Провадження №11-кп/824/1414/2025 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сотниківка, Яготинського району, Київської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання, раніше судимого:

- 15 жовтня 2003 року Апеляційним судом м. Києва за п.п. 4, 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на десять років;

- 16 грудня 2015 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на три роки (покарання відбув),-

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Як встановлено судом першої інстанції, наприкінці жовтня 2014 року, приблизно о 22 годині, обвинувачений ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, тобто злочин, передбачений п. 4, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, знаходячись в гостях у ОСОБА_10 за місцем його проживання - в облаштованому під житло гаражі № НОМЕР_1 кооперативної автостоянки «Глибочицька» по вул. Глибочицькій, 10 у м. Києві, вживаючи спільно з останнім алкогольні напої, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті особистих неприязних відносин, які склалися після конфлікту з ОСОБА_10 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вбивство ОСОБА_10 , взяв зі столу ніж та наніс йому численні удари в різні частини тіла, а саме:

- три удари в область голови, спричинивши легкі тілесні ушкодження (по критерію тривалості розладу здоров`я) у вигляді двох різаних ран на обличчі в лобній ділянці по центру та справа, та одного не проникаючого сліпого колото-різаного поранення обличчя на правій щоці;

- два удари в шию, спричинивши легке тілесне ушкодження (по критерію тривалості розладу здоров`я) у вигляді не проникаючого сліпого колото-різаного поранення шиї: колото-різана рана на передній поверхні шиї справа, та тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, у вигляді одного різаного поранення шиї: різана рана на передній поверхні шиї по центру та дещо справа;

- вісімнадцять ударів в область грудей, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, у вигляді вісімнадцяти проникаючих сліпих колото-різаних поранень грудей;

- сім ударів в область грудей та живота, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, у вигляді семи проникаючих сліпих поранень грудей та живота;

- один удар в живіт, спричинивши тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, у вигляді проникаючого колото-різаного поранення живота.

Внаслідок отриманих множинних проникаючих колото-різаних поранень грудей та живота з ушкодженням м`яких тканин, ребер, серцевої сорочки, серця, легень, аорти, діафрагми та печінки, а також різної рани шиї з ушкодженням м`язів, повним пересіченням щито-під`язикової мембрани, щито-під`язикової зв`язки зліва, яремної вени і загальної сонної артерії зліва з розвитком крововтрати та шоку, потерпілий ОСОБА_10 помер.

Також, згідно обвинувачення, невстановленого слідством числа, приблизно наприкінці жовтня 2014 року, на наступний день після вчинення вбивства ОСОБА_10 , обвинувачений ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що на місці вчинення вбивства продовжує перебувати майно ОСОБА_10 , будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає, скориставшись наявністю ключа, відчинив навісний замок вхідних дверей гаража № НОМЕР_1 кооперативної автостоянки «Глибочицька», що за адресою: м. Київ, вул. Глибочицька, 10, звідки таємно викрав мобільний телефон марки «Нокіа Asha 200» вартістю 350 гривень, після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді довічного позбавлення волі. Цим же вироком ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, виправдано у зв`язку з недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року щодо нього в частині визнання його винним у вчиненні злочину, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю вчинення ним зазначеного кримінального правопорушення.

В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що йому не було належним чином пред`явлено обвинувачення, обвинувального акту він не отримував, також було порушено вимоги КПК України щодо надання матеріалів розгляду для ознайомлення.

Звертає увагу апелянт і на те, що по справі не були опитані важливі свідки, витребувані необхідні документи, які мають суттєве значення, речові докази, не були проведені експертизи, а також не було перевірено його алібі.

На переконання апелянта, протягом майже п`яти років, до Шевченківського районного суду м. Києва не було надано жодного доказу, який би підтверджував його вину у вбивстві, а надані стороною обвинувачення експертизи та допитані свідки жодним чином не доводять його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, а навпаки її спростовують.

