злочину характеризується змішаною формою вини і хоча особа не бажала настання таких наслідків для потерпілого, проте своїми умисними діями, спрямованими на порушення Правил дорожнього руху, спричиняє такі. А тому, слід взяти до уваги те, що на підвищену суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_7 злочину, вказує факт умисного ігнорування ним встановлених правил керування транспортними засобами.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому за вчинення кримінального правопорушення, суд першої інстанції виходив з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та відповідно до ст. 65 КК України врахував тяжкість вчиненого злочину, що згідно із ст. 12 КК України є тяжким злочином, враховував обставини та наслідки вчиненого злочину, а саме те, що керуючи джерелом підвищеної небезпеки, вчинив грубе порушення ПДР України, що спричинило смерть потерпілого.

Також судом першої інстанції було враховано обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, що підтверджується поведінкою обвинуваченого при розгляді в суді першої інстанції, активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування шкоди потерпілим; відсутність обставин, що обтяжують покарання, особу обвинуваченого, який є молодого віку, згідно ст.89 КК України раніше не судимий, на обліках в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, підтвердження про офіційне працевлаштування не надано.

Відповідно до змісту статей 50, 65 КК України покарання має на меті виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Апеляційний суд вважає, що покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, таке покарання є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. При цьому обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого суд першої інстанції визнав його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування шкоди потерпілим. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Апеляційні вимоги сторони захисту, стосовно застосування ОСОБА_7 меншої міри покарання та не застосування до обвинуваченого додаткового покарання, були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Однак, з врахуванням обставин справи та наявних в кримінальному провадженні матеріалів, позиції потерпілих, колегія суддів не вбачає підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 меншої міри покарання через відсутність більш обгрунтованих доводів апелянтів.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Скоппола проти Італіївід 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону при призначенні покарання при цьому врахував думку потерпілої.

Так судом першої інстанції при призначенні остаточного покарання враховано характер допущених обвинуваченим порушень правил дорожнього руху, особу обвинуваченого, який не підтвердив офіційно необхідність використання транспортного засобу для заробітку на утримання сім`ї.

Суду апеляційної інстанції було надано в додатку до апеляційної скарги довідку за підписом ФОП ОСОБА_18 , датованої 31.12.2024 р. про те, що ОСОБА_7 дійсно працює у ФОП ОСОБА_18 на посаді водія автотранспортних засобів, однак не зазначено з якого часу та не підтверджено офіційне працевлаштування ( витяг з наказу чи трудової книжки) (а.с.41). Крім того до апеляційної скарги долучено довідку з благодійної організації «Благодійний фонд «Левовий вклад»», який підтверджує волонтерську діяльність ОСОБА_7 по перевозу автомобілів на станції техобслуговування та їх передачі в подальшому на фронт. (а.с.46-47).

Зазначені вище документи є документами, які позитивно характеризують обвинуваченого та підтверджують підставність застосування до нього судом першої інстанції, вимог ст. 75 КК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в результаті ДТП потерпілому ОСОБА_20 спричинено тілесні ушкодження, від яких він помер.

Згідно вироку суд першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 , серед іншого порушив вимоги п. 12.3 ПДР, якими передбачено, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Порушення п. 12.3 ПДР України допущеного водієм ОСОБА_7 знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП і наслідками, що настали.

Протиправність дій потерпілого пішохода не у всякому випадку виключає винуватість засудженого. Той факт, що внаслідок грубого порушення ПДР потерпілий створив небезпеку для дорожнього руху, не викликає сумніву. Однак, незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій зобов`язаний був виконати вимогу пункту 12.3 ПДР і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Таким чином, той факт, що небезпеку для руху, а саме перебування пішохода на проїзній частині дороги, не звільняє водія від виконання вимог зазначеного пункту Правил. Тим більше, що пішохід переходив проїзну частину дороги по нерегульованому пішоходному переходу справа на ліво по напрямку руху автомобіля та мав перевагу для руху.

Таку позицію зазначено і в постанові Верховного Суду від 14.01.2025 у справі № 592/7961/18.

Покликання захисника обвинуваченого в поданій апеляційній скарзі не спростовують правильність прийнятого судом першої інстанції рішення.

Відтак апеляційні вимоги захисника обвинуваченого щодо зміни обвинуваченому міри покарання як основного так і додаткового, не знайшли підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

На переконання колегії суддів призначене обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання з призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Призначене покарання буде необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Ураховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, а призначене покарання відповідає особі обвинуваченого, відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Залізничного районного суду м.Львова від 05.12.2024 року яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: