Номер провадження: 11-кп/813/1439/24
Справа № 507/43/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

законних представників обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та його законного представника ОСОБА_13 на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 26 лютого 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0000388 від 23 жовтня 2023 року відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з неповною середньою освітою, непрацюючого, судимого 17 липня 2023 року Любашівським районним судом Одеської області за ст. 185 ч.4 КК України до п`яти років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання згідно ст.ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком 1 рік,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, учня 11 класу Любашівського ліцею № 2 Любашівської селищної ради Одеської області, непрацюючого, раніше не судимого,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15, ч.4 ст.185 КК України,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.

Вироком Любашівського районного суду Одеської області від 26 лютого 2024 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч.4 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у виді- 5 (п`яти) років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнений від відбування призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Любашівського районного суду Одеської області від 17 липня 2023 року та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання 5 (п`ять) років 1 (один) місяць позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту його фактичного затримання в порядку виконання даного вироку.

Стягнуто з обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судової експертизи в сумі 7371 грн. 40 коп. в рівних частинах по 3685 грн. 70 коп. з кожного.

Вирішено долю речових доказів.

Оскаржуваним вироком встановлено, що 22 жовтня 2023 року, приблизно о 16 години 50 хвилин, у період воєнного стану, який введено на території України відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України №2102-ІХвід 24.02.2022 та продовженого відповідно до Указів Президента України №133/2022 від (затвердженого Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ), №259/2022 від 18.04.2022 (затвердженого Законом України від 21.04.2022 №2212-ІХ), №341/2022 від 17.05.2022 (затвердженого Законом України від №2263-ІХ), №573/2022 від 12.08.2022 (затвердженого Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ), №757/2022 від 07.11.2022 (затвердженого Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ), №58/2023 від 06.02.2023 (затвердженого Законом України від 07.02.2023 №2915-ІХ), №254/2023 від (затвердженого Законом України від 02.05.2023 №3057-ІХ), №451/2023 від 26.07.2023 (затвердженого Законом України від 27.07.2023 №3275-ІХ), неповнолітній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за попередньою змовою з неповнолітнім ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , керуючись прямим умислом та корисливим мотивом, направленим на таємне викрадення чужого майна, з метою власного збагачення, прийшли до домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_14 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна ОСОБА_8 та ОСОБА_7 умисно, за попередньою змовою між собою, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, з урахуванням сприятливої для них обстановки, яка на їх переконання виключала можливість втручання власника чи сторонніх осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переконавшись у відсутності сторонніх осіб, через незачинену хвіртку та вхідні двері будинку, взявши з собою гайкові ключі, таємно проникли до гаражного приміщення, в якому перебував автомобіль марки «ВАЗ» моделі «2101», 1974 року випуску, державний номерний знак « НОМЕР_1 », де, відкрили капот даного автомобілю та демонтували стартер, чим вчинилив замах на таємне викрадення чужого майна, а саме: автомобільний стартер «СТ-221», в робочому стані, вартістю 560 гривень 33 копійки, однак довести свій злочинний умисел спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не змогли до кінця з причин, які не залежали від їх волі, тобто не вчинили всіх дій, які вважали необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, так як були виявлені власником вказаного домоволодіння ОСОБА_14 на місці скоєння кримінального правопорушення.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане з проникненням у сховище, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, а ОСОБА_7 також вчинив повторно, за що передбачена відповідальність ч. 3 ст. 15, ч.4 ст. 185 КК України.

Дії ОСОБА_8 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 3 ст. 15, ч.4 ст. 185 КК України, тобто незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане з проникненням у сховище, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано ч.3 ст. 15, за ч.4 ст. 185 КК України, тобто незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, поєднане з проникненням у сховище, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.

На вказаний вирок обвинувачений ОСОБА_7 та його законний представник ОСОБА_13 подали апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеності вини, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, просять вирок скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання не пов`язане із позбавленням волі із застосуванням ст. 69 та 75 КК України.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 та його законний представник ОСОБА_13 посилаються на те, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його суворість.