Зазначає апелянт і про те, що суд першої інстанції жодного разу не розглянув його клопотань та скарги на бездіяльність як слідчих та і прокурорів, що свідчить про пряме порушення вимог ч. 1, 2, 3 ст. 23 та ч. 1, 2 ст. 24 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року щодо ОСОБА_7 в частині визнання його винним у вчиненні злочину, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю вчинення ним зазначеного кримінального правопорушення.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що судом першої інстанції були істотно порушені норми кримінального процесуального закону, а саме ст. ст. 85, 88, 91, 95, 240, 373 КПК України, що привело до неправильного вирішення питання про винуватість ОСОБА_7 , і як результат до засудження його до довічного позбавлення волі.

На думку апелянта, висновок суду і докази, на які посилається суд, не підтверджують винуватість ОСОБА_7 в оскаржуваному вироку, а саме посилання суду на протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05 листопада 2014 року; протокол огляду місця події від 05 листопада 2014 з фототаблицею гаражу № 52; протокол огляду місця події від 06 листопада 2014 року з фототаблицею; протокол огляду від 10 грудня 2014 року з фототаблицею; протокол огляду трупа ( ОСОБА_10 ) з фото таблицею від 05 листопада 2014 року, акт судово-медичного дослідження № 1750 від 05 грудня 2014 року; акт судово-медичного дослідження № 1750 від 05 грудня 2014 року, акт судово-медичного дослідження № 436-МК від 16 грудня 2014; акт судово-медичного дослідження (обстеження) № 2406; акт судово-медичного дослідження (обстеження) № 1047 від 21 листопада 2014 року; висновок експерта № 423 від 04 грудня 2014 року; висновок експерта № 318/ц від 19 грудня 2014 року; висновок експерта № 320/ц від 10 грудня 2014 року; висновок експерта № 3160 від 20 січня 2015 року; висновок експерта № 1505 від 05 листопада 2014 року; рапорт в.о. начальника сектору № 10 ВТКЗ ОВС НДЕКЦ при ГУ МВС України у м. Києві; лист науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ м. Києві МВС України, які, як вважає апелянт, жодним чином не доводять, винуватість Мостового у вчиненні інкримінованого йому злочину, а також не підтверджують, що тілесні ушкодження вбитому ОСОБА_10 наніс, саме ОСОБА_7 , а відтак, відповідно до вимог ст. 85 КПК України, вони не можуть бути належними доказами винуватості ОСОБА_7 у вбивстві ОСОБА_10 .

Також, посилання суду першої інстанції на вирок Апеляційного суду м. Києва від 15.10.2003, як на доказ винуватості ОСОБА_7 у вбивстві в 2014 році ОСОБА_10 свідчить не лише про порушення кримінального процесуального закону, а й про упередженість суду першої інстанції.

Посилається апелянт і на те, що судом першої інстанції не було вказано всіх встановлених в акті № 436-МК фактів, які мають значення для справи, зокрема те, що 7 наскрізних ран мають морфологічні ознаки (рівні краї, гладенькі стінки, одні гострокутні кінці та протилежні закруглені, або такі, що наближаються до «П» та «М» - подібної форми, наявність додаткових розрізів), а поверхнева рана на клапті з області грудей зліва має ознаки (рівні краї, гладенькі стінки, обидва гострокутні кінці). Зазначені факти, на переконання захисника, свідчать про те, що при нанесенні пошкоджень ОСОБА_10 застосовувались щонайменше чотири різні ножі, при цьому в результаті огляду, як гаража №52, так і інших місць, ножів зі слідами крові знайдено не було, як не було і знайдено ножів з різними обушками.

Також, посилання суду першої інстанції, як на доказ винуватості ОСОБА_7 , на його показання, надані ним під час проведення слідчого експерименту, з урахуванням того, що в судовому засіданні він відмовився від них, а також посилання на повідомлення, які ОСОБА_7 міг давати під час досудового розслідування і в ході проведення з останнім судово-психіатричної експертизи свідчить про грубе порушення судом норм кримінального процесуального закону, а саме п. 4 ст. 95 КПК України.

