Провадження № 1-кп/161/139/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Луцьк 08 жовтня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань кримінальне провадження, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001172 від 01.11.2023, про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, яка народилася та зареєстрована в АДРЕСА_1 , проживає в АДРЕСА_2 , освіта вища, працює в КЗ «Палац учнівської молоді Луцької міської ради», незаміжня, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, несудима,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В

Обвинувачена ОСОБА_3 31 жовтня 2023 року близько 16.20год. у під`їзді №1 будинку АДРЕСА_3 , діючи умисно, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи значення та суспільну небезпеку своїх дій, в ході словесного конфлікту, який виник на ґрунті неприязних відносин, умисно схопила потерпілу ОСОБА_6 правою рукою за її волосся та, утримуючи у такому положенні, потягнула до низу, після чого нанесла один удар правою рукою в ліву частину голови останньої та знову схопила за волосся потерпілу, нанесла один удар рукою в область потиличної ділянки голови. У подальшому, продовжуючи свої умисні протиправні дії, ОСОБА_3 , слідуючи за ОСОБА_6 , на прибудинковій території за вищевказаною адресою, поблизу автомобіля потерпілої, умисно схопила правою рукою останню за волосся та потягнула до низу.

В результаті чого потерпіла ОСОБА_6 згідно висновку судово-медичного експерта №656 від 03.11.2023 отримала тілесні ушкодження: внутрішкірні крововиливи в лівій потиличній ділянці, волосяної частини голови, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Окрім цього, ОСОБА_3 02 листопада 2023 року об 11.12год. на прилеглій території до будинку АДРЕСА_3 , діючи умисно, повторно, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи значення та суспільну небезпеку своїх дій, в ході словесного конфлікту, який виник на ґрунті неприязних відносин, умисно нанесла один удар долонею правої руки в область лівої щоки потерпілої ОСОБА_6 .

В результаті чого потерпіла ОСОБА_6 згідно висновку судово-медичного експерта №655 від 03.11.2023 отримала тілесне ушкодження у вигляді садна слизової оболонки внутрішньої поверхні лівої щоки, яке за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_3 інкримінується нанесення умисного легкого тілесного ушкодження, тобто вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 вину в інкримінованому їй кримінальному проступку, передбаченому ч.1 ст.125 КК України, визнала частково, а фактично не визнала, та показала, що 31.10.2023 за вказаних обставин місця та часу вона лише розмовляла з потерпілою, як в під`їзді, так і на вулиці, при цьому будь-яких тілесних ушкоджень не наносила, а лише можливо випадково зачепила волосся потерпілої. Щодо подій, які мали місце 02.11.2023, остання показала, що дійсно на емоціях вдарила потерпілу, оскільки вона спровокувала її на це. Вказує, що по першому епізоду потерпіла її оговорює. Цивільний позов потерпілої не визнала.

Не зважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченою ОСОБА_3 її винуватість повністю доводиться дослідженими в ході судового розгляду доказами. Такий висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку і перевірених судом допустимих доказах.

Так допитана безпосередньо в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 показала, що дійсно за вказаних обставин місця та часу (31.10.2023 та 02.11.2023) в під`їзді та біля нього в неї виникли конфлікти з обвинуваченою, в ході яких вона отримала тілесні ушкодження. Зокрема 31.10.2023 близько 16.00год. в під`їзді та на прибудинковій території обвинувачена правою рукою тягнула її за волосся та наносила удари в голову, очевидців не було. 02.11.2023 близько 10.00год. обвинувачена повторно нанесла правою рукою їй удар в область обличчя в присутності свідка ОСОБА_8 Підтвердила кількість та локалізацію нанесених ударів, які викладені в обвинувальному акті, цивільний позов підтримала в повному обсязі, оскільки в неї були як фізичні, так і психологічні страждання, вона була змушена приймати заспокійливі препарати та звернутися за охороною. Наполягала на суворому покаранні.

Потерпіла як під час досудового розслідування, зокрема і під час проведення слідчих експериментів 03.11.2023 (відеозаписи до яких оглянуті в судовому засіданні), так і в суді послідовно розповідала про обставини вчиненого щодо неї кримінального проступку та пояснювала, що дійсно саме обвинувачена заподіяла тілесні ушкодження, при цьому під час слідчих експериментів чітко відтворила механізм та локалізацію нанесення ударів як 31.10.2023, так і 02.11.2023.

