ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/4610/23 Номер провадження 11-кп/814/958/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000602, за апеляційною скаргою прокурора відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 жовтня 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, військовозобов`язаного, раніше не судимого, визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 3 ст. 286-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 9 років.

визнано невинуватим та виправдано:

- за ч. 1 ст. 135 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 встановлено рахувати з 16 серпня 2023 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 473 200 гривень.

Скасовано накладений арешт на майно, вирішено порядок стягнення судових витрат та долю речових доказів.

Згідно з вироком суду, 15.08.2023 близько 21:00 водій ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем ВАЗ 2108 д.н.з. НОМЕР_1 рухався по автодорозі сполучення Лубни-Чорнухи в межах с. Калайдинці, Лубенського району, Полтавської області, в напрямку м. Лубни, де грубо порушив вимоги п. 12.3 ПДР України, а саме: проявив неуважність, допустив зіткнення передньою частиною керованого ним автомобіля, із задньою частиною трьохколісного електросамоката «Fashion sporting» під керуванням ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка рухалась попереду в попутному напрямку, прямолінійно.

У результаті даної пригоди ОСОБА_11 у відповідності до висновку судово-медичної експертизи № 182 від 11.09.2023 отримала наступні тілесні ушкодження: сукупна травма голови, хребта, грудної клітки, кровопідтічність м`яких тканин лобу справа, лівої тім`яно-потиличної ділянки, кільцевидний перелом кісток основи черепу, крововиливи під тверду мозкову оболонку у вигляді рідкої темно-червоної крові в проекції задніх черепних ямок, крововиливи під м`яку мозкову оболонку потиличної долі правої півкулі та тім`яних долей правої та лівої півкуль головного мозку, крововиливи в речовину стовбурових відділів головного мозку, кровопідтічність м`яких тканин по задній поверхні грудної клітки, перелом остистих в відростків 10-11 грудних хребців, повний поперечний перелом у грудному відділі хребта з деструкцією та крововиливами спинного мозку, переломи 4-8 ребер зліва по середньо-ключичній лінії відрив хребтового відрізку 9 ребра зліва, косий перелом 10 ребра зліва по біляхребтовій лінії, перелом 5-6 ребер справа по середньо-ключичній лінії та 9-10 ребра справа по біляхребтовій лінії, травматичний розрив тканини по нижньому краю правої легені, перелом шийки плечової кістки зі зміщенням, забита рана по внутрішній поверхні лівого скакового суглобу, синці обличчя та нижніх кінцівок, садна тулуба, кінцівок, які несуть в собі ознаки прижиттєвості, утворились від дії тупого (тупих) предмету (предметів), при ударі об такі, можливо під час ДТП, у зазначений в постанові строк і відносно живої особи мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень.

Смерть ОСОБА_11 настала від сукупної травми голови, хребта, грудної клітки з переломом кісток основи черепу, крововиливами під оболонки та в речовину головного мозку, переломом хребта з диструкцією та крововиливами у спинний мозок, численними переломами ребер справа та зліва з розривом тканини правої легені, внутрішньою кровотечею.

Згідно висновку автотехнічної експертизи № СЕ-19/117-23/13968-ІТ від 18.09.2023 у діях водія ОСОБА_7 вбачаються невідповідності з вимогами п. 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Водій ОСОБА_7 мав технічну можливість попередити вказану дорожньо-транспортну пригоду шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР України, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру.

В діях водія ОСОБА_12 вбачаються порушення вимог п. 12.3 ПДР України, які знаходяться у причинному зв`язку з виникненням даної пригоди.

