ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2346/24 Справа № 201/137/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра, на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000753 відносно:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, студента, освіта повна загальна середня, неодруженого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 121 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2023 року ОСОБА_11 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування призначеного йому покарання, якщо він протягом трирічного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення, а також виконає покладені на нього обов`язки у виді: періодичного з`явлення для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомлення уповноваженого органу з питань пробації про зміну місця проживання, навчання та роботи, не виїзду за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Позовні вимоги потерпілого ОСОБА_7 задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування майнової шкоди 11 701 грн. (одинадцять тисяч сімсот одна гривня) 90 коп., а також в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. (п`ятдесят тисяч гривень) 00 коп.

Судом вирішено питання щодо долі речових доказів.

Цим вироком ОСОБА_11 визнаний винним у тому, що 30 березня 2020 року приблизно о 10 годині 45 хвилин перебував у дворі будинку АДРЕСА_2 , де у останнього, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_7 , після словесного конфлікту, виник злочинний умисел, направлений на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому предметом ззовні схожим на дерев`яну палку, яку обвинувачений тримав у своїй руці.

Після цього ОСОБА_11 , діючи умисно, в повній мірі розуміючи та усвідомлюючи небезпечність свого злочинного діяння, маючи можливість піти з даного місця без настання тяжких наслідків, не скористався такою можливістю, і, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, знаходячись по відношенню до ОСОБА_7 обличчям, а той до нього лівою боковою частиною, наніс потерпілому один удар предметом ззовні схожим на дерев`яну палку в область голови, а саме в ліву лобну частину голови, чим спричинив потерпілому ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку 2 ступеня з внутрішньо-мозковою гематомою в корковій речовині лівої лобної та скроневої частках з численними мілкими вогнищами забою головного мозку, субдуральної гематоми в лобній та скроневій частках ліворуч, субарахноїдального крововиливу, лінійного перелому луски лівої скроневої кістки та стінки ґратчастої кістки ліворуч з явищами лівостороннього гемосинусу, контузії лівого ока, параорбітальної гематоми, часткової офтальмоплегії, посттравматичної нейропатії зорового нерву, забійної рани в проекції зовнішнього кута лівої брови, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Дії ОСОБА_11 кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Прокурор, в апеляційній скарзі, не оскаржуючи фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, правову кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання через м`якість та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у вигляді 6 років позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування вказує, що посилання суду на те, що обвинувачений ОСОБА_11 є молодою особою, характеризується виключно позитивно, має постійне місце проживання, виховується у сім`ї у повному складі, навчається у вищому навчальному закладі, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, не є підставою для призначення останньому покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Таким чином, прокурор вважає, що призначене судом покарання ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 121 КК України, є явно несправедливим через м`якість.

Обвинувачений ОСОБА_11 в присутності захисників ОСОБА_12 та ОСОБА_10 відмовився в під поданій апеляційній скарги.

Представник потерпілого ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_7 відмовились від поданій апеляційній скарги.

Відмова від апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілого була прийнята судом апеляційної інстанції.

Позиції учасників судового провадження.

В ході апеляційного розгляду прокурор підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі.

Обвинувачений його захисники, потерпілий та представник потерпілого заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважали вирок суду законним та обґрунтованим.

Обвинувачений суду апеляційної інстанції пояснив, що на даний час він повністю переглянув свою поведінку та ставлення до скоєного, щиро розкаюється у скоєному, між ним та потерпілим досягнуто примирення, заподіяну матеріальну та моральну шкоду ним відшкодовано у повному обсязі.

Потерпілий ОСОБА_7 суду апеляційної інстанції пояснив, що дійсно ОСОБА_11 в повному обсязі відшкодував заподіяну йому шкоду, претензій як матеріального так і морального характеру він не має. ОСОБА_11 дійсно приніс йому свої вибачення які він прийняв з урахуванням зміни поведінки обвинуваченого та ставлення його до скоєного, а тому з урахуванням позитивних змін у ставленні обвинуваченого до скоєного просив не позбавляти його свободи залишивши вирок суду першої інстанції без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників які приймали участь в ході апеляційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора, не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Фактичні обставини, доведеність вини та кваліфікація дій обвинуваченого ні ким не оскаржується, а отже не є предметом апеляційного розгляду.

Відповідно зі ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, а саме ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду в порядку передбаченому ст. 23 КПК України, оціненими відповідно до ст. 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказані вимоги кримінально процесуального законодавства України, під час судового розгляду, були виконані судом першої інстанції у повному обсязі.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть скасування судових рішень, у справі не встановлено.

