справа № 405/6880/24
провадження № 11-сс/4809/549/24
На розгляді Кропивницького апеляційного суду знаходяться апеляційна скарга підозрюваного ОСОБА_1 на ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 жовтня 2024 року про арешт майна, а також дві апеляційні скарги прокурора ОСОБА_2 на ухвали слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 жовтня 2024 року про відмову у задоволенні клопотань слідчого про проведення обшуку автомобіля ОСОБА_1 та квартири за місцем проживання ОСОБА_1 .
07.10.2024 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були затримані у порядку ст. 208 КПК України.
З метою документування злочинної діяльності, 07.10.2024 року слідчим, який розслідує дане кримінальне провадження ОСОБА_5 у невідкладному випадку до постановлення ухвали суду, відповідно до ст. 233 КПК України, проведено обшук автомобіля ОСОБА_1 «KIA CERATO» д.н.з. НОМЕР_1 в ході якого було виявлено та вилучено: два екземпляри клопотання про закриття провадження у справі судді Ленінського райсуду м. Кіровограда справа №405/6131/24, провадження №3/405/1781/24.
08 жовтня 2024 року, з метою легалізації результатів проведеної у невідкладних випадках даної слідчої дії, старший слідчий в ОВС ВР ОТЗ СУ ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_6 , за погодженням з заступником начальника відділу Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_2 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про надання дозволу на обшук автомобіля ОСОБА_1 .
Однак, ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 жовтня 2024 року у задоволенні даного клопотання слідчому відмовлено.
Як вбачається зі змісту, слідчий суддя дійшов висновку про те, що слідчий не мав правових підстав для проведення невідкладного обшуку, оскільки в даному випадку була відсутня така ознака ч. 3 ст. 233 КПК України як невідкладність, а проведення обшуку у ОСОБА_1 , в тому числі у належному йому транспортному засобі було прогнозованим, планованою дією з огляду на заяву ОСОБА_7 та протоколу допиту останнього.
Крім того, слідчий суддя зазначив, що обшук у ОСОБА_1 не був пов`язаний із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, а наявні у матеріалах клопотання докази свідчать про те, що слідство мало у розпорядженні інформацію з 26.09.2024 про передачу неправомірної вигоди ОСОБА_1 за вплив на прийняття рішення суддею Ленінського районного суду міста Кіровограда, а також з 20.09.2024 про безпосередню участь у цьому помічника судді ОСОБА_4 .
Підсумовуючи свої висновки слідчий суддя вказав про те, що обшук у ОСОБА_1 проведено на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України, а саме «у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину», вочевидь без достатніх на те правових підстав.
Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, прокурор у даному кримінальному провадженні ОСОБА_2 звернувся до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою про скасування ухвали, як незаконної та необґрунтованої, просить постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого про надання дозволу на проведення обшуку автомобіля підозрюваного ОСОБА_1 .
В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що вказана невідкладна слідча дія була проведена після того, як підозрюваний ОСОБА_8 в цей день по завершенню робочого дня повернувся до місця свого проживання, що унеможливлювало сторону обвинувачення завчасно звернутися до суду для отримання дозволу на проведення обшуку, оскільки вказане майно, у вигляді грошових коштів, з великою вірогідністю могло бути знищене чи приховане заінтересованими особами. А тому для збереження вказаного майна, його виявлення та вилучення і проведено невідкладну слідчу дію - обшук.
Прокурор стверджує, що хоча ухвала слідчого судді про відмову у задоволенні клопотання про надання дозволу на проведення обшуку у невідкладних випадках не входить до переліку ухвал, визначених ст. 309 КПК України, які можуть бути оскарженні в апеляційному порядку під час досудового розслідування, однак з урахуванням загальних принципів законності та верховенства права, основних засад судочинства, визначених Конституцією України, а також положень ст. 7, 9 та 24 КПК України, явно несправедливе та, як наслідок неправосудне рішення слідчого судді може бути оскаржено в апеляційному порядку.
З метою перевірки доводів прокурора щодо ухвалення слідчим суддею неправосудного рішення, колегія суддів, з урахуванням загальних принципів законності та верховенства права, основних засад судочинства, визначених Конституцією України, а також положень ст. 7, 9 та 24 КПК України, вирішила перевірити доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині ухвали слідчого судді про відмову у наданні дозволу на проведення обшуку, незважаючи на те, що таке рішення не міститься у визначеному статтею 309 КПК переліку.
Така позиція була узгоджена з колегами.
Під час апеляційного розгляду захисник підозрюваного ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 звернувся до суду з клопотанням про закриття апеляційного провадження за скаргою прокурора на ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15.10.2024 року, вказуючи на те, що ухвали слідчого судді про відмову у наданні дозволу на проведення обшуку, згідно ст. 309 КПК не входить до переліку ухвал, які можуть бути оскарженні в апеляційному порядку, не передбачено такої можливості і ст. 234 КПК України, яка регулює порядок розгляду такого клопотання.
Колеги вважають, що однозначна практика Верховного Суду вказує про те, що апеляційний суд не вправі давати юридичну оцінку рішенням слідчого судді, які не входять до переліку ухвал, визначених положеннями статті 309 КПК України, які підлягають оскарженню під час досудового розслідування.
Я з цим у певній мірі не згоден за таких підстав.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8 Конституції України).
Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Ці вимоги стосуються й ухвал, постановлених слідчими суддями, як одного з видів судового рішення.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини третьої статті 129 Конституції України, ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII).
Наведені правові норми мають своє відображення у пунктах 1, 2 та 17 статті 7 КПК, де зазначено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Законність і обґрунтованість рішень слідчого судді, прийнятих на досудовому розслідуванні, може бути забезпечена можливістю їх оскарження в апеляційному порядку.
Тому передбачене Главою 26 КПК право на оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування є важливою гарантією забезпечення захисту прав і законних інтересів учасників кримінального провадження і процесуальним інструментом виправлення судової помилки на цьому етапі кримінального провадження та відповідає його завданням, передбаченим ст. 2 КПК.
Перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування в апеляційному порядку, викладено в частинах першій та другій статті 309 КПК.
Це ухвали, які стосуються обмеження свободи та особистої недоторканності, арешту майна, тимчасового доступу до певних речей і документів, відсторонення від посади, а також ухвали про відмову у здійсненні спеціального досудового розслідування, про відмову в задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, повернення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора або відмову у відкритті провадження у ній.
Частина третя статті 309 КПК встановлює, що інші ухвали слідчого судді, ніж зазначені в цій статті, оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Тобто у випадку незгоди сторін з іншими ухвалами слідчого судді законність останніх підлягає перевірці судом першої інстанції під час підготовчого провадження.
Аналіз ст. 309 КПК, якою на рівні загальних норм закріплено перелік ухвал слідчого судді, які підлягають оскарженню в апеляційному порядку під час досудового розслідування, надає підстави стверджувати, що законодавцем віднесені до предмета оскарження рішення слідчого судді, які або вирішують питання щодо обмеження конституційних прав особи (застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту; застосування запобіжного заходу у вигляді застави; відсторонення від посади і т.д.), або якими вирішується питання, які мають істотне значення для здійснення ефективного досудового розслідування (відмова у наданні дозволу на затримання; відмову у здійсненні спеціального досудового розслідування; відмова у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, домашнього арешту та застави), або якими вирішується доля досудового розслідування чи кримінального провадження в цілому (закриття кримінального провадження на підставі ч. 9 ст. 284 КПК і т.д.).
З наведеного вбачається, що перевірці в апеляційній інстанції підлягають лише ухвали слідчого судді, які пов`язані з можливістю істотного обмеження прав, свобод та інтересів особи або мають вирішальне значення для руху досудового розслідування чи кримінального провадження в цілому.
У зв`язку з цим обмеження права на апеляційне оскарження є виправданим і воно може бути пов`язане, зокрема, із забороною оскарження рішень слідчого судді, які не призводять ні до встановлення обмежень конституційних прав особи, ні до неможливості оскарження вже встановлених правообмежень та які не перешкоджатимуть здійсненню ефективного досудового розслідування чи кримінального провадження в цілому.
Саме такий підхід відповідатиме основному завданню (призначенню) судово-контрольного провадження, яке знайшло своє нормативне закріплення в КПК, - «здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні» (п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК).
Натомість, в ухвалі від 15 жовтня 2024 року про відмову слідчому у задоволенні клопотання про надання дозволу на обшук, слідчий суддя посилається на те, що обшук автомобіля ОСОБА_1 був явно незаконним, проведений без достатніх на те правових підстав, не був пов`язаний із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, оскільки наявні у матеріалах клопотання докази свідчать про те, що слідство з 26.09.2024 року мало у розпорядженні інформацію про передачу неправомірної вигоди ОСОБА_1 за вплив на прийняття рішення суддею Ленінського районного суду міста Кіровограда, а також з 20.09.2024 року про безпосередню участь у цьому помічника судді ОСОБА_4 .
При таких обставинах слідчий суддя дійшов висновку про те, що вказані слідчі дії не були невідкладними, а тому обшук автомобіля ОСОБА_1 повинен відбуватися лише з санкції суду.
При цьому, при вирішенні питань про арешт копій документів, які стосуються справи, яка знаходиться у провадженні судді Ленінського РС м. Кіровограда ( справа №405/6131/24, провадження №3/405/1781/24) слідчий суддя ОСОБА_3 дійшов до інших, протилежних висновків про законність, необхідність та доцільність арешту вказаних документів (речових доказів) вилучених у ОСОБА_1 , під час проведення обшуку автомобіля, тим самим слідчий суддя по суті легалізував результати проведеного у ОСОБА_1 обшуку.
Зокрема, слідчий суддя погодився з усіма доводами сторони обвинувачення і у своєму рішенні прямо зазначив про те, що для проведення ефективного досудового розслідування є потреба у збереженні цього майна у такому незмінному стані до встановлення фактичних обставин вчинення злочину. На даній стадії досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні виправдана потреба у тимчасовому втручанні в права та інтереси власника майна, шляхом накладення арешту, з метою запобігання його зникнення, знищення, пошкодження, зміни. Негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, не встановлено.
Більш того, на спростування доводів сторони захисту про незаконність проведеного у ОСОБА_1 обшуку, слідчий суддя вказав про те, що відповідно до ст. 172 КПК України при розгляді даного клопотання, не вирішуються питання належності та допустимості доказів, отриманих в ході досудового розслідування, оскільки оцінка допустимості доказів має бути вирішена відповідно до вимог ст. 89 КК України, під час ухвалення судового рішення при судовому розгляді кримінального провадження
При такій неоднозначній позиції слідчого судді, суперечливих та непереконливих висновків про відсутність законних підстав для проведення обшуку автомобіля ОСОБА_1 , одразу ж після його затримання, тобто у невідкладних випадках та водночас необхідність арешту вилученого у процесі обшуку майна, породжує правову невизначеність для слідства та суду щодо речових доказів, які у будь-якому кримінальному провадженні та з урахуванням специфіки досудового розслідування по даній категорії справ, є одним з основних способів доказування винуватості або невинуватості.
Ухвала слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда ОСОБА_3 від 15.10.2024 року про відмову у легалізації обшуку, який за версією слідства безпосередньо пов`язаний з викриттям ОСОБА_1 , як особи яка ймовірно причетна до злочину, фіксації результатів різних оперативно-розшукових заходів та факту отримання неправомірної вигоди, а також припинення діяльності ОСОБА_1 , на мою думку у деякій мірі перешкоджає здійсненню ефективного досудового розслідування, як в інтересах слідства так і сторони захисту (версія про отримання грошової винагороди за юридичні послуги) створює певні процесуальні перепони для реалізації прав кожного з учасників даного кримінального провадження, у тому числі представлення доказів, які спростовують доводи іншої сторони ( ст. 10 та ст.22 КПК )

