Справа № 444/866/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/754/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 7 червня 2024 року про його обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання рахувати ОСОБА_6 з часу його фактичного затримання.

Вирішено питання з цивільним позовом, арештом майна, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 24 січня 2020 року приблизно о 16 годині 15 хвилин, керуючи автомобілем "ЗАЗ Lanos" реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись ним по автодорозі Львів-Рава-Руська у напрямку до м. Львова, при проїзді її ділянки по вул. Львівській 25, що у смт. Куликів Жовківського району Львівської області, порушив вимоги Р.1 п. п. 1.5, 1.10 (у частині визначення термінів "дорожня обстановка", "дорожні умови", "безпечна швидкість", "перевага у русі", "небезпека для руху"); Р.2 п.2.3 б), д); Р.12 п.12.3 Правил дорожнього руху, руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, які виразились у тому, що він не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою; невідповідно зреагував на зміну дорожньої обстановки - з моменту виявлення пішохода ОСОБА_9 , який у цей момент переходив проїзну частину даної вулиці поза межами пішохідного переходу справа наліво, по напрямку руху автомобіля, не зменшив швидкості керованого ним транспортного засобу аж до повної зупинки, щоб дати дорогу вказаному пішоходу, у результаті чого здійснив на нього наїзд. У результаті наїзду пішохід ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, від яких у цей же день помер у приміщенні КНП "Жовківська ЦРЛ".

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_6 вимог Р.1 п.п.1.5, 1.10; Р.2 п.2.3 "б", "д"; Р.12 п. 12.3 Правил дорожнього руху України, а саме:

1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

1.10 (у частині визначення термінів "дорожня обстановка", "дорожні умови", "безпечна швидкість", "перевага у русі", "небезпека для руху"):

дорожня обстановка - сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів та їх стан), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом;

дорожні умови - сукупність факторів, що характеризують (з урахуванням пори року, періоду доби, атмосферних явищ, освітленості дороги) видимість у напрямку руху, стан поверхні проїзної частини (чистота, рівність, шорсткість, зчеплення), а також її ширину, величину похилів на спусках і підйомах, віражів і заокруглень, наявність тротуарів або узбіч, засобів організації дорожнього руху та їх стан;

безпечна швидкість - швидкість, за якої водій має змогу безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух у конкретних дорожніх умовах;

перевага - право на першочерговий рух стосовно інших учасників дорожнього руху;

небезпека для руху - зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися. Окремим випадком небезпеки для руху є рух у межах смуги транспортного засобу іншого транспортного засобу назустріч загальному потоку;

2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

"б" бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

"д" не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Таким чином, ОСОБА_6 порушив правила безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_9 , тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

Не погоджуючись із цим вироком, обвинувачений ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Жовківського районного суду Львівської області від 8 червня 2024 року в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді позбавлення волі строком на три роки без позбавлення права керувати транспортними засобами, та, відповідно до ст. 75 КК України, звільнити його від відбування призначеного основного покарання у вигляді позбавлення волі, встановивши іспитовий строк терміном на один рік та поклавши на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що при ухваленні оскарженого вироку судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, тому йому призначено несправедливе покарання, яке є занадто суворим. Вважає, що суд при обранні йому міри покарання необґрунтовано дійшов висновку, що його виправлення неможливе без реального відбуття покарання у виді позбавлення волі. На його думку, суд не врахував, що злочин вчинено ним неумисно, хоча цей злочин є тяжкий і його наслідком стало позбавлення життя людини, однак він не планував та не бажав настання такої події.

Зазначає, що суд вказав, що ним грубо порушено правила дорожнього руху, що ним не заперечувалось. Однак суд не врахував, що пішохід (потерпілий) як учасник дорожнього руху знехтував Правилами дорожнього руху (п. 4.8, п. 4.7). Так, потерпілий переходив дорогу у невстановленому місці по діагоналі дороги поза межами пішохідного переходу, хоча пішохідний перехід був недалеко від нього. ДТП сталось поза межами переходу, відтак він не міг передбачити, що за поворотом дороги, поза межами переходу, на дорозі з`явиться людина. У висновку експертизи вказано, що він міг уникнути ДТП, якби застосував екстрене гальмування, однак він намагався об`їхати людину на дорозі, саме такою була його реакція за 2,33 секунди (як встановив експерт) від моменту, коли він побачив потерпілого, до наїзду на нього.

