УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 404/4800/24

провадження № 51-1276ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 липня 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 14 січня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001195 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 липня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Крім того, суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, запобіжного заходу та речових доказів у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_4 26 квітня 2024 року приблизно о 13:00, перебуваючи у квартирі «Л»25, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , під час словесної сварки, що сталася через раптово виниклі неприязні відносини у зв`язку з борговими зобов`язаннями, умисно наніс ОСОБА_6 предметом схожим на ніж один удар у життєво важливий орган, а саме в ділянку печінки, у результаті чого спричинив тяжке тілесне ушкодження, що є небезпечними для життя, у виді проникаючої в черевну порожнину рани з ушкодженням лівої долі печінки та внутрішньо-черевною кровотечею.

Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 14 січня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 - без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 липня 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 14 січня 2025 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_5 вказує: про невстановлення умислу та його виду, які є обов`язковими для кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 121 КК; що встановлені обставини свідчать про можливе вчинення засудженим кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК (необережне тяжке тілесне ушкодження); що судами не надано правової оцінки інформації, повідомленої засудженим, щодо нанесення йому працівником поліції, який прибув на виклик, середньої тяжкості тілесних ушкоджень; що знаряддя, яким було спричинено тілесні ушкодження, не знайдено.

Крім того, скаржник звертає увагу Суду і на розбіжності в судових рішеннях щодо персональних даних обвинуваченого та потерпілого.

Також касатор зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій пом`якшуючих обставин: зізнання, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування можливого завдання ним збитку та усунення можливого заподіяння шкоди, надання допомоги потерпілому.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З огляду на наведені положення процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження обґрунтовано дійшов висновку про наявність у діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК - тобто у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, а саме умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Так, Кіровський районний суд м. Кіровограда у вироку обґрунтовано послався, зокрема, на показання:

- засудженого ОСОБА_4 , який винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, визнав частково та повідомив, окрім іншого, що він зі ОСОБА_6 випив дві пляшки, і він пропонував третю пляшку допити, проте потерпілий був проти. Засуджений взяв ніж та, погрожуючи ним, наполягав на тому, щоб допити спиртне, після чого наніс удар під ребра потерпілому ножем, який потім відкинув, попавши в унітаз. Він шукав ніж у присутності працівників поліції, однак не знайшов його. Стверджував, що наніс удар не умисно;

- потерпілого ОСОБА_6 , який зазначив, що вони багато випили алкоголю, наразі причини конфлікту не пам`ятає; удар йому був нанесений напроти туалету; свідомість не втрачав. Просив суд не позбавляти обвинуваченого волі.

Також установлені судом першої інстанції обставини підтверджуються сукупністю письмових доказів, зокрема: протоколом огляду місця події від 26 квітня 2024 року із фототаблицею до нього; протоколом вилучення (відібрання) зразків у ОСОБА_4 для проведення експертизи від 26 квітня 2024 року; протоколом перегляду відеозапису на компакт-диску від 27 квітня 2024 року; протоколом отримання зразків у ОСОБА_4 для проведення експертизи від 27 квітня 2024 року; протоколами проведення слідчих експериментів від 02 травня 2024 року за участю потерпілого ОСОБА_6 та підозрюваного ОСОБА_4 ; протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 13 травня 2024 року з додатками; висновком експерта № 351 від 18 травня 2024 року. Зміст цих доказів детально викладено у вироку й не заперечується захисником.

З`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення з огляду на таке.

Як встановив місцевий суд, потерпілий та засуджений тривалий час вживали спиртні напої і, коли потерпілий відмовився продовжувати вживати спиртне ОСОБА_4 , розуміючи, усвідомлюючи та бажаючи спричинити потерпілому тілесне ушкодження, наніс удар предметом схожим на ніж. Крім того, суд зауважив, що виклик швидкої медичної допомоги, поліції після поранення потерпілого були обов`язком засудженого для уникнення тяжких наслідків через поранення. Суд першої інстанції не залишив поза увагою і ту обставину, що ОСОБА_4 до приїзду екстрених служб позбувся ножа, яким спричинив потерпілому тілесні ушкодження, що свідчить про намагання уникнути чи пом`якшити собі покарання, з огляду на те, що він усвідомлював наслідки скоєного.

Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції врахував, зокрема: тяжкість вчиненого кримінального правопорушення; наявність обставини, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, та відсутність обставин, які його пом`якшують; відомості про особу засудженого, який не одружений, не працює, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває.

Урахувавши вказані вище обставини, суд призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк, необхідний для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень у межах санкції ч. 1 ст. 121 КК, що цілком відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, який становить суспільну небезпеку для оточуючих і вчинив тяжкий злочин в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, суд не встановив підстав для застосування приписів статей 69, 75 КК.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник подав апеляційну скаргу, у якій заявляв вимогу про перекваліфікацію діяння його підзахисного на ст. 128 КК, а саме необережне тяжке тілесне ушкодження. Кропивницький апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження, обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог захисника.

Верховний Суд зауважує, що з об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ст. 128 КК, характеризується: 1) дією або бездіяльністю у вигляді посягання на здоров`я іншої особи; 2) наслідками у вигляді спричинення тяжких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень; 3) причинним зв`язком між вказаним діянням та наслідками.

Поряд з цим, кримінальна відповідальність за ст. 121 КК України настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого ст. 128 КК, за умови умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження.

Основним елементом, за яким відрізняються вказані кримінальні правопорушення є суб`єктивна сторона.

У разі вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК, суб`єктивна сторона може проявлятися у виді як злочинної самовпевненості, так і злочинної недбалості. Натомість для злочину, передбаченого ст. 121 КК, характерною є умисна форма вини (прямий або непрямий умисел).

Зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень слід виходити з конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення, зокрема, обстановки його вчинення, стосунків між винним і потерпілим, локалізації, характеру, механізму утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, ставлення особи до вчиненого.

Диспозицією ч. 1 ст. 121 КК передбачено відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Отже, при вчиненні цього злочину умисел винної особи направлений саме на спричинення тілесних ушкоджень. До того ж ступінь тяжкості ушкодження здоров`я потерпілого може бути в свідомості особи не конкретизованим, тобто щодо наслідків своїх дій вона може діяти з невизначеним умислом. В такому разі відповідальність настає залежно від фактично заподіяної шкоди здоров`ю потерпілого.

Розмежовуючи вказані кримінальні правопорушення, у конкретному кримінальному провадженні апеляційний суд врахував показання обвинуваченого та потерпілого, протоколи проведення слідчих експериментів від 02 травня 2024 року за участю потерпілого ОСОБА_6 та підозрюваного ОСОБА_4 .

На переконання апеляційного суду, зазначені докази підтверджують наявність у ОСОБА_4 саме умислу на спричинення потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, оскільки встановлено, що: засуджений, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час конфлікту із потерпілим, який має вади опорно-рухового апарату, проблеми із ходою та вільним пересуванням, використовуючи малозначний привід (як небажання потерпілого продовжувати подальше вживання спиртних напоїв), ударив потерпілого в ділянку живота ножем, що взяв зі столу.

Також апеляційний суд звернув увагу на показання ОСОБА_4 , згідно з якими ОСОБА_6 не міг наштрикнутися на ніж сам, а удар ножем він наніс потерпілому під ребра, оскільки той відмовлявся продовжити вживати алкоголь.

Крім того, суд не залишив поза увагою і висновок експерта № 351 від 18 травня 2024 року, відповідно до якого характер та механізм утворення тілесного ушкодження виключає можливість його утворення під час падіння потерпілого з положення стоячи на площину або виступаючу поверхню. Тілесне ушкодження, наявне у потерпілого, могло утворитися за умов, на які вказав ОСОБА_6 у протоколі проведення слідчого експерименту від 02 травня 2024 року.