Також ОСОБА_7 обвинувачується органом досудового розслідування у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, а саме тому, що допустивши зіткнення передньою частиною керованого ним автомобіля, із задньою частиною трьохколісного електросамоката «Fashion sporting» під керуванням ОСОБА_11 , своїми діями поставив останню в небезпечне для життя становище, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду працівників поліції, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не вжив заходів до надання потерпілій першої медичної допомоги, не записав прізвища та адресу очевидців, не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, тим самим порушив вимоги н. її. 2.10. (а, б, в, г, г, д, е) «Правил дорожнього руху України» поїхав з місця скоєння дорожньо-транспортної пригоди, залишивши тим самим потерпілу ОСОБА_11 , в небезпечному для життя становищі, тобто в становищі, коли потерпілий внаслідок травм, отриманих під час дорожньо-транспортної пригоди, не міг вжити ефективних заходів до самозбереження.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним та призначити покарання за ч. 3 ст. 286-1 КК України у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 9 років, за ч. 1 ст. 135 КК України у виді 2 років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 6 років позбавлення возі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 9 років.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що не оспорюючи юридичну кваліфікацію та покарання, призначене судом за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, вважає, що місцевий суд помилково виправдав ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 135 КК України за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Вказує, що в основу вироку в частині виправдання за ч. 1 ст. 135 КК України місцевий суд взяв до уваги показання ОСОБА_7 , надані в судовому засіданні, про те, що він після вчиненого ДТП зупинився, вийшов з машини, побачив перед машиною тіло, яке було частково на узбіччі, частково на проїжджій частині, перевірив у потерпілої ОСОБА_11 пульс, послухав дихання та поїхав з місця ДТП.

Зазначає, що показання обвинуваченого спростовуються показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які на місці ДТП не бачили, як обвинувачений підходив до потерпілої та перевіряв ознаки життя.

Вказує, що суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 135 КК України, полягає в прямому умислі, тобто, склад злочину буде відсутній лише у тому випадку, якщо водій автомобіля, який збив пішохода, переконавшись у тому, що пішохід мертвий тa надання допомоги не потребує, залишить останнього на дорозі.

Зазначає, що жоден свідок в суді першої інстанції не підтвердив слова обвинуваченого, що він підходив до потерпілої та перевіряв пульс та дихання.

Вказує, що злочин, передбачений ст. 135 КК України, вважається закінченим з моменту ненадання допомоги або залишення в небезпеці незалежно від того, чи настали тяжкі наслідки, чи ні, а також, не має значення якщо хтось інший надав допомогу залишеному в небезпеці.

Посилається, що місцевим судом було встановлено, що після вчинення наїзду на ОСОБА_11 , обвинувачений ОСОБА_18 , достовірно знаючи, що потерпіла отримала тілесні ушкодження та залишилась на місці пригоди, позбавлена реальної можливості до самозбереження, усвідомлюючи, що в результаті його дій можуть настати тяжкі наслідки, не вжив заходів для надання першої медичної допомоги потерпілій, самовільно залишив місце події.

Вважає, що у своїх висновках місцевий суд помилково зазначив, що показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підтверджують показання обвинуваченого ОСОБА_7 , що останній перевірив у потерпілої ОСОБА_11 пульс, послухав дихання та поїхав з місця ДТП.

Вказує, що зазначені свідки не давали такі показання в суді, при цьому суд у своєму рішенні зазначив, що свідок ОСОБА_14 не може стверджувати, що обвинувачений підходив до потерпілої.

Позиції учасників судового провадження.

В суді апеляційної інстанції прокурор та потерпіла підтримали апеляційну скаргу державного обвинувача та просили її задовольнити. Обвинувачений та захисник заперечили проти доводів скарги. ОСОБА_7 вказав, що він від початку говорив, що переконався в тому що потерпіла загинула і тільки після цього поїхав з місця ДТП.

Мотиви суду.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвалюючи вирок, суд, у відповідності зі ст. 368 КПК України, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, згідно правил ст. 62 Конституції України, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

Вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31.10.2024 року ОСОБА_7 засуджений за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

15.08.2023 близько 21:00 водій ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем ВАЗ 2108 д.н.з. НОМЕР_1 рухався по автодорозі сполучення Лубни-Чорнухи в межах с. Калайдинці, Лубенського району, Полтавської області, в напрямку м. Лубни, де грубо порушив вимоги п. 12.3 ПДР України, а саме: проявив неуважність, допустив зіткнення передньою частиною керованого ним автомобіля, із задньою частиною трьохколісного електросамоката «Fashion sporting» під керуванням ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка рухалась попереду в попутному напрямку, прямолінійно.

У результаті даної пригоди ОСОБА_11 у відповідності до висновку судово-медичної експертизи № 182 від 11.09.2023 отримала тілесні ушкодження від яких померла.

В діях водія ОСОБА_12 вбачаються порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, які знаходяться у причинному зв`язку з виникненням даної пригоди.

Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 3 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілої та йому призначено покарання в межах санкції зазначеної вище частини статті.

В цій частині вирок суду учасниками провадження не оспорюється.

Крім того, оскаржуваним вироком суд визнав невинуватим та виправдав ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

За змістом вимог п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України суд виправдовує обвинуваченого у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. У даному випадку суд фактично ухвалив виправдувальний вирок щодо частини обвинувачення.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Цих вимог закону, як вважає колегія суддів, суд першої інстанції дотримався у повному обсязі.

Як вбачається із вироку, в ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_7 і визнане судом недоведеним, а також підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Зокрема, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено ОСОБА_7 обвинувачення, допитав безпосередньо свідків, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них в їх сукупності і взаємозв`язку.

Так, із матеріалів кримінального провадження та вироку слідує, що в ході судового розгляду ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України не визнав та показав, що дійсно, 15.08.2023 зранку займався господарськими справами, вживав пиво і випив чарку горілки. Близько 17.00 год. він приїхав до магазину в селі Калайдинці, де зустрів знайомих, вони спілкувалися і вживали слабоалкогольні напої: джин-тонік, лонгер, по пляшці кожного. Потім по дорозі до села Клепачі близько о 21 год. 00 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода. Він відчув зіткнення, зупинився, увімкнув аварійну сигналізацію. Асфальт був сухий, ще не зовсім темно, видимість близька 100 метрів, їхав він з ближнім світлом фар. Потерпілу він не помітив, мабуть відволікся, може на телефон. Вийшов з машини, побачив перед машиною тіло, яке було частково на узбіччі, частково на проїжджій частині. Скутер знаходився з правого боку автомобіля, він до нього не підходив і не торкався. Він нахилився, потерпіла лежала на спині в неприродній позі, перевірив пальцями пульс на зап`ястку лівої руки і на сонній артерії на шиї, послухав дихання, і, оскільки пульсу та дихання не було, зрозумів, що жінка померла. Це тривало приблизно 2 хвилини. Далі він поїхав з місця ДТП, не викликав швидку та поліцію через шок. Він не звернув увагу, що позаду хтось їхав. Потім він звернув на ґрунтову дорогу, отямився біля села Новаки. Випив пляшку горілки, яка була в машині з початку війни як засіб дезінфекції і зателефонував племіннику ОСОБА_19 щоб той приїхав і забрав його, а сам пішов йому назустріч. Племінник привіз його до м. Лубни і приблизно о 24.00 год. він пішов до поліції. Потім він дізнався, що його автомобіль згорів, мабуть щось було з проводкою, але він його не палив. Він відвідував курси медичної допомоги, коли перебував у складі ДФТГ з 24.02.2022 до літа 2023. Близько 15-20 разів було навчання з тактичної медицини.

Аналогічної позиції ОСОБА_7 дотримався і в ході апеляційного перегляду оскаржуваного вироку.

Докази сторони обвинувачення, на якому ґрунтувалося обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України та які були досліджені судом першої інстанції під час судового слідства є: показання потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_21 , ОСОБА_19 , ОСОБА_22 та судово-медичного експерта ОСОБА_23 , а також письмові докази: картка виїзду швидкої медичної допомоги від 15.08.2023 року, в якій зазначено, що виклик надійшов о 21 год. 09 хв., на місце ДТП лікарі прибули о 21 год. 22 хв., смерть настала до приїзду; висновок судово-медичної експертизи №182 від 11.09.2023 року, згідно якого смерть ОСОБА_11 настала від сукупної травми голови, хребта, грудної клітки з переломом кісток основи черепу, крововиливами під оболонки та в речовину головного мозку, перелом хребта з диструкцією та крововиливами у спинний мозок.

Виправдовуючи ОСОБА_7 за ч.1 ст.135 КК України, суд вказав наступне.

Частиною 1 статті 135 КК України передбачено кримінальну відповідальність за завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу або внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

За змістом статті 135 КК поставлення в небезпеку виступає як основа для виникнення спеціального обов`язку надати допомогу особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані.

Об`єктивна сторона залишення в небезпеці характеризується двома видами злочинної бездіяльності: 1) бездіяльність-невтручання, що полягає у невиконанні особою обов`язку щодо надання необхідної допомоги потерпілому, який перебуває у небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, коли небезпека виникла незалежно від суб`єкта цього злочину; 2) змішана бездіяльність - бездіяльність щодо надання допомоги потерпілому особою, яка сама поставила його в небезпечний для життя стан.