Як зазначає апелянт, при винесенні вироку суд не надав правової оцінки діям пішохода (потерпілого), не дослідив наявність його вини, адже пішохід також є учасником дорожнього руху і повинен дотримуватись правил дорожнього руху, не дослідив причинно-наслідковий зв`язок таких дій пішохода із настанням ДТП, що мало б вплинути на обрання йому міри покарання.

Звертає увагу, що ДТП мало місце у 2020 році, а до червня 2024 року він продовжує працювати водієм, за цей час жодного разу не порушив ПДР, що свідчить про усвідомлення ним небезпечності наслідків вчиненого кримінального правопорушення. Тобто його пост кримінальна поведінка свідчить, що він може виправитись без реального позбавлення волі.

Наголошує, що суд не врахував, що злочин він вчинив з необережності, вину визнав, щиро шкодує про вчинене, до кримінальної відповідальності притягується вперше, є єдиним, хто утримує сім`ю, дружина не працює, оскільки доглядає за меншою донькою, він є інвалідом ІІІ групи з дитинства, йому протипоказано тривалий час знаходитись на ногах, матеріальну шкоду він відшкодувати не відмовлявся, однак його матеріальний стан не дозволив зробити це у розмірі, який хотіли потерпілі, неодноразово зазначав, що буде оплачувати шкоду у розмірі, визначеному судом.

Крім цього, вказує, що він їхав з дозволеною швидкістю, був тверезим, автомобіль технічно справним, цивільна відповідальність була застрахована. Наїзд на пішохода здійснив ненавмисне. Порушення правил дорожнього руху ним було допущено лише в частині того, що він повинен був врахувати дорожню обстановку та уникнути зіткнення, однак пішохід так несподівано з`явився на дорозі, що він можливо неправильно зреагував, щоб уникнути наїзду. Втім, також неможливо передбачити наслідки екстреного гальмування. Обставин, які б обтяжували його покарання, встановлено не було.

Апелянт зазначає, що вчинений ним злочин безперечно є тяжким, однак необережним злочином, пов`язаним з позбавленням життя людини, але немає підстав вважати, що він є суспільно небезпечним. Морально він покараний на все життя, позбавлення волі буде для нього фізично непосильним, без допомоги та засобів до існування залишаться його донька та дружина. Тиждень тому донька була прооперована, оскільки вилила на себе окріп, їй потрібна тривала реабілітація.

Стосовно призначення йому додаткового покарання вказує, що йому важко пересуватись пішки, позбавлення права керування на строк три роки для нього буде дуже складним.

Адвокати ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , які діють в інтересах потерпілої ОСОБА_11 , подали заперечення на апеляційну скаргу, у яких просять апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 7 червня 2024 року залишити без змін, а оскаржений вирок - без задоволення.

У поданих запереченнях вказують, що апеляційна скарга є необґрунтованою, оскільки судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання були враховані наведені апелянтом обставини. Вказують, що в ході досудового розслідування та судового розгляду було встановлено в діях обвинуваченого порушення Правил дорожнього руху, які перебувають у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та наслідками у вигляді смерті ОСОБА_9 . Судом досліджено висновок експерта №15/2/204 від 6 березня 2020 року та доданий до нього компакт-диск з відеозаписом, згідно з якими встановлено момент виходу пішохода на дорогу (момент виникнення небезпеки для водія), а також той факт, що водій ОСОБА_6 навіть при перевищенні швидкості (при фактичній швидкості, з якою рухався його автомобіль), з моменту виходу пішохода на дорогу мав можливість загальмувати та зупинити транспортний засіб, уникнувши наїзду на пішохода. При цьому, як вбачається з відеозапису, гальмувати ОСОБА_6 почав вже після контактування з тілом, хоча виявити пішохода, вжити заходів до екстреного гальмування та зупинитись останній мав би раніше. Таким чином, у діях ОСОБА_6 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тоді як він перекладає вину на пішохода, бажаючи уникнути відповідальності. Вказане підтверджує суперечливість позиції ОСОБА_6 щодо визнання ним вини та каяття, а також нещирість його каяття.

