Номер провадження: 11-сс/813/603/25
Справа № 947/3219/25 1-кс/947/1624/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 , в інтересах власника майна ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 27.01.2025 про арешт майна у к/п № 0001324 від 16.10.2024 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеною ухвалою слідчого судді в межах к/п № 0001324 від 16.10.2024 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України було частково задоволено клопотання ст. слідчого СУ ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_9 та накладено арешт на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності підозрюваного ОСОБА_10 , із забороною будь-яким юридичним та фізичним особам розпоряджатися, відчужувати та здійснювати будь-які реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (в тому числі поділу, об`єднання, виділу частки), а саме:

- частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 222;

- 1/3 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 82,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 0;

- земельну ділянку, площею 2 га, кадастровий номер: :03:000:0923, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 222.

Обґрунтовуючи прийняте рішення про арешт майна, слідчий суддя зазначив, що оскільки вказане майно належить на праві приватної та спільної сумісної власності ОСОБА_10 , якому 22.01.2025 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України, в цілях запобігання можливості його відчуження та забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання, наявні підстави для часткового задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на належне йому нерухоме майно із забороною розпорядження та відчуження майном.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

В апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_7 посилаючись на те, що ухвала слідчого судді від 27.01.2025 є незаконною та необґрунтованою, а клопотання слідчого не відповідає вимогам п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України, просив її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз оскаржуваної ухвали свідчить про те, що вона зазначеним вимогам КПК України не відповідає у повному обсязі з огляду на такі обставини.

За приписами ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Водночас, приписами ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні, 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно із ч. 2 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

В свою чергу, п.п. 1 та 3 ч. 2 ст. 171 КПК України встановлює, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, а також документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Так, як вбачається з матеріалів судової справи, які надані апеляційному суду, СУ ГУНП в Одеській обл. здійснюється досудове розслідування в к/п 0001324 від 16.10.2024 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України, за фактом продажу товарів (гуманітарної) допомоги, з метою отримання прибутку, вчиненому у значному розмірі, під час воєнного стану.

На підставі зібраних доказів 22.01.2025 слідчим за погодженням з прокурором ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні вказаного злочину, а також встановлено, що ОСОБА_10 на праві власності належать наступні об`єкти нерухомого майна, а саме:

- частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 222;

- 1/3 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 82,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 0;

- земельну ділянку, площею 2 га, кадастровий номер: :03:000:0923, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 222.

У клопотанні про арешт майна слідчий зазначив, що метою накладення арешту є забезпечення конфіскації належного ОСОБА_10 на праві власності майна як виду покарання.

Дійсно, у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна (ч. 5 ст.170 КПК України).

Отже, аналіз вказаних норм права свідчить по те, що за наявності передбачених п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України підстав арешт накладається лише на те майно, яке є власністю особи, відносно якої здійснюється кримінальне провадження.

Слідчим суддею встановлено, що згідно наданих до матеріалів клопотання доказів ОСОБА_10 належить вказане майно на праві приватної та спільної сумісної власності.

Проте, такі висновки слідчого судді, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Так, у підтвердження належності вказаного майна на праві власності ОСОБА_10 , слідчим до свого клопотання додано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 409446670 від 24.01.2025 (а.с. 26-28).

Натомість, зі змісту вказаної інформаційної довідки вбачається, що майно, на яке просить слідчий накласти арешт, належить на праві приватної та спільної сумісної власності не ОСОБА_10 , а ОСОБА_8 , при цьому доказів належності вказаного майна ОСОБА_10 апеляційному суду не надано і в матеріалах справи такі відсутні.

При цьому, з довідки також вбачається, що пошук у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження здійснювався за РНОКПП НОМЕР_1 , який, як було встановлено під час апеляційного розгляду, належить ОСОБА_8 , в той час як за належним ОСОБА_10 РНОКПП пошук відповідної інформації не здійснювався.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що станом на 09.04.2025 матеріали клопотання слідчого не містять відомостей, які на теперішній час підтверджують, що ОСОБА_10 є власником визначеного у клопотанні слідчого майна, яке підлягає арешту, тому передбачені п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України підстави для накладення арешту на майно відсутні.

Відтак, колегія суддів не вбачає підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, а накладення арешту на майно не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника майна потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Приписами п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Відтак, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя допустив невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам справи, не звернувши увагу на необґрунтованість клопотання слідчого, що є підставою для скасування ухвали та постановлення нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Отже, апеляційна скарга представника ОСОБА_7 , в інтересах власника майна ОСОБА_8 , підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді від 27.01.2025 - скасуванню із постановлення нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна, з підстав, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 422, 532,615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 , в інтересах власника майна ОСОБА_8 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 27.01.2025 про арешт майна, переліченого в резолютивній частиніухвали, у к/п № 0001324 від 16.10.2024 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_9 про арешт майна, перелік якого міститься в резолютивній частині ухвали слідчого судді від 27.01.2025.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4