До того ж, захисник вказує на те, що під час судового розгляду ОСОБА_7 підтвердив, що він неодноразово, як сам, так і з ОСОБА_11 бували у ОСОБА_10 у гаражі, при цьому ключі від гаража № НОМЕР_2 знаходились у приміщенні ОСОБА_11 , з яким вони неодноразово відкривали цей гараж, брали там інструменти для роботи, саме тому він знав замок і ключ, а також де знаходиться сокира, а відтак і знав який замок висів на гаражі № НОМЕР_1 . Таким чином, посилання суду першої інстанції на те, що під час слідчого експерименту ОСОБА_7 точно вказав на замок, який був на гаражі в день вбивства, а також на ключ, яким користувався ОСОБА_10 , і який було вилучено за місцем тимчасового проживання ОСОБА_7 , а саме підсобного приміщення, яке прилягає до будинку, який належить ОСОБА_12 , і в якому останній проживав, не може бути доказом винуватості ОСОБА_7 .

Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції було надано необґрунтовану оцінку показанням ОСОБА_7 наданих ним під час судового засідання, в частині того, що під час слідчого експерименту він був вимушений внаслідок насильницьких дій з боку працівників поліції, а також погроз щодо подальшого застосування насильства, оговорити себе, повідомляючи про вбивство ОСОБА_10 .

На переконання апелянта посилання суду першої інстанції на те, що під час слідчого експерименту був присутнім захисник ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_13 , не спростовує показань його підзахисного, щодо застосування до нього насильницьких дій з боку працівників поліції. Окрім того, звертає апелянт увагу суді і на те, що в телефонній розмові адвокат ОСОБА_13 повідомив, що не мав повноцінного конфіденційного побачення з ОСОБА_7 перед слідчим експериментом, а приїхав прямо до гаража, однак, незалежно від цього, ОСОБА_7 в будь-якому випадку міг, просто не розказати про насильницькі дії і погрози адвокату.

Також, суд першої інстанції не вірно зазначив, що належне реагування захисника повинно було бути зафіксоване в протоколі і на самому відеозаписі, оскільки така обов`язковість не передбачена діючим законодавством, так як адвокат сам вирішує коли і яким чином реагувати на насильницькі дії та погрози відносно свого підзахисного, виходячи з можливості це довести і враховуючи, як реально погрози можуть вплинути на підзахисного.

На думку апелянта, не може бути достатнім обґрунтуванням і посилання суду на ухвалу слідчого судді при розгляді клопотання про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу, оскільки це є грубим порушенням судом кримінального процесуального закону, а саме ч. 5 ст. 193 КПК України.

Необґрунтованим вважає захисник і висновок суду першої інстанції про те, що як би на ОСОБА_7 чинився тиск зі сторони поліції, то обвинувачений підтвердив би завдання всієї сукупності ушкоджень, оскільки погрози щодо ОСОБА_7 відбулися до проведення слідчого експерименту, а тому обвинувачений ОСОБА_7 розказав все, що від нього вимагали, при цьому не наразився на насильницькі дії, і все сказане ним не співпадало з тим, що вже було встановлено на той час поліцією. Також апелянт звертає увагу на те, що висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_7 після удару ножем у груди не пам`ятав перебігу подій, що пояснює неточності в його поясненнях під час слідчого експерименту, є лише припущенням суду.

Захисник звертає увагу на те, що під час слідчого експерименту ніякого відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення дослідів чи випробувань з метою перевірки і уточнення відомостей, які були відомі органу досудового розслідування на той момент, а саме щодо численних тілесних колото-різаних ушкоджень, серед яких колото-різані рани шиї з пошкодженням сонної артерії, що свідчить про те, що місце вбивства повинно бути сильно забризкане кров`ю, а згідно протоколу огляду місця події від 05 листопада 2014 року з фото таблицею гаражу № 52, не було виявлено ніяких бризків крові, а лише зазначено, що одяг вбитого просяк кров`ю, а також щодо забійної рани на голові потерпілого, не проводилось.