Допитаний безпосередньо в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що конфлікти між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були неодноразово. 02.11.2023 конфлікт розпочався ще до приїзду поліції, при цьому безпосередньо при поліцейських ОСОБА_9 нанесла удар правою рукою в область шиї потерпілої ОСОБА_10 , це він бачив особисто. Підтвердив той факт, що з ним був проведений слідчий експеримент, в ході якого він відтворював всі обставини.

Показання свідка ОСОБА_8 відповідають обставинам, які він повідомляв під час проведення слідчого експерименту 03.11.2023, де останній розповів про обставини вчинення відносно потерпілої ОСОБА_6 кримінального правопорушення, детально вказав на місце подій та подальшу поведінку, як обвинуваченої, так і потерпілої.

Свідок ОСОБА_11 (поліцейський) в судовому засіданні повідомив про те, що в листопаді 2023 року надійшло повідомлення про конфлікт по АДРЕСА_3 . Виїхавши на місце з колегою ОСОБА_12 , були виявлені потерпіла, а згодом і обвинувачена. Між ними відразу виник конфлікт, сварка, їх намагалися примирити та заспокоїти. В один з цих моментів потерпіла сказала, що обвинувачена її вдарила. Самого моменту удару він не бачив, не бачив також і того, щоб потерпіла наносила удари обвинуваченій.

Допитана безпосередньо в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 (поліцейська) дала покази аналогічні показанням свідка ОСОБА_11 , та показала, що вона безпосередньо бачила, як обвинувачена нанесла удар рукою в щоку потерпілої. Потерпіла ударів обвинуваченій не наносила і не провокувала останню.

Показання вказаних потерпілої та свідків є чіткими, послідовними та дають змогу відтворити всі обставини кримінального правопорушення, які були до, на момент та після його вчинення. Немає в суду обґрунтованих підстав вважати, що останні оговорюють обвинувачену, оскільки в суді не було встановлено таких об`єктивних причин, а їхні показання повністю узгоджуються між собою та відповідають й іншим доказам у справі, зокрема і показанням самої обвинуваченої щодо її перебування 31.10.2023 та 02.11.023 по АДРЕСА_3 .

Певні неточності в показаннях потерпілої та свідків щодо моменту та обставин отримання тілесних ушкоджень, не є істотними та такими, які б свідчили про їхню неправдивість взагальному, такі показання є належними доказами в розумінні ст.85 КПК України.

На підставі протоколів про прийняття заяви від 31.10.2023 та 02.11.2023 були внесені відомості до ЄРДР з попередньою правовою кваліфікацією ч.1 ст.125 КК України.

З протоколу огляду місця події від 31.10.2023 із фототаблицями встановлено, що було оглянуто та зафіксовано обстановку біля та в підїзді будинку АДРЕСА_3 , де, зі слів потерпілої, останній були нанесені тілесні ушкодження. При дослідженні в судовому засіданні вказаного протоколу встановлено, що така слідча дія була проведена та оформлена з дотриманням вимог ст.ст. 104-106, 223, 237 КПК України з участю понятих, при цьому жодних зауважень від останніх не надходило.

Під час проведення слідчих експериментів 03.11.2023 потерпіла ОСОБА_6 , розповіла про обставини вчинення щодо неї кримінального правопорушення (вказала на місце), детально відтворила механізм та локалізацію нанесення ушкоджень в під`їзді будинку, а також біля будинку по АДРЕСА_3 . При дослідженні в судовому засіданні протоколів слідчих експериментів з відеозаписами, встановлено, що такі слідчі дії були проведені та оформлені з дотриманням вимог ст.ст. 104, 223, 240 КПК України. Учасники та поняті слідчих експериментів будь-яких зауважень до протоколів чи проведення слідчих дій не зазначали.

Під час проведення слідчого експерименту 03.11.2023 свідок ОСОБА_8 , розповів про обставини вчинення щодо потерпілої ОСОБА_6 кримінального правопорушення (вказав на місце та особу обвинуваченої), детально відтворив механізм та локалізацію нанесення ушкоджень біля будинку по АДРЕСА_3 . При дослідженні в судовому засіданні протоколу слідчого експерименту з відеозаписом, встановлено, що така слідча дія була проведена та оформлена з дотриманням вимог ст.ст. 104, 223, 240 КПК України. Учасники та поняті слідчого експерименту будь-яких зауважень до протоколу чи проведення слідчої дії не зазначали.