Звертають увагу, що всупереч доводів апеляційної скарги, ОСОБА_6 рухався з перевищенням дозволеної швидкості руху на вказаній ділянці дороги.

Також зазначають, що суд не може враховувати ту обставину, що злочин вчинено з необережності додатково як таку, яка пом`якшує покарання, оскільки вказана обставина вже врахована в санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Вказують на відсутність щирого каяття з боку ОСОБА_6 , оскільки за весь час розгляду справи з моменту ДТП ОСОБА_6 взагалі не вживав заходів до відшкодування завданої шкоди, останній не відшкодував самостійно ні витрат, пов`язаних із похованням, ні вартості встановлення надгробного пам`ятника. У своїй апеляційній скарзі обвинувачений вказує, що не відмовлявся відшкодовувати завдану шкоду, однак його майновий стан не дозволив це зробити в тому розмірі, що бажали потерпілі. Однак зазначене не відповідає дійсності, оскільки якби в ОСОБА_6 було бажання відшкодувати заподіяну шкоду, він міг це зробити в тій частині, в якій це дозволяє зробити його майновий стан. Натомість за понад 4 роки з моменту ДТП ОСОБА_6 жодного разу не перерахував на банківську картку потерпілої, номер якої йому було надано, грошові кошти за відшкодування. Це свідчить про відсутність у нього бажання відшкодувати хоча б частину завданої шкоди.

Звертають увагу, що обвинувачений не надав жодних доказів того, що працює водієм і це є єдиним джерелом його доходу.

Обвинувачений ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення апеляційного розгляду, що стверджується довідкою про доставку SMS, у судове засідання 19 грудня 2024 року не з`явився, про поважність причин своєї неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подав.

Розгляд справи через неявку обвинуваченого відкладався неодноразово, зокрема: 8 жовтня 2024 року, 14 листопада 2024 року та 3 грудня 2024 року. При цьому ОСОБА_6 отримав ухвалу про відкриття апеляційного провадження та копію заперечень на апеляційну скаргу, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, які були скеровані обвинуваченому за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно з листом т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 , військовозобов`язаний ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , підлягає призову на військову службу під час мобілізації та останнім було внесено зміни до ЄДРВ «ОБЕРІГ», а саме: місце проживання вказано АДРЕСА_1 та зазначено контактний номер телефону НОМЕР_2 .

За вказаним номером телефону обвинуваченому ОСОБА_6 було надіслано повістку про виклик до суду, яку він отримав, 03.12.2024 о 13:13:08. Крім цього, повістку про виклик до суду ОСОБА_6 було скеровано за адресою: м. Львів, вул. Бажана, 6. Втім, ОСОБА_6 на виклики суду не з`явився.

Захисник ОСОБА_13 14 жовтня 2024 року на адресу суду скерувала заяву, в якій вказує, що з огляду на закінчення договору про правову допомогу, укладену з обвинуваченим ОСОБА_6 , у неї немає повноважень бути його представником. Пропозиція укласти новий договір, що була надіслана нею через соціальну мережу «Viber» на телефон ОСОБА_6 , була залишена ним без уваги.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_7 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, покликавшись на їх безпідставність.

Потерпіла ОСОБА_11 , цивільні позивачі ОСОБА_14 та ОСОБА_11 19 грудня 2024 року скерували до суду заяви про проведення розгляду апеляційної скарги у їх відсутності, лише за участі їх представника - адвоката ОСОБА_10 та/або адвоката ОСОБА_8 .

Представник потерпілої ОСОБА_11 та цивільних позивачів ОСОБА_14 та ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримала подані на апеляційну скаргу заперечення, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого.