Звертають увагу на те, що внаслідок вчинення кримінального правопорушення потерпілому не була спричинена матеріальна шкода.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що кримінальне правопорушення було вчинено ОСОБА_7 у неповнолітньому віці та досудову доповідь, з якої вбачається, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, а також щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Крім того, на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 проживав та перебував під опікою бабусі, яка наразі потребує постійного догляду.

Позиції учасників апеляційного розгляду

Під час судового засідання апеляційного суду захисник ОСОБА_11 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , заявив клопотання про зміну кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.3 ст. 15, ч.4 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України, у зв`язку з тим, що набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів». Просив призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.162 КК України у виді штрафу.

Захисник ОСОБА_12 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , заявила аналогічне клопотання, просила призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.162 КК України у виді штрафу.

Обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , законні представники обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтримали клопотання захисників та просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 не заперечувала щодо заявлених стороною захисту клопотань та просила перекваліфікувати дії обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з ч.3 ст. 15, ч.4 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України та призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 грн., а ОСОБА_8 в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисників, обвинувачених та їх законних представників, які підтримали заявлені клопотання; думку прокурора, який не заперечував проти задоволення клопотання; дослідивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи клопотання; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частина 1 статті 5 Кримінального Кодексу України регламентує, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Такий же принцип гарантований ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Цей принцип втілюється в правилі про те, що, якщо існують відмінності між кримінальним законодавством, чинним на момент вчинення злочину, та наступними кримінальними законами, прийнятими до винесення остаточного рішення, суди повинні застосовувати закон, положення якого є найбільш сприятливими для обвинуваченого.

За приписами ч.6 ст.3 КК України зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

09.08.2024 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року №3886-IX (далі - Закон №3886-IX).

Законом №3886-IX внесені зміни у ст.51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якими підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином статті 185, 190, 191 КК України фактично містять відсилку до ст.51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку, шахрайство, привласнення чи розтрату чужого майна.

Отже, з часу набуття 09.08.2024 року чинності Законом № 3886-IX кримінальна відповідальність за статтями 185, 190, 191 КК України може настати, лише якщо розмір викраденого майна перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Унаслідок цієї зміни частина діянь, які на час їх вчинення передбачали кримінальну відповідальність, після цього охоплюється диспозицією ст. 51 КУпАП.

В постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року (справа №278/1566/21, провадження №51-2555кмо24), зроблено правовий висновок, відповідно до якого Закон №3886-IX, яким внесені зміни до ст.51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст.5 КК для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст.51 КУпАП. Зміни, внесені Законом №3886-IX, мають зворотну дію в часі.

У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого майна розмір, визначений ст.51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України.

Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом №3886-IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

Пунктом 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України встановлено, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15, ч.4 ст.185 КК України.

Два неоподаткованих мінімуми для працездатної особи станом на 01.01.2023 становили 2684 грн, тоді як вартість викраденого обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 185 КК майна становила 560 гривень 33 копійки., що станом на день розгляду кримінального провадження судом може бути лише підставою адміністративної відповідальності.

За таких обставин у даному кримінальному провадженні вартість викраденого обвинуваченими майна на час вчинення діяння не перевищувала 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 2684 грн - станом на 2023 рік, отже до цього діяння мають застосуватись положення ст.5 КК і на теперішній час інкриміновані обвинуваченим дії не підпадають під ознаки злочину, передбачених ч.4 ст.185 КК України.

В той же час, апеляційний суд враховує спосіб вчинення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кримінального правопорушення, а саме вчинення його з проникненням у житло та інше приміщення, у зв`язку з чим дії обвинувачених необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 162 КК.

Згідно ч. 3 ст. 337 КПК з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі (ч. 1 ст. 12 КК ).

З огляду на зміст ч. 1 ст. 162 КК дії, кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікованих за ч. 4 ст. 185 КК, є кримінальним проступком, а тому їх перекваліфікація покращує становище засуджених.

Тобто, вирішуючи питання щодо наявності підстав для кваліфікації дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 162 КК, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених судом першої інстанції, не вдаючись до оцінки/переоцінки доказів.