Так, існує практика вищої судової інстанції щодо застосування норм права, зокрема постанови Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 646/3986/19, провадження № 51-3335 кмо 20 та від 16 вересня 2024 року у справі № 761/26342/22, провадження № 51-7561кмо 23 про відокремлення у даній категорії справ двох групи рішень:

- ухвалені поза межами процедури, передбаченої КПК (з питань, процедура вирішення яких слідчим суддею не передбачена КПК);

- ухвалені в межах передбаченої КПК процедури із застосуванням положень ч. 6 ст. 9 КПК та загальних засад кримінального провадження, визначених ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначив про те, що питання неправомірності відмови судом апеляційної інстанції у перевірці законності рішень слідчого судді, які належать до першої групи, отримала своє вирішення на рівні висновків вищої судової інстанції щодо застосування норм права (в постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2017 року у справі № 5-142кс(15)17, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справах № 237/1459/17 та № 243/6674/17), то питання щодо апеляційного оскарження другої групи рішень потребує диференційованого підходу з огляду на зміст ухваленого слідчим суддею рішення у кожному конкретному випадку.

Тобто, Верховний Суд підтвердив, що ці питання залишаються дискусійними не лише на рівні доктрини кримінального права, але й у судовій практиці, у тому числі на рівні касаційної інстанції.

Як зазначено вище, я вважаю, що ухвала слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда ОСОБА_3 від 15.10.2024 року в деякій мірі перешкоджає здійсненню ефективного досудового розслідування та кримінальному провадженню в цілому, як в інтересах слідства так і сторони захисту, а тому саме з метою здійснення ефективного судового контролю та через призму забезпечення додержання принципу правової ( юридичної ) визначеності, доводи прокурора про судову помилку можливо було перевірити в апеляційному порядку, обмеження прокурора такого права саме в даному конкретному випадку, на мою думку є не зовсім правильним та виправданим.

Суддя Кропивницького

апеляційного суду ОСОБА_1