З огляду на викладене, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, з метою дотримання розумних строків розгляду, беручи до уваги, що апеляційна скарга подана обвинуваченим і в такій не ставиться питання про погіршення його становища, те, що ОСОБА_6 з попереднім захисником договір на представництво інтересів не уклав, а нового захисника не залучив, при цьому відсутні визначені ст. 52 КПК України підстави для обов`язкової участі захисника, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності обвинуваченого, який ухиляється від явки до суду.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційної скарги та поданих на неї заперечень, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Дії обвинуваченого кваліфіковано правильно, що в апеляційній скарзі не оспорюється, а тому апеляційний суд не перевіряє оскаржений вирок в цій частині.

Стосовно доводів апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, то такі, на переконання колегії суддів, в ході апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Із вироку слідує, що суд при призначенні ОСОБА_6 основного покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, одружений, має на утриманні малолітню дитину, є особою з інвалідністю ІІІ групи, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину, який щиро покаявся у вчиненому; висновок органу пробації, згідно з яким ризик вчинення повторного правопорушення ОСОБА_6 є низьким та ризик його небезпеки для суспільства є низьким; думку потерпілої, яка просила суд призначити справедливе покарання; щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують.

При вирішенні питання про призначення ОСОБА_6 додаткового покарання суд врахував думку прокурора, який просив позбавити обвинуваченого права керування транспортними засобами, думку потерпілої та її представника, особу обвинуваченого, характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, суспільну небезпечність вчиненого злочину у сфері безпеки дорожнього руху, що призвело до ДТП та непоправних наслідків - загибелі ОСОБА_9 .

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень ОСОБА_6 слід призначити покарання у виді позбавлення волі, наближеного до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 286 КК України, та призначив йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, місцевий суд в повній мірі дослідив матеріали провадження та надав правильну оцінку особі обвинуваченого.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить застосувати статтю 75 КК України при призначенні йому покарання.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім визначених законом випадків, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При вирішенні питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням суду потрібно належним чином дослідити і оцінити всі обставини, які мають значення для справи. Суд має обґрунтувати можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів вважає, що доводи обвинуваченого про ненадання оцінки діям пішохода та наявність його вини у настанні дорожньо-транспортної пригоди є безпідставними, оскільки судом першої інстанції досліджено висновок експерта №15/2/204 від 6 березня 2020 року та доданий до нього компакт-диск з відеозаписом, згідно з якими встановлено момент виходу пішохода на дорогу (момент виникнення небезпеки для руху водія), а також той факт, що водій ОСОБА_6 навіть при перевищенні швидкості (при фактичній швидкості, з якою рухався його автомобіль), з моменту виходу пішохода на дорогу мав можливість загальмувати та зупинити транспортний засіб, уникнувши наїзду на пішохода. Вказаний висновок, у сукупності з іншими матеріалами справи, беззаперечно доводить, що причиною настання цієї дорожньо-транспортної пригоди стала суперечність дій водія ОСОБА_6 технічним вимогам п. 12.3. чинних ПДР.

Апеляційний суд звертає увагу, що оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно-небезпечні наслідки, передбачені в ст. 286 частинах 1, 2 або 3 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причиновому зв`язку.

З огляду на те, що, як встановлено висновком експертизи, у водія ОСОБА_6 була технічна можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування, однак його дії не відповідали технічним вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, суд доходить висновку, що у причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП перебувають саме дії водія автомобіля «ЗАЗ Lanos», р.н. НОМЕР_1 .

У свою чергу, у вироку суд врахував і те, що пішохід ОСОБА_9 переходив проїзну частину вулиці поза межами пішохідного переходу, що відобразилося, зокрема, у визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_6 .

Не ґрунтуються на матеріалах справи і доводи апелянта про те, що він їхав з дозволеною швидкістю, оскільки, як вбачається зі схеми до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 24 січня 2020 року, в місці ДТП діє дорожній знак, що обмежує швидкість до 30 км/год. Водночас, як вбачається з висновку експерта №15/2/204 від 6 березня 2020 року, швидкість руху ОСОБА_6 перед ДТП становила 45…48 км/год, тобто він рухався з перевищенням дозволеної швидкості руху на цій ділянці дороги.