Зокрема, судом першої інстанції встановлено, що 22 жовтня 2023 року, приблизно о 16 години 50 хвилин, в період воєнного стану, який введено на території України відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України №2102-ІХвід 24.02.2022 та продовженого відповідно до Указів Президента України №133/2022 від (затвердженого Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ), №259/2022 від 18.04.2022 (затвердженого Законом України від 21.04.2022 №2212-ІХ), №341/2022 від 17.05.2022 (затвердженого Законом України від №2263-ІХ), №573/2022 від 12.08.2022 (затвердженого Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ), №757/2022 від 07.11.2022 (затвердженого Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ), №58/2023 від 06.02.2023 (затвердженого Законом України від 07.02.2023 №2915-ІХ), №254/2023 від (затвердженого Законом України від 02.05.2023 №3057-ІХ), №451/2023 від 26.07.2023 (затвердженого Законом України від 27.07.2023 №3275-ІХ), неповнолітній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за попередньою змовою з неповнолітнім ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , керуючись прямим умислом та корисливим мотивом, направленим на таємне викрадення чужого майна, з метою власного збагачення, прийшли до домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_14 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна ОСОБА_8 та ОСОБА_7 умисно, за попередньою змовою між собою, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, з урахуванням сприятливої для них обстановки, яка на їх переконання виключала можливість втручання власника чи сторонніх осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переконавшись у відсутності сторонніх осіб, через незачинену хвіртку та вхідні двері будинку, взявши з собою гайкові ключі, таємно проникли до гаражного приміщення, в якому перебував автомобіль марки «ВАЗ» моделі «2101», 1974 року випуску, державний номерний знак « НОМЕР_1 », де, відкрили капот даного автомобілю та демонтували стартер, чим вчинилив замах на таємне викрадення чужого майна, а саме: автомобільний стартер «СТ-221», в робочому стані, вартістю 560 гривень 33 копійки, однак довести свій злочинний умисел спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не змогли до кінця з причин, які не залежали від їх волі, тобто не вчинили всіх дій, які вважали необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, так як були виявлені власником вказаного домоволодіння ОСОБА_14 на місці скоєння кримінального правопорушення.

Об`єктивна ж сторона ст. 162 КК полягає, зокрема, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи. Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи, потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.

Судом першої інстанції також встановлено, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнали фактичні обставини інкримінованого їм кримінального правопорушення, щиро розкаялися та розповіли про обставини вчинення крадіжки, зокрема пояснили, що дійсно 22 жовтня 2023 року вони прийшли до домоволодіння ОСОБА_14 , так як збирали по вулиці горіхи. Хвіртка домоволодіння була відчинена і вони зайшли на територію домоволодіння, де їли виноград біля будинку. Побачивши, що замок на вхідних дверях пошкоджений, вони зайшли в будинок. Через будинок вони потрапили в гараж, де побачили автомобіль ВАЗ і вирішили викрасти з вказаного автомобіля деталі. ОСОБА_8 , приніс ключі і вони відкрутили з автомобіля стартер, який поклали на землі. Стартер вони хотіли здати на металолом та отримали кошти.

Враховуючи викладене та на підставі положення ч. 3 ст. 337 КПК колегія суддів вважає за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з ч. 3 ст. 15, ч.4 ст. 185 КК на ч. 1 ст. 162 КК України, призначивши їм покарання в межах санкції цієї частини статті, тим самим змінивши вирок суду першої інстанції згідно ч. 3 ст. 337 КПК.

Під час апеляційного розгляду прокурор ОСОБА_6 просила з`ясувати, чи можуть обвинувачений ОСОБА_7 та неповнолітній обвинувачений ОСОБА_8 сплати штраф.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_11 та захисник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_12 пояснили, що обвинувачені мають кошти та бажають сплатити штраф.

Обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також їх законні представники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтвердили вказані обставини.

При визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.1 ст. 162 КК колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставини, які обтяжують покарання.

Обставинами, які відповідно до статті 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Обставин, які відповідно до статті 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_7 під час судового розгляду встановлено не було.