Бездіяльність - це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), яку вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах. Бездіяльність за своїми соціальними та юридичними властивостями тотожна діянню, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини.

Кримінальна відповідальність за злочинну бездіяльність настає лише за таких умов: а) на особу було покладено спеціальний обов`язок вчинити активні дії, якими було б відвернене настання суспільно небезпечного наслідку; б) у особи була реальна можливість у даній конкретній ситуації вчинити відповідні активні дії і запобігти настанню суспільно небезпечних наслідків.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 135 КК України завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта злочину до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).

Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого статтею 135 КК України полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають.

Моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, несе відповідальність за статтею 135 КК. Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному в небезпеці.

Із показань свідків слідує наступне.

Свідок ОСОБА_20 суду пояснила, що є лікарем виїзної бригади станції ШМД №3. 15.08.2023 близько 21.00 год. отримали виклик про ДТП в селі Калайдинці. На місце події приїхали через 7-8 хвилин. По лівій стороні на узбіччі знаходилась жінка віком до 60 років, поруч був скутер. Жінка була без свідомості, було видно що травмована: політравма, ЧМТ, ушкодження грудної клітини. Пульсу і дихання не було. При зовнішньому огляді відразу неможливо було визначити настала біологічна або клінічна смерть. Застосовували дефібрилятор, спробували ввести повітропровідну трубку, але виявили, що почалось заклякання нижньої щелепи. Вона робила зовнішній масаж серця, поки фельдшер приніс дефібрилятор. Коли підключили дефібрилятор, то він підтвердив відсутність серцебиття. Вона не пам`ятає чи вводила потерпілій адреналін, але якщо в картці немає запису, то значить не вводили.

Свідок ОСОБА_14 , допитаний судом, пояснив, що того дня перебував у себе у дворі. Почув звук проїжджаючої машини, звук удару, свист гуми, тиша, потім знову свист гуми. Вони з сином вийшли на вулицю, вдалині, десь метрів 70-80, стояла машина на «аварійці», а попереду машини було блимання ліхтарів скутера. Назустріч їхала машина з дівчатами, які повідомили, що там сталася ДТП. Вони побігли туди, водій автомобіля сів за кермо і поїхав. На дорозі лежала жінка, а скутер стояв на узбіччі метрів за 15. На скутері горіли і стопи, і спереду фари. Стверджувати, що водій не підходив до жінки він не може. На жінку секунду подивився, але не бачив руху, не чув стогін. Він дочекався приїзду швидкої допомоги приблизно 30 хвилин. Після звуку аварії підійшов до місця ДТП десь через 2 хвилини.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що перебуваючи на подвір`ї з батьком, почули звук машини, потім удар, свист гуми. Вони через хвіртку вийшли на вулицю, до проїжджої частини метрів 10 до перехрестя, потім повернули наліво і побачили машину на «аварійці» та габарити скутера. Зрозуміли, що скутер рухається в бік узбіччя. Від перехрестя до автомобіля метрів 100. Вони пішли в напрямку автомобіля, почули як захлопнулись двері і машина поїхала. Побачили, що лежить жінка, а метрів за 15 від неї стояв скутер. Вони з батьком викликали швидку і поліцію. До жінки близько не підходили, вона ознак життя не подавала. Зустрічна машина з напрямку села Клепачі під`їхала, коли автомобіль вже поїхав, але був ще недалеко. Ця зустрічна машина зупинилась, дівчата, які перебували в ній, спитали, що трапилось, вони відповіли, що жінку збили, тоді вони розвернулися і поїхали за тим автомобілем.