Урахувавши викладене, а також характер тілесного ушкодження, спричиненого потерпілому, його локалізацію та знаряддя заподіяння тілесного ушкодження апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що тяжке тілесне ушкодження було безпосереднім наслідком нанесення ОСОБА_4 удару в ділянку живота (нижче ребер) потерпілому ОСОБА_6 й охоплювалось умислом засудженого, який вочевидь розумів наслідки, до яких може призвести удар ножем у життєво важливий орган людини.

Верховний Суд погоджується з рішенням судів щодо кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 121 КК та додатково зауважує, що засуджений під час словесної сварки з потерпілим умисно наніс йому один удар предметом схожим на ніж в життєво важливий орган - печінку. Такі активні дії ОСОБА_4 вчинив неочікувано для потерпілого та вони не були рефлекторними.

Крім того, встановлені судами попередніх інстанцій обставини свідчать про те, що засуджений, умисно завдаючи потерпілому удар предметом схожим на ніж в ділянку печінки, усвідомлював можливі наслідки діяння у виді тілесних ушкоджень потерпілого і бажав настання таких наслідків.

До того ж Суд зауважує, що згідно з формулюванням обвинувачення, визнаного місцевим судом доведеним, всупереч твердженням касатора, суд першої інстанції встановив та на виконання п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК зазначив у вироку про умисну форму вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення.

Також, були предметом перевірки апеляційного суду і доводи сторони захисту щодо неоднакового зазначення судом першої інстанції у вироку персональних даних засудженого ОСОБА_4 та потерпілого ОСОБА_6 .

Як зазначив суд апеляційної інстанції, згідно з вироком суд першої інстанції дійсно у мотивувальній частині вказав ініціали потерпілого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 », рік його народження «1971 року», дату народження засудженого - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Водночас, як слушно зауважив апеляційний суд, зазначені помилки мають характер технічної описки і на правильне встановлення обставин кримінального правопорушення та суть судового рішення не впливають. Також суд вказав, що особи обвинуваченого та потерпілого належно встановлені за наявними паспортними даними, а також під час їх допиту в судовому засіданні.

Крім того, будучи допитаними судом під час судового слідства, ні засуджений ОСОБА_4 , ні потерпілий ОСОБА_6 не заперечили обставин подій у тій частині, що вживаючи спиртні напої, під час конфлікту ОСОБА_4 наніс указаний вище удар потерпілому ОСОБА_6 .

Вказав апеляційний суд про те, що місцевий суд дотримався принципів призначення покарання, а також належно врахував обставини, передбачені ст.ст. 65-67 КК, під час призначення покарання з огляду на те, що суд першої інстанції врахував, зокрема, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке до того ж умисне, тяжкі наслідки, що настали у вигляді спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, а також інші обставини, зміст яких викладено у вироку.

У цьому кримінальному провадженні, на переконання Верховного Суду, з огляду на зміст судових рішень не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.

З огляду на наведене вище, конкретні фактичні обставини та характер скоєного кримінального правопорушення суд першої інстанції, із висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією частини статті, за якою засуджено ОСОБА_4 .

Ураховуючи часткове визнання вини засудженим, а також той факт, що він до приїзду екстрених служб позбувся знаряддя, яким спричинив потерпілому тілесні ушкодження, Суд не вбачає підстав для визнання обставин, на які посилається захисник у скарзі, такими, що пом`якшують покарання.

Суд касаційної інстанції також зауважує, що доводи захисника, про те, що органом досудового розслідування не було знайдено знаряддя вчинення злочину, не спростовують правильності висновків суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, з урахуванням сукупності вказаних вище доказів.

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що посилання у скарзі на отримання ОСОБА_4 тілесних ушкоджень на місці події не ставить під сумнів законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, оскільки зі встановлених судами попередніх інстанцій обставин та доводів касаційної скарги не вбачається, що указані захисником факти вплинули на допустимість доказів, покладених судом в основу вироку.

З огляду на вказане касаційний суд підсумовує, що вирок місцевого суду і ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведені мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі засудженого доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваному судовому рішенні, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 липня 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 14 січня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3