Підставами для скасування судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, з ухваленням нового вироку встановленими п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 420 КПК України є необхідність застосування більш суворого покарання та неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин покарання, а і враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років, тобто мінімальне покарання передбачене за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального закону щодо призначення покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні покарання ОСОБА_11 суд першої інстанції, відповідно до ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відносяться відповідно до класифікації встановленою ст. 12 КК України до категорії тяжких злочинів. Суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги особу обвинуваченого, який є молодою особою, характеризується виключно позитивно, має постійне місце проживання, виховується у сім`ї в повному складі, навчається у вищому навчальному закладі, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, в реєстрі осіб з наркологічними захворюваннями не знаходиться, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, згідно інформації органу пробаціїї, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як середній.

Наведені вище обставини, суд відніс до таких, що пом`якшують покарання обвинуваченого. Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_11 , судом не встановлено.

Отже виходячи з викладеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано за вищевказаних обставин прийшов до висновку про необхідність призначення мінімального основного покарання у виді позбавлення волі строком саме на п`ять років, а тому апеляційні вимоги прокурора в частині призначення більш суворого покарання, а саме призначення у виді позбавлення волі строком на шість років не обґрунтовані та задоволенню в цій частині апеляційна скарга не підлягає.

Що стосується доводів прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_11 судом першої інстанції від відбуття покарання з іспитовим терміном, колегія суддів апеляційного суду вважає їх необґрунтованими виходячи з наступного.

Звільнення особи від покарання з випробуванням це самостійний інститут кримінального права який регламентує застосування судом до осіб засуджених за скоєння кримінальних правопорушень до основного покарання в тому числі у виді позбавлення волі, звільнення від відбуття покарання з іспитовим терміном.

Для його застосування потрібно встановити достатню для цього підставу. Оскільки ст. 75 не дає чіткого визначення такої підстави, суду завжди необхідно детально з`ясовувати фактичну тяжкість такого діяння, особу винного та інші обставини справи.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

За правилами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст. ст. 66, 67 КК України.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Разом з цим, як уже раніше неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2018 (провадження № 51- 5332км18), від 17 січня 2019 року (провадження № 51-2541км18) від 31 січня 2019 року (провадження № 51-5950км18), від 17 жовтня 2019 року (провадження №51-1532км19) та інші) дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі визначені ст. ст. 409, 414 КПК України, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При вирішенні питання про призначення покарання зі звільненням від його відбуття ОСОБА_11 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості і характер суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікуються як тяжкий злочин, а також дані про особу обвинуваченого, який є молодою особою, характеризується виключно позитивно, має постійне місце проживання, виховується у сім`ї в повному складі, навчається у вищому навчальному закладі, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, в реєстрі осіб з наркологічними захворюваннями не знаходиться, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, згідно інформації органу пробаціїї, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як середній.

Наведені вище обставини, суд відніс до таких, що пом`якшують покарання обвинуваченого. Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_11 , судом не встановлено.

Колегія суддів апеляційного суду вважає що суд першої інстанції належним чином врахував поведінку обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, а саме ОСОБА_11 до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягався, навчається у вищому учбовому закладі, виключно позитивно характеризується за місцем проживання та навчання, не втратив батьківський контроль.

Колегія суддів апеляційної інстанції враховує і позитивні зміни які відбулись у поведінці ОСОБА_13 та ставленні ним до скоєного, а саме щиросердечно розкаявся, в повному обсязі відшкодував матеріальну та моральну шкоду, примирився з потерпілим, який не має до нього жодних претензій і наполягає на призначені покарання з іспитовим терміном.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Сукупність встановлених та вказаних обставин, на думку колегії суддів, дають підстави для застосування положень ст. 75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 121 КК України.

На думку суду апеляційної інстанції, таке покарання буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_13 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а покладення на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України дозволить здійснювати контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації за поведінкою засудженого.

Вказані обставини дають можливість застосувати в даному випадку, виходячи із принципу індивідуалізації покарання, до обвинуваченого при призначенні покарання положення ст. 75 КК України та призначити йому покарання не пов`язане із його реальним відбуттям.

Виходячи з викладеного доводи прокурора, що судом не в повній мірі враховані усі обставини вчиненого кримінального правопорушення. На думку колегії суддів є необґрунтованими

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню оскільки істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування або зміни вироку в матеріалах справи не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_14 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2023 року відносно ОСОБА_11 , за ч. 2 ст. 121 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4