УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року

м. Київ

справа № 621/891/24

провадження № 51-119ск25

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 23 травня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 9 жовтня 2024 року і

встановила:

Як убачається зі змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, за вироком Зміївського районного суду Харківської області від 23 травня 2024 року ОСОБА_5 було засуджено до покарання у виді позбавлення волі за: ст. 1261 Кримінального кодексу України (далі - КК) на строк 1 рік; за ч. 4 ст. 185 КК - на строк 5 років, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у вчинені за обставин, детально викладених у вироку, домашнього насильства та повторно в умовах воєнного стану крадіжки, поєднаної з проникненням у сховище.

Згідно з вироком ОСОБА_5 у будинку на АДРЕСА_1 з 8 грудня 2023 року до 5 лютого 2024 року всупереч ст. 28 Конституції України й Закону України від 7 грудня 2017 № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» систематично вчиняв сварки, під час яких вчиняв психологічне насильство стосовно своєї матері ОСОБА_6 , що призвело до психологічних страждань і погіршення якості життя потерпілої.

Крім того, 20 лютого 2024 року близько 08:00 ОСОБА_5 викрав належний ОСОБА_6 блендер вартістю 1229,18 грн, а 27 лютого 2024 року близько 01:30 проник до місця НОМЕР_1 на ринку «Кредо» у м. Змієві Чугуївського району Харківської області (вул. Залізнична, 1-А), звідки викрав належне ОСОБА_7 майно на суму 5992,06 грн.

Справу було розглянуто за процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 9 жовтня 2024 року вирок районного суду змінено: виключено з мотивувальної частини посилання на вчинення ОСОБА_5 крадіжки майна за епізодом від 20 лютого 2024 року і в цій частині кримінальне провадження закрито на підставі п. 41 ч. 1 ст. 284 КПК; за епізодом крадіжки від 27 лютого 2024 року виключено кваліфікуючу ознаку - повторність. У решті вирок залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на несправедливість заходу примусу через суворість, просить змінити судові рішення стосовно ОСОБА_5 , пом`якшити йому покарання, застосувавши ст. 75 КК. Суть доводів скаржниці зводиться до того, що суди попередніх інстанцій усупереч статтям 50, 65 вказаного Кодексу не врахували щирого каяття ОСОБА_5 , визнання ним провини, сприяння досудовому розслідуванню, відсутність претензій з боку ОСОБА_6 , яка пробачила засудженого. На думку захисника, апеляційний суд, зменшивши обсяг обвинувачення, повинен був пом`якшити захід примусу. Вважає, що наведене слугує підставою для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням. Разом із цим авторка скарги зазначає, що розгляд справи було здійснено без участі потерпілих, котрих належним чином не було повідомлено про дату, час та місце судового засідання, а таке є істотним порушенням вимог процесуального закону.

Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень та правильність юридичної оцінки діянь за ч. 4 ст. 185, ст. 1261 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисника про недодержання судами попередніх інстанцій норм права, які регулюють загальні засади призначення покарання, є необґрунтованими.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, ступеню їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У розумінні ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, щоз урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого та досягнення мети заходу примусу є можливим без відбування засудженим покарання.

Цих законодавчих приписів у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 не було порушено.

Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд, керуючись статтями 50, 65 КК урахував ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, з яких одне (ч. 4 ст. 185 цього Кодексу) - тяжке, дані про особу засудженого, котрий на спеціальних обліках не перебуває, суспільно корисною працею не займався, невдовзі після закінчення 19 серпня 2023 року іспитового строку за попереднім вироком від 19 серпня 2021 року знову вчинив карані винні діяння і, на відміну від тверджень у касаційній скарзі, не виявив щирого каяття. Суд також зважив на відсутність претензій до ОСОБА_5 з боку потерпілих. Разом із цим відповідно до ст. 67 КК учинення злочину в стані алкогольного сп`яніння було визнано обставиною, яка обтяжує покарання.

З огляду на все це суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 покарання у мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 185 КК і, обираючи на підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточний захід примусу, застосував найбільш сприятливий спосіб - поглинення менш суворого покарання більш суворим. Виходячи з усіх обставин справи, суд дійшов умотивованого висновку про відсутність підстав для застосування інституту умовного звільнення.

Переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість через суворість призначеного ОСОБА_5 заходу примусу, який належить відбувати реально, у поданій касаційній скарзі не наведено.

Зменшення обсягу обвинувачення у зв`язку з декриміналізацією одного із вчинених особою правопорушення, не є тією обставиною, яка в розумінніст. 75 КК свідчить проможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, а доводи захисника про протилежне є неспроможними.

Що стосується посилань захисника на порушення апеляційним судом прав потерпілих, то за приписами ст. 425 КПК сторона захисту подає касаційну скаргу в частині, що стосується інтересів засудженого. До того ж за правилами ст. 22 вказаного Кодексу кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, потерпілі не оскаржили в касаційному порядку судові рішення стосовно ОСОБА_5 і не заявляли про недодержання їхніх прав.

Оскільки з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів кримінального провадження.

Тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 .

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 23 травня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 9 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3