Заслухавши доповідь судді,

пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити,

пояснення захисника ОСОБА_14 , яка підтримала апеляційні скарги в повному обсязі та просила їх задовольнити,

пояснення прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За вимогами статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Тобто, наведена норма процесуального закону вимагає від суду зробити ґрунтовну, всебічну оцінку сукупності усіх зібраних у справі доказів, співставити їх між собою та зробити остаточний висновок на підставі повного обсягу усіх досліджених доказів. Жоден окремо взятий доказ не має наперед встановленої сили. Тому, суд робить свій висновок не на окремо взятому доказі, а на сукупності доказів (як прямих, так і непрямих), які доповнюють та уточнюють один одного.

Згідно вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначається, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, а також мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Між тим суд першої інстанції, постановляючи вирок, не в повній мірі дотримався вимог кримінального процесуального закону, виходячи з наступного.

Слід звернути увагу на те, що кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 було предметом неодноразового розгляду, судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Так, в обґрунтування обвинувального вироку суд першої інстанції зазначив, що в судовому засіданні беззаперечно доведено вчинення та винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні вбивства ОСОБА_10 , і такий висновок суду обумовлений як показаннями самого обвинуваченого, які він давав під час проведення слідчого експерименту за його участю, так і іншими наведеними доказами.

Також суд першої інстанції критично віднісся до показань обвинуваченого ОСОБА_7 , які були надані ним в судовому засіданні, зокрема в частині того, що під час слідчого експерименту він був вимушений внаслідок насильницьких дій з боку працівників поліції, а також погроз щодо подальшого застосування насильства, оговорити себе, повідомляючи про здійснення ним вбивства ОСОБА_10 .

Також суд визнав неспроможними посилання ОСОБА_7 про тиск на нього і вчинення протиправних дій працівниками поліції з приводу надання ним визнавальних показань щодо вбивства ОСОБА_10 , які він зазначав в суді при застосуванні до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Не було встановлено й обставин судом щодо необхідності реагування слідчим суддею в порядку ст. 206 КПК України відносно ОСОБА_7 (з приводу можливих насильницьких дій за час затримання).

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відхиляючи показання ОСОБА_7 , надані під час судового розгляду, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки не на доказах, які були досліджені під час судового засідання, а на припущеннях, які не мають нічого спільного з оцінкою доказів, яка повинна ґрунтуватись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.

Зокрема, спростовуючи показання ОСОБА_7 про те, що він оговорив себе під час проведення слідчого експерименту, оскільки був вимушений це зробити внаслідок насильницьких дій з боку працівників поліції та погроз щодо подальшого застосування насильства, суд першої інстанції послався на те, що згадана слідча дія проводилась без жодних ознак тиску на ОСОБА_7 , останній видимих ушкоджень на своєму тілі не мав, поводив себе абсолютно природно та скарг на можливі неправомірні дії працівників поліції, в тому числі у присутності свого захисника - адвоката ОСОБА_13 , не заявляв.

Однак, наведене у вироку обґрунтування не дозволяє зробити висновок про те, що вирок суду є законним та обґрунтованим.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_7 неодноразово вказував про застосування відносно нього заходів фізичного та психічного впливу правоохоронними органами, про що він зазначав у своїх заявах та клопотаннях, які були залишені без належного реагування відповідними органами.

Зокрема, ОСОБА_7 спростував свої показання, дані на досудовому слідстві, зокрема, під час слідчого експерименту, вказав, що вини своєї не визнає, та заперечив свою причетність до вчиненого. За його словами, зізнавальні показання під час вказаної слідчої дії він дав лише через застосування до нього недозволених методів слідства з боку працівників міліції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з урахуванням тієї обставини, що ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечував свою причетність до злочину і неодноразово вказував про застосування до нього недозволених методів слідства, що указує на вчинення щодо нього злочину і фактично є твердженням про вчинення кримінального правопорушення, то перевірка таких його доводів набуває вирішального значення для оцінки протоколу слідчого експерименту як доказу на предмет допустимості у цьому кримінальному провадженні.

Виходячи з положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі- Конвенція), за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства та дізнання, у поєднанні із загальним обов`язком держави за ст. 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (правова позиція Європе?йського Суду з прав люди?ни, викладена в рішеннях у справах «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року), «Олексій Михайлович Захарків проти України» (рішення від 24 червня 2010 року), «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення від 21 квітня 2011 року).

