Справа № 751/5945/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/218/25
Категорія - ч.4 ст.185 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0001671 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора на вирок Новозаводського районного суду

м. Чернігова від 14 листопада 2024 року

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Чернігова, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , неодружений, освіта базова середня, не працює, раніше судимий 03.07.2024 Деснянським районним судом м. Чернігова за ч.4 ст.185, ч.4 ст.186, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років;

засуджений за ч.4 ст.185 КК України до покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового приєднання призначеного покарання за цим вироком та невідбутого покарання за попереднім вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 03.07.2024, остаточно ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 1 (один) день.

Зараховано ОСОБА_8 у строк відбування покарання час тримання його під вартою та ухвалено початок строку відбування покарання рахувати з моменту його затримання - з 26 вересня 2024 року.

До набрання вироком законної сили, ухвалено ОСОБА_8 тимчасово залишити під вартою в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор».

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 1514,56 грн процесуальних витрат.

Вироком місцевого суду встановлено, що 24 травня 2024 року у період часу з 14:00 год до 15:00 год, ОСОБА_8 , в умовах воєнного стану, перебуваючи у приміщенні приватного дитсадка «Унікум», що розташований за адресою: місто Чернігів, вул. Стрілецька, 86/2, шляхом вільного доступу, умисно, таємно викрав електросамокат «Xiaomi Mi Electric Scooter Essential Black», чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 8755,20 грн.

Не погодившись із рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність своєї вини та кваліфікацію своїх дій, просив змінити вирок суду першої інстанції та звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком, на підставі ст.75 КК України. Послався на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, внаслідок суворості. Зокрема, просив врахувати, що він повністю визнав свою провину, критично відноситься до своїх дій та добровільно відшкодував завдані збитки потерпілому.

Прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини ОСОБА_8 , кваліфікацію його дій та вид і розмір призначеного покарання, просив змінити вирок місцевого суду; на підставі ч.7 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання перебування його під цілодобовим домашнім арештом з 27.06.2024 по 16.08.2024, із співвідношення три дні цілодобового домашнього арешту за один день тримання під вартою. В обґрунтування скарги послався на те, що місцевий суд при ухваленні вироку щодо ОСОБА_8 , не зарахував йому у строк покарання строк перебування його під цілодобовим домашнім арештом.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених вище підстав, думку прокурора, котрий підтримав свою апеляційну скаргу і просив залишити без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційних скаргах обвинуваченим та прокурором не оспорюються.

Положеннями ст.ст.50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Призначаючи ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість скоєного кримінального правопорушення, дані про його особу, який раніше судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування заподіяної шкоди; відсутність обставин, які обтяжують покарання; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі, проте із застосуванням ст.69 КК України, а також положень ч.4 ст.70 КК України при визначенні остаточного покарання, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Беручи до уваги фактичні обставини кримінального провадження, а саме вчинення крадіжки в умовах воєнного стану, у спосіб, який зокрема не відповідає моральним засадам у суспільстві і негативно характеризує обвинуваченого в частині законослухняності, його схильності до вчинення протиправних дій, тому колегія суддів не знаходить підстав для застосування до ОСОБА_8 положень ст.75 КК України, як на цьому наполягає обвинувачений.

Отже, всі обставини, на які посилається апелянт, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання враховані, тому доводи про суворість покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги прокурора з приводу зарахування у строк покарання ОСОБА_8 строк його тримання під цілодобовим арештом, заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.06.2024 до ОСОБА_8 було застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту до 16 серпня 2024 року.

Відповідно до ч.7 ст.72 КК України, домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Згідно з протоколом затримання особи за вироком суду, ОСОБА_8 був затриманий 26 вересня 2024 року, на підставі вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 03.07.2024.

Відповідно до ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 жовтня 2024 року, ОСОБА_8 було тимчасово залишено в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор» на час розгляду даного кримінального провадження.

Беручи до уваги, що під час досудового розслідування та судового розгляду цього кримінального провадження запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 не застосовувався, місцевим судом правильно зазначено, що строк відбування ним покарання рахується з моменту його фактичного затримання з 26 вересня 2024 року, із зарахуванням цього строку у термін призначеного обвинуваченому покарання.

Разом з тим, судом першої інстанції не було зараховано у строк покарання обвинуваченому ОСОБА_8 строк перебування його під цілодобовим домашнім арештом, за правилами ч.7 ст.72 КК України.

Відтак, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок місцевого суду зміні.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора - задовольнити.

Вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 листопада 2024 року щодо ОСОБА_8 - змінити.

На підставі ч.7 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк його перебування під цілодобовим домашнім арештом з 27 червня 2024 року по 16 серпня 2024 року, з розрахунку - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

У решті цей же вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4