Свідок ОСОБА_16 , суду пояснила, що ввечері, в кінці серпня поверталися з відпочинку з дітьми. Вона була за кермом, в машині була ОСОБА_17 і їхні діти. Було сухо, туману не було, вона їхала з ближнім світлом фар зі швидкістю приблизно 30 км. Побачила машину червону або дев`ятої, або восьмої моделі, що стояла на узбіччі на «аварійці». Вона, проїхавши машину, розвернулася щоб повернутися на місце ДТП, в цей момент люди почали вибігати з будинків. Та машина почала здавати назад, на узбіччі був або скутер, або коляска, або мопед, а на дорозі щось лежало. Машина об`їхала і почала їхати геть. Вони намагались наздогнати, але не вийшло, хоча вона подавала звукові сигнали. Вони роздивились номер і зателефонували в поліцію і швидку допомогу. Коли вони повернулися на місце ДТП, там вже була швидка допомога.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що наприкінці серпня близько 21.00 год. вони рухалися з м. Полтави до м. Ромни. Вже було темно, опадів, туману не було. Побачили на узбіччі незрозумілу ситуацію, там стояв автомобіль ВАЗ-2108, можливо із включеними габаритами. Розвернулися, коли наблизились, то автомобіль, який там перебував, почав рухатися. Вони поїхали за тим автомобілем щоб подивитися номери. Вони наздоганяли автомобіль десь 10 хвилин, можливо 3-5 км. Коли повернулися на місце події, то місцеві мешканці розповіли, що збили жінку, летальний кінець. Там лежав якийсь транспортний засіб, скоріш за все мопед. Про те, що жінка загинула вона почула ще до приїзду швидкої допомоги.

Свідок ОСОБА_24 суду повідомила, що 15.08.2023 працювала в магазині. Близько 16.00 год. до магазину на автомобілі приїхав ОСОБА_7 , придбав слабоалкогольні напої, пиво. Міцного алкоголю він не купляв. Він був в стані алкогольного сп`яніння, але адекватний. Вона закрила магазин приблизно о 21.00 год., ОСОБА_7 був поруч із автомобілем.

Свідок ОСОБА_19 , допитаний судом, пояснив, що 15.08.2023 йому зателефонував дядько ОСОБА_7 і попросив зустрітися. Він приїхав до Новаків приблизно о 23.00 год., ОСОБА_7 був у стані алкогольного сп`яніння. За 200-300 метрів від нього був автомобіль, були увімкнені габарити. Він відвіз ОСОБА_7 до м. Лубни, той вийшов біля готелю. Про ДТП йому стало відомо від працівників поліції вранці наступного дня близько о 05.30 год. Також тільки вранці він дізнався, що автомобіль Івана згорів.

Свідок ОСОБА_22 , повідомила, що є лікарем екстреної медицини, начальником медичної служби ДФТГ. З початку війни на кожному блокпосту, на території ДФТГ нею постійно проводяться заняття з тактичної медицини і з надання першої домедичної допомоги. Головна задача навчити людей рятувати власне життя і надавати першу домедичну допомогу, в тому числі визначати стан потерпілих щоб визначити кому надавати допомогу першочергово, тобто сортування. Для визначення того чи є людина живою застосовуються такі критерії: наявність дихання, серцебиття, реакція зіниць на світло. Найбільш очевидними ознаками життя є пульсація на сонній артерії і два вдихи за 10 секунд. ОСОБА_7 був присутнім на заняттях, які вона особисто проводила, і які проводились військкоматом. ОСОБА_7 , здобув навички виявляти в людини ознаки життя з метою подальшого прийняття рішення про потребу надання домедичної допомоги конкретній особі і отримав відповідний сертифікат.

Судом було допитано судово-медичного експерта ОСОБА_23 , який пояснив, що смерть ОСОБА_11 після отриманих тілесних ушкоджень зважаючи на характер, локалізацію та масивність тілесних ушкоджень настала в дуже короткий проміжок часу, котрий вимірюється хвилинами. Він відобразив би це у висновку але йому не ставилось таке запитання при призначенні експертизи. Роз`яснив, що трупне заклякання котре було виявлено лікарем ШМД ОСОБА_20 свідчить про настання біологічної смерті ОСОБА_25 ще до приїзду її на місце. Оскільки це трупне явище розвивається виключно після смерті та на його розвиток впливає багато факторів. Трупне заклякання нижньої щелепи є абсолютною ознакою настання смерті.

Аналізуючи ці докази, суд вказав, що суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 135 КК України, полягає у прямому умислі. Завідоме залишення без допомоги особи означає, що винний усвідомлює, що інша особа перебуває у небезпечному для життя стані, а він зобов`язаний і має можливість надати їй допомогу, але відмовляє у цьому.