На запити слідчого в порядку ст.ст. 40, 93 КПК України витребувана та отримана інформація з камер відеоспостереження з будинку АДРЕСА_3 .

З протоколу огляду предмета від 07.11.2023 (відеозапису) встановлено факт того, що 31.10.2023 обвинувачена поблизу автомобіля потерпілої, взявши останню за волосся, потягнула її за собою. Сторона захисту не заперечувала той факт, що цією особою була обвинувачена.

На запити слідчого в порядку ст.ст. 40, 93 КПК України витребувана та отримана інформація з Управління патрульної поліції у Волинській області щодо виїзду відповідних працівників на місце події 02.11.2023 та відеозаписів з нагрудних відеокамер.

З протоколу огляду предмета від 29.11.2023 та безпосередньо досліджених в судовому засіданні відеозаписів з боді-камер поліцейських встановлено той факт, що 02.11.2023 по приїзду працівників патрульної поліції було виявлено три особи ( ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 ). ОСОБА_3 в ході конфлікту через неприязні взаємовідносини нанесла один удар долонею правої руки в область лівої щоки ОСОБА_6 .

Згідно висновку експерта №656 від 03.11.2023 в потерпілої ОСОБА_6 виявлено тілесні ушкодження: внутрішні крововиливи в лівій потиличній ділянці волосяної частини голови, садно слизової оболонки внутрішньої поверхні лівої щоки. Дані тілесні ушкодження виникли від дії тупих предметів, при цьому садно слизової оболонки утворилось від прямої ударної дії тупого предмету; внутрішні крововиливи в лівій потиличній ділянці волосяної частини голови, враховуючи їх морфологічні ознаки, могли утворитися як від прямої ударної дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, так і внаслідок розтягнення шкіри при захваті за волосся. Виникнення виявлених тілесних ушкоджень не є характерним для падіння з висоти власного зросту як з прискоренням так і без такого. Давність виникнення садна не більше 3-х діб до моменту проведення експертизи, давність виникнення крововиливів 3-5діб до моменту експертизи. За ступенем тяжкості кожне з виявлених тілесних ушкоджень відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Згідно висновку експерта №655 від 03.11.2023 в потерпілої ОСОБА_6 виявлено тілесні ушкодження: внутрішні крововиливи в лівій потиличній ділянці волосяної частини голови, садно слизової оболонки внутрішньої поверхні лівої щоки. Дані тілесні ушкодження виникли від дії тупих предметів, при цьому садно слизової оболонки утворилось від прямої ударної дії тупого предмету; внутрішні крововиливи в лівій потиличній ділянці волосяної частини голови, враховуючи їх морфологічні ознаки, могли утворитися як від прямої ударної дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, так і внаслідок розтягнення шкіри при захваті за волосся. Виникнення виявлених тілесних ушкоджень не є характерним для падіння з висоти власного зросту як з прискоренням так і без такого. Давність виникнення садна не більше 3-х діб до моменту проведення експертизи, давність виникнення крововиливів 3-5діб до моменту експертизи. За ступенем тяжкості кожне з виявлених тілесних ушкоджень відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Висновки судово-медичних експертиз тілесних ушкоджень є науково-обґрунтованими та піддавати їх сумніву в суду підстав немає. Не наведені такі підстави і учасниками судового провадження.

Стороною захисту було вказано про необхідність визнання ряду доказів недопустимими, а саме протоколів слідчих експериментів з участю потерпілої та свідка, оскільки, на думку захисника, на них зафіксовані фактично показання осіб.

Разом з тим, вирішуючи питання про допустимість/недопустимість доказів, які були отримані під час досудового розслідування, суд виходить з наступного.

Вирішення питання про допустимість доказів є прерогативою національних судів, а роль Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) обмежується оцінюванням загальної справедливості провадження, зокрема там, де на підставі доказів, здобутих із порушенням встановленого порядку, особа визнана винуватою у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Такий загальнопоширений правозастосовний підхід узгоджується з практикою ЄСПЛ, яка відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується під час розгляду справ як джерело права.