Також, апеляційний суд приймає до уваги обставини, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , висновки досудової доповіді, з якої слідує, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, з урахуванням того, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив злочин будучи неповнолітнім в період іспитового строку, посередньо характеризуються, раніше судимий.

Як убачається із матеріалів справи, на теперішній час ОСОБА_7 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді навідника 2 танкового взводу 8 танкової роти 3 танкового батальйону.

Разом з тим, на теперішній час ОСОБА_7 досяг повноліття і перебуває у віці 18 років.

За таких обставин, з урахуванням вимог ст. 50, 65 КК та фактичних обставин вчинення кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомостей про особу ОСОБА_7 колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання за ч. 1 ст. 162 КК України в межах санкції статті у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Апеляційний суд переконаний, що покарання у виді штрафу, який до того ж буде сплачений на користь держави, буде сприяти не тільки виправленню особи, а й обороноздатності країни.

Разом з тим, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання відповідно до ч.1 ст. 71 КК України, так як дане кримінальне правопорушення він вчинив в період іспитового строку, який йому визначено відповідно до вироку Любашівського районного суду Одеської області від 17.07.2023 року, яким його було засуджено за ч.4 ст.185 КК України до позбавлення волі строком 5 років, в силу ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік.

Разом з тим, як убачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, та на чому обґрунтовано наголосила прокурор ОСОБА_6 , ухвалою Любашівського районного суду Одеської області від 18.11.2024 року у справі № 507/1149/23 було задоволено подання начальника Подільського районного сектору № 4 філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області ОСОБА_15 , про звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , засудженого 17 липня 2023 року вироком Любашівського районного суду Одеської області за ст. 185 ч. 4 КК України до 5 років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , засуджений 17 липня 2023 року вироком Любашівського районного суду Одеської області за ст. 185 ч. 4 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік від відбування призначеного покарання звільнений згідно п.4-1 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлена кримінальна відповідальність діяння.

Вказана ухвала набрала законної сили і учасниками кримінального провадження в апеляційному порядку не оскаржувалась.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.162 КК України не вбачає підстав для застосування положень ст. 71 КК України.

При визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 за ч.1 ст. 162 КК колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставини, які обтяжують покарання.

Обставинами, які відповідно до статті 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Обставин, які відповідно до статті 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_8 під час судового розгляду встановлено не було.

Також, апеляційний суд приймає до уваги обставини, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_8 , пом`якшуючих вину обставин, досудову доповідь, з якої слідує, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, з урахуванням того, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив правопорушення вперше, позитивно характеризуються, раніше не судимий, є неповнолітнім.

На час розгляду справи судом апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 не досяг повноліття і перебуває у віці 16 років.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що при призначенні покарання неповнолітнім необхідно суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання такого засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація.

Відповідно до положень ст. 98 КК України, до неповнолітніх, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі основні види покарань:1) штраф; 2) громадські роботи; 3) виправні роботи; 4) пробаційний нагляд; 5) позбавлення волі на певний строк.

За таких обставин, з урахуванням вимог ст. 50, 65 КК та фактичних обставин вчинення кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомостей про особу ОСОБА_8 колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання за ч. 1 ст. 162 КК України в межах санкції статті у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Враховуючи встановлене під час апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про те, що клопотання захисників ОСОБА_11 та ОСОБА_12 є обґрунтованими, за таких обставин апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 слід задовольнити частково, а вирок змінити і перекваліфікувати дії обвинувачених з ч.3 ст.15, ч. 4 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України.

Керуючись ст.ст. 5, 7 КК України, ст.ст. 376, 404, 405, 406, 418, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та його законного представника ОСОБА_13 задовольнити частково.

Вирок Любашівського районного суду Одеської області від 26 лютого 2024 рокувідносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із ч.3 ст.15, ч. 4 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 грн.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку посилання на застосування ст. 71 КК України при призначенні ОСОБА_7 остаточного покарання.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із ч.3 ст.15, ч. 4 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 ргн.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4