Тобто, склад злочину буде відсутній лише у тому випадку, якщо водій автомобіля, який збив пішохода, переконавшись у тому, що пішохід мертвий та надання допомоги не потребує, залишить останнього на дорозі (Постанова ВС від 17.01.2023 справа № 142/642/16-к).

Показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 свідчать про те, що ОСОБА_7 після дорожньо-транспортної пригоди виходив з автомобіля і деякий проміжок часу перебував в безпосередній близькості від потерпілої, що узгоджується з показаннями обвинуваченого.

Показання свідка ОСОБА_20 у сукупності з показаннями судово-медичного експерта ОСОБА_23 не дозволяють зробити однозначний висновок про те, що смерть потерпілої ОСОБА_11 настала через деякий проміжок часу після дорожньо-транспортної пригоди.

Інші докази сторони обвинувачення не спростовують версії сторони захисту щодо того, що ОСОБА_7 , маючи знання в галузі домедичної допомоги, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_22 та свідоцтвом від 03.02.2023, переконався в тому, що ОСОБА_11 померла і тільки після цього залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.

Вказане вище не дозволило суду зробити висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, поза розумним сумнівом. Той факт, що обвинувачений після ДТП в порушення правил дорожнього руху залишив місце події, не може свідчити про його умисел на завідоме залишення без допомоги потерпілої.

За наведених обставин суд дійшов переконання про необхідність виправдати обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 135 КК України за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, а доводи державного обвинувача вважає безпідставними на підставі наступного.

У своїй апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та вказує, що в основу вироку в частині виправдання за ч. 1 ст. 135 КК України місцевий суд взяв до уваги показання ОСОБА_7 , надані в судовому засіданні, про те, що він після вчиненого ДТП зупинився, вийшов з машини, побачив перед машиною тіло, яке було частково на узбіччі, частково на проїжджій частині, перевірив у потерпілої ОСОБА_11 пульс, послухав дихання та поїхав з місця ДТП.

Зазначає, що показання обвинуваченого спростовуються показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які на місці ДТП не бачили, як обвинувачений підходив до потерпілої та перевіряв ознаки життя.

Зазначає, що жоден свідок в суді першої інстанції не підтвердив слова обвинуваченого, що він підходив до потерпілої та перевіряв пульс та дихання.

Вказує, що злочин, передбачений ст. 135 КК України, вважається закінченим з моменту ненадання допомоги або залишення в небезпеці незалежно від того, чи настали тяжку наслідки, чи ні, а також, не має значення якщо хтось інший надав допомогу залишеному в небезпеці.

Посилається, що місцевим судом було встановлено, що після вчинення наїзду на ОСОБА_11 , обвинувачений ОСОБА_18 , достовірно знаючи, що потерпіла отримала тілесні ушкодження та залишилась на місці пригоди, позбавлена реальної можливості до самозбереження, усвідомлюючи, що в результаті його дій можуть настати тяжкі наслідки, не вжив заходів для надання першої медичної допомоги потерпілій, самовільно залишив місце події.

Вважає, що у своїх висновках місцевий суд помилково зазначив, що показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підтверджують показання обвинуваченого ОСОБА_7 , що останній перевірив у потерпілої ОСОБА_11 пульс, послухав дихання та поїхав з місця ДТП.

Вказує, що вказані свідки не давали такі показання в суді, при цьому суд у своєму рішенні зазначив, що свідок ОСОБА_14 не може стверджувати, що обвинувачений підходив до потерпілої.

Колегія суддів звертає увагу, що суд у вироку не зазначав, що показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підтверджують показання обвинуваченого ОСОБА_7 , що останній перевірив у потерпілої ОСОБА_11 пульс, послухав дихання та поїхав з місця ДТП. Наведене є домислом державного обвинувача, оскільки суд, аналізуючи показання цих свідків, вказав: «Показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 свідчать про те, що ОСОБА_7 після дорожньо-транспортної пригоди виходив з автомобіля і деякий проміжок часу перебував в безпосередній близькості від потерпілої, що узгоджується з показаннями обвинуваченого».

А отже твердження прокурора про те, що суд викривив показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 та зазначив їх в іншому змісті, ніж їх надавали свідки в судовому засіданні - є надуманим.