При цьому приписи ст.9 КПК України визначають однією із основоположних засад кримінального провадження законність, яка є фундаментальною юридичною категорією, критерієм правового життя суспільства і громадян, принципом, методом та режимом суворого, неухильного дотримання, виконання норм права учасниками кримінальних процесуальних відносин і гарантією правомірності застосованого примусу з боку держави.

Як неодноразово наголошувалося у постановах Касаційного кримінального суду, порушення порядку отримання доказів, яке призводить до їх недопустимості, визначається правилами допустимості доказів, передбаченими главою 4 § 1 КПК України та іншими статтями КПК України, в яких такі правила сформульовані. Також суд визнавав, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК України істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

Відповідно до частини 1 статті 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а саме відомості (фактичні дані), які отримані саме завдяки такому порушенню. Тобто закон вимагає встановити прямий причинний зв`язок між порушенням прав людини і отриманими доказами.

Метою слідчого експерименту відповідно до ч.1 ст. 240 КПК України є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю особи слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь особи у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно до ч.1 ст.240 КПК України є проведення дізнавачем, слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отримання від особи відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії - слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч.2 ст.84 та п.3 ч.2 ст.99 КПК України країни є документом.

Виходячи із сутнісних ознак показань, визначених в ч.1 ст.95 КПК України, у системному зв`язку із ч.2 ст.84 цього Кодексу, показання є самостійним процесуальним джерелом доказів лише в тому випадку, коли вони надаються під час допиту.

При проведенні слідчого експерименту участь особи не може виявлятися виключно в формі повідомлення відомостей про фактичні дані, які мають значення для кримінального провадження (адже це є предметом допиту). Слідчий експеримент, здійснений у такій формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення події з метою його процесуального закріплення, має розцінюватися як повторний допит, що не може мати в суді доказового значення з огляду на ч.4 ст.95 КПК України, згідно з якою суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст.225 КПК України.

Відповідно до нормативного змісту засади безпосередності дослідження показань, речей і документів (ст.23 КПК України) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де показання особи та протокол слідчого експерименту є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст.94 КПК України.

Разом з тим, з досліджених в судовому засіданні протоколів слідчих експериментів з додатками (відеозаписами) судом встановлено, що потерпіла та свідок не лише повідомляли фактичні дані, але і відтворили дії, обстановку, обставини, що мали місце 31.10.2023 та 02.11.2023.

Таким чином, на думку суду, подані стороною обвинувачення письмові докази (протоколи слідчих експериментів), не можна вважати недопустимими.

Доводи сторони захисту про незаконність проведених ряду слідчих дій не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки такі докази є допустимими в розумінні ст.86 КПК України, зібрані та отримані в порядку, передбаченому КПК України, а певні неточності щодо оформлення процесуальних документів, про які вказує захисник, не є суттєвими та не можуть свідчити в загальному про недопустимість вказаних доказів, а тому, на думку суду, не є підставою для визнання таких доказів незаконними чи недопустимими.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для визнання неналежними чи недопустимими ряду доказів, про які вказує сторона захисту, оскільки такі докази зібрані та отримані в порядку, передбаченому КПК України, будь-яких істотних порушень прав та свобод людини при цьому не виявлено.

Твердження обвинуваченої про те, що нею були вчинені дії фактично з метою захисту (необхідна оборона), оскільки потерпіла її спровокувала, суд оцінює критично, у зв`язку з тим, що будь-яких підтверджуючих даних про це матеріали справи не містять, а конкретні обставини справи не дають підстав прийти до такого висновку.

Невід`ємним елементом необхідної оборони є наявність у того, хто захищається, потреби в негайному відверненні чи припиненні наявного суспільно небезпечного діяння.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

З огляду на досліджені в ході судового розгляду докази, суд приходить до висновку, що потерпіла ОСОБА_6 , чи будь-яка інша особа не становили для обвинуваченої жодної загрози, і підстав для самозахисту або необхідності негайного відвернення чи припинення посягання на її життя чи здоров`я з боку потерпілої в неї не виникало.

Разом з тим, суд критично оцінює показання обвинуваченої, про те, що потерпіла могла отримати тілесні ушкодження і за інших