Справа № 545/4173/24
Провадження № 1-кп/545/837/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2024 рокум. Полтава

Полтавський районний суд Полтавської області, в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань Полтавського районного суду Полтавської області кримінальне провадження № 0000718 від 30.07.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Куянівка, Білопільського району, Сумської області, українець, громадянин України, з середньою освітою, працюючий на посаді водія у ФОП « ОСОБА_6 », не одружений, на утриманні малолітніх дітей має, не є особою, яка має інвалідність, не депутат, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В кінці грудня 2023 року ОСОБА_4 , знаходячись в рейсі, працюючи водієм вантажного автомобіля, перебуваючи на території Полтавської області, Полтавського району, поблизу зупинки для транспортних засобів на землі знайшов ручну осколкову гранату «РГН» із запалом, що відноситься до категорії вибухових пристроїв (боєприпасів), яку ОСОБА_4 ідентифікував як вибуховий пристрій, після чого у нього виник умисел на незаконне придбання, носіння, зберігання бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.

З метою реалізації свого умислу, ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, всупереч вимогам, визначеним п.8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» №901-VIII від 23.12.2015 року, Постанови Верховної Ради України №2471-ХІІ від 17.06.1992 року «Про право власності на окремі види майна», «Положення про дозвільну систему», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992 та «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання обліку, перевезення та використання вогнепальної зброї, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими та аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС № 622 від 21.08.1998 року, достовірно знаючи про те, що для придбання та зберігання заборонених предметів необхідно передбачений законом дозвіл, підняв із землі та поклав ручну осколкову гранату «РГН» із запалом до власної сумки, тим самим незаконно придбавши її та надалі, носячи гранату в сумці при собі, не маючи на те відповідного передбаченого законом дозволу, перемістив її до місця свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де незаконно приховано зберігав ручну осколкову гранату «РГН» у господарському приміщенні до моменту її виявлення працівниками поліції 30.07.2024.

30.07.2024 року під час проведення обшуку домогосподарства за місцем тимчасового проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 працівниками поліції ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській у господарському приміщенні було виявлено та вилучено ручну осколкову гранату «РГН» та запал до неї, яка відноситься до вибухових пристроїв (боєприпасів), споряджена вибуховою речовиною та придатна до здійснення підриву штатним способом.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились у незаконному носінні, зберіганні та придбанні бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу, ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України.

20.09.2024 року у даному кримінальному провадженні між прокурором Полтавської окружної прокуратури Полтавської області та підозрюваним ОСОБА_4 укладено угоду про визнання винуватості згідно з вимогами ст.ст. 468, 469, 472 КПК України.

Відповідно до змісту угоди про визнання винуватості прокурор та підозрюваний ОСОБА_4 , за участю його захисника ОСОБА_5 , дійшли згоди щодо формулювання підозри і кваліфікації дій за ч.1 ст. 263 КК України. Підозрюваний повністю визнав свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні і зобов`язався: беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри в судовому провадженні. Сторони угоди про визнання винуватості також погодились на призначення покарання, з урахуванням обставин, що пом`якшують підозрюваному ОСОБА_4 , покарання, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сторони погоджуються на призначення покарання ОСОБА_4 за ст. 263 ч.1 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, із застосуванням ст. 75 КК України та звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку, тривалість якого визначає суд та покладенням обов`язків, визначених ст. 76 КК України, перелік яких встановлює суд.

В судовому засіданні прокурор зазначив, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги та правила КПК України і КК України, просив угоду про визнання винуватості затвердити і призначити обвинуваченому ОСОБА_4 узгоджене в угоді про визнання винуватості покарання.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.1 ст. 263 КК України, в обсязі підозри, дав згоду на призначення узгодженого виду та міри покарання у разі затвердження угоди про визнання винуватості та заявив, що здатний реально виконати взяті на себе відповідно до угоди про визнання винуватості зобов`язання. Просив угоду про визнання винуватості затвердити та призначити узгоджене покарання.

Захисник ОСОБА_5 також просив затвердити угоду про визнання винуватості.

Вирішуючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості.

Згідно п. 1 ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, згідно ч. 2 ст. 12 КК до тяжкого злочину.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 цілком розуміє положення ч. 4 ст. 474 КПК України та що укладення угоди сторонами є добровільним.

Разом з тим, судом встановлено, що умови угоди не суперечать вимогами чинного законодавства, інтересам суспільства чи окремих громадян, а кримінальне провадження свідчить про наявність фактичних підстав для визнання винуватості.

За угодою про визнання винуватості сторони узгодили призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, визначеного Законом про кримінальну відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 263 КК України.

Обвинувачений в судовому засіданні підтримав угоду про визнання винуватості, наполягав на її затвердженні та погодився на призначення узгодженого сторонами угоди покарання.

Вказані обставини, свідчать про те, що укладення угоди про визнання винуватості не буде суперечити правам та інтересам обвинуваченого.

Судом встановлено, що сторони за угодою про визнання винуватості погодили призначення покарання з урахуванням положень ст.ст. 65-67, 289 КК України.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Заслухавши доводи сторін кримінального провадження, суд приходить до висновку, що укладення угоди про визнання винуватості сторонами є добровільним та не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді про визнання винуватості.

Перевіривши угоду про визнання винуватості на відповідність вимогам КПК України та КК України, суд встановив, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.1 ст. 263 КК України є правильною. Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачений визнав себе винним, відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, за вимогами п.1) ч. 4 ст. 469 КПК України передбачено можливість укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні.

Умови угоди про визнання винуватості відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи та інтереси сторін і інших осіб.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості, та призначення обвинуваченому ОСОБА_4 узгодженого сторонами покарання, яке відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, суд відповідно до вимог ст. 124 КПК України стягує з обвинуваченого.

Долю речових доказів вирішити на підставі ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід до обвинуваченого не застосовувався.

Керуючись ст.ст. 314, 369-371, 373, 374, 475 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000718 від 30.07.2024 року, укладену 20.09.2024 року між прокурором Полтавської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (на час укладення угоди підозрюваним)- затвердити.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 263 ч. 1 КК України і призначити йому покарання у вигляді 4 (чотири) роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1(один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання вироком законної сили не обирати.

Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 31.07.2024 року скасувати.

Речові докази: предмет зовні схожий на корпус гранати гранату РГН зеленого кольору із маркуванням «НОМЕР_1 «, котрий поміщено до спец пакету НПУ № RAW0107207, предмет зовні схожий на УЗРГ з маркуваннями «НОМЕР_2», що знаходився із корпусом гранати, який було поміщено до спец пакету НПУ № RAW 0107209, які зберігаються у ВП № 2 Полтавського РУП - знищити після набрання вироком законної сили.

Стягнути з обвинуваченого з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи у кримінальному провадження в сумі 2271 (дві тисячі двісті сімдесят одна ) гривня 81 коп.

З підстав передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України, на вирок може бути подана апеляційна скарга до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку, а засудженими з моменту отримання копії вироку.

Роз`яснити засудженому, що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 389-1 Кримінального кодексу України, а також тягне за собою наслідки, встановлені статтею 476 Кримінального процесуального кодексу України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

СуддяОСОБА_7