Однак суд першої інстанції не забезпечив проведення перевірки за доводами ОСОБА_7 про застосування щодо нього недозволених методів слідства в установлений законом спосіб, що суперечить усталеній практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях у контексті ст. 3 Конвенції неодноразово наголошував на необхідності проведення ефективного офіційного розслідування скарг особи про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень.

Будь-якого процесуального рішення уповноваженим органом за наслідками розгляду заяв ОСОБА_7 щодо застосування до нього недозволених методів під час досудового розслідування прийнято не було.

Отже, зважаючи на те, що перевірка доводів засудженого щодо незаконних методів досудового розслідування має суттєве значення і формальний підхід до перевірки таких тверджень є неприпустимим, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів ОСОБА_7 про застосування до нього незаконних методів розслідування в установлений законом спосіб, що суперечить усталеній практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях у контексті ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод неодноразово наголошував на необхідності проведення ефективного офіційного розслідування скарг особи про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень.

Судом апеляційної інстанції були вжиті дії, направлені на усунення зазначеної вище неповноти, шляхом направлення відповідного повідомлення до Державного бюро розслідувань.

Не дивлячись на те, що повідомлення ОСОБА_7 за своєю формою та змістом було повідомленням про злочин, уповноважені співробітники Державного бюро розслідувань фактично відмовились вносити до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості по даному повідомленню.

При цьому поза увагою службових осіб Державного бюро розслідувань залишилось те, що несвоєчасна, неповна та необ`єктивна перевірка заяви про застосування щодо особи діяння, яке підпадає під ознаки ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за практикою ЄСПЛ, є свідченням того, що таке діяння щодо особи застосовувалось.

Таким чином колегія суддів констатує, що недотримання місцевим судом вимог ст. 94 КПК щодо повноти дослідження наданих доказів, їх належної оцінки з точки зору належності та допустимості, ставить під сумнів законність та обґрунтованість ухваленого обвинувального вироку відносно ОСОБА_7 за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Допущені порушення є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Враховуючи визначені ч. 1 ст. 404 КПК особливості та межі апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості самостійно усунути недоліки, допущені судом першої інстанції.

Отже, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційних скарг обвинуваченого та захисника щодо невідповідності висновків суду, викладеним у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотних порушень судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що відповідно до п.п. 2,3 ч.1 ст. 409, ст.ст. 411, 412 та ст.415 КПК є підставою для скасування вироку суду та призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 - підлягають частковому задоволенню, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставина кримінального провадження, неповнотою судового розгляду та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, з призначенням нового розгляду в суді першій інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції слід врахувати наведене, ретельно, використовуючи усі процесуальні можливості, здійснити перевірку доводів ОСОБА_7 щодо застосування до нього незаконних методів слідства, після чого з урахуванням усіх обставин і вимог кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини, ухвалити законне, обґрунтоване, належним чином вмотивоване рішення.

Оскільки вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 419, ч. 1 ст. 405, 177, 178 КПК України вважає необхідним розглянути питання доцільності продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Вирішуючи дане питання, колегія суддів врахувавши конкретні обставини даного кримінального провадження, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , приходить до висновку, що в матеріалах провадження не міститься виняткових даних, які б на даному етапі кримінального провадження давали підстави для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За наведених обставин колегія суддів вважає за необхідне змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року щодо ОСОБА_7 - скасувати.

Призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Змінити застосований до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

На підставі ст. 194 КПК України на ОСОБА_7 , покласти наступні обов`язки:

- зобов`язання прибувати за першою вимогою до суду;

- не відлучатися з міста Києва без дозволу суду;

- повідомляти суд про місце свого перебування;

- здати для зберігання свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон до Державний органів міграційної служби.

Строк вказаних обов`язків ОСОБА_7 встановити 2 (два) місяців, а саме до 16 травня 2025 року, включно.

Роз`яснити ОСОБА_7 , що у разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення, відповідно до вимог ч. 2 ст. 179 КПК України.

Контроль за виконанням ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків покласти на прокурора у даному кримінальному провадженні.

ОСОБА_7 звільнити з-під варти у залі суду.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4