Також не містить оскаржуваний вирок твердження прокурора про те, що місцевий суд встановив, що після вчинення наїзду на ОСОБА_11 , обвинувачений ОСОБА_18 , достовірно знаючи, що потерпіла отримала тілесні ушкодження та залишилась на місці пригоди, позбавлена реальної можливості до самозбереження, усвідомлюючи, що в результаті його дій можуть настати тяжкі наслідки, не вжив заходів для надання першої медичної допомоги потерпілій, самовільно залишив місце події. Наведене не відповідає змісту вироку суду.

Доводи прокурора про те, що показання обвинуваченого спростовуються показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які на місці ДТП не бачили, як обвинувачений підходив до потерпілої та перевіряв ознаки життя, а також неврахування судом того, що жоден із свідків в суді першої інстанції не підтвердив слова обвинуваченого, що він підходив до потерпілої та перевіряв пульс та дихання, були предметом перевірки судом апеляційної інстанції.

Із показань свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 вбачається, що вони не бачили самої ДТП, а прибули на місце, коли ОСОБА_7 фактично залишав місце наїзду на потерпілу.

Зокрема свідок ОСОБА_14 повідомив, що бачив, як водій автомобіля сів за кермо і поїхав і що стверджувати, що водій не підходив до жінки він не може. Інший свідок ОСОБА_15 взагалі повідомив, що почув, як захлопнулися двері і машина поїхала.

Із показань свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_16 слідує, що вони взагалі не бачили водія, а під`їхали на місце ДТП в той момент, коли ОСОБА_7 на своєму автомобілі вже від`їжджав від місця пригоди.

Отже, жоден із свідків не бачив ДТП від самого її початку, в тому числі і тоді, коли ОСОБА_7 виходив із автомобіля і, можливо, підходив до потерпілої та перевіряв її пульс і дихання. Всі свідки, на які вказує прокурор були очевидцями лише залишення ОСОБА_7 місця ДТП.

Таким чином показання обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він вийшов із автомобіля, нахилився до потерпілої, яка лежала на спині в неприродній позі, перевірив пальцями пульс на зап`ястку лівої руки і на сонній артерії на шиї, послухав дихання, і, оскільки пульсу та дихання не було, зрозумів, що жінка померла - стороною обвинувачення не спростовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих показань обвинуваченого частково свідчать показання лікаря ОСОБА_20 про те, що карета швидкої медичної допомоги прибула на виклик за 5-7 хвилин і потерпіла була вже мертвою. Про ці обставини свідчить і зміст карти виклику швидкої допомоги, а саме те, що ОСОБА_11 померла до приїзду швидкої допомоги. Ці ж обставини підтверджує і експерт ОСОБА_23 , що біологічна смерть потерпілої настала у дуже короткий проміжок часу, який вимірюється хвилинами.

Отже органом досудового розслідування не здобуто переконливих доказів, що на момент, коли ОСОБА_7 залишав місце ДТП, потерпіла ОСОБА_11 була живою і він своїми діями завідомо залишив її без допомоги в небезпечному для життя стані, коли він сам поставив її в такий стан.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінивши всі докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення в такій конкретній ситуації, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, приходить до наступного.

Положеннями ст.91 КПК України визначено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Згідно частини 2 даної норми доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального правопорушення.

Нормою ст.84 КПК України встановлено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно з ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу покладається на прокурора.

Судом, відповідно до вимог ст. ст. 10, 22 КПК України, були створені необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав, сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини у справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» вказував, що рівень впевності, якого має досягати суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. Лише таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу обвинуваченого, що є ключовими поняттями для демократичної концепції кримінального судового розгляду.

Отже, обвинувачення повинно довести «кожний факт», пов`язаний із злочином, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.

Таким чином, правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого виступає гарантією не тільки для обвинуваченого, воно служить також гарантією досягнення мети правосуддя.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з тим, що суд, ухвалюючи вирок у цій справі, безпосередньо дослідив під час судового розгляду та оцінив докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, та сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов переконливого висновку про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.

В апеляційній скарзі не оспорюються вид, міра та строк покарання, призначене ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286-1 КК України, тому колегія суддів не аналізує це.

Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції при визнанні невинуватим обвинуваченого за ч.1 ст.135 КК України та його виправданні, в ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.

З огляду на викладене вищ,е підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_7 , як про це ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, в той же строк з часу отримання копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4