Надаючи оцінку тій обставині, чи може ОСОБА_6 виправитись без відбування покарання, колегія суддів бере до уваги те, що обвинувачений, хоч і раніше несудимий та частково визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, однак такий заподіяної шкоди, навіть частково, не відшкодував, з потерпілою не примирився, не намагався якимось чином полегшити заподіяні їй страждання, що, на думку колегії суддів, є свідченням того, що ОСОБА_6 не повною мірою усвідомлює негативні наслідки своєї протиправної поведінки та осуджує свої дії. При цьому наслідки від вчиненого обвинуваченим злочину призвели до смерті пішохода та є непоправними.

Неможливість відшкодувати заподіяну шкоду через майновий стан апеляційний суд вважає недостатнім аргументом для виправдання бездіяльності обвинуваченого, адже з моменту вчинення ДТП минуло понад чотири роки, за які ОСОБА_6 не перерахував на банківську картку потерпілої жодних коштів. При цьому, як зазначає в апеляційній скарзі сам обвинувачений, він працює водієм.

Щире каяття, як обставина, що пом`якшує покарання, була врахована судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання. На цю обставину він покликається і в апеляційній скарзі, зазначаючи про визнання вини і щирий жаль з приводу ДТП.

Апеляційний суд, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 404 КПК України, не вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим погіршується становище обвинуваченого.

Втім, колегія суддів оцінює вказані доводи критично, адже навіть у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_6 оскаржує фактичні обставини дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому апеляційний суд враховує доводи обвинуваченого про те, що у нього на утриманні є малолітня дитина, а він є інвалідом ІІІ групи, але ці обставини не свідчать про надмірну суворість призначеного покарання, тим більше, що таке судом першої інстанції призначене ОСОБА_6 в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Доводів про те, що він є єдиним годувальником сім`ї та щодо стану здоров`я і необхідність лікування доньки апелянтом не надано.

Той факт, що на момент ДТП ОСОБА_6 не перебував у стані сп`яніння не є підставою для застосування ст. 75 КК України, оскільки згідно з п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, є обставиною, що обтяжує покарання.

Решта апеляційних доводів сторони захисту не свідчить про занадто суворе покарання, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 за вчинення неумисного тяжкого злочину, що призвело до незворотних наслідків у виді смерті людини.

Обвинуваченим фактично не наведено у його апеляційній скарзі нових обставин, які не були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли свідчити про явну суворість призначеного покарання.

Цих обставин також не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

Стосовно апеляційних вимог ОСОБА_6 не позбавляти його права керувати транспортними засобами, колегія суддів зазначає таке.

Пункт 21 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зобов`язує суди обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керування транспортними засобами за частинами 1, 2 ст. 286 КК України.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Зокрема, санкція ч. 2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Як убачається з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обвинувачений ОСОБА_6 грубо порушив декілька вимог Правил дорожнього руху, в результаті чого настала смерть потерпілого ОСОБА_9 , що враховуючи роз`яснення, що містяться в п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судам кримінального покарання», виходячи з того, що додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Отже, колегія суддів, з огляду на встановлені судом обставини, ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідків ДТП - смерті потерпілого, погоджується з висновками суду першої інстанції про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки.

При цьому, використання обвинуваченим ОСОБА_6 транспортного засобу для отримання доходу, про що він вказує в апеляційній скарзі, не може бути безумовною підставою для призначення йому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Врахувавши всі зазначені вище обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства і обґрунтовано призначив йому основне покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, належним чином умотивувавши таке рішення.

Покарання, призначене ОСОБА_6 , за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

Підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_6 покарання за матеріалами кримінального провадження не встановлено та у апеляційній скарзі не наведено.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено правових підстав для зміни оскарженого вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 .

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б мали наслідком скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Жовківського районного суду Львівської області від 7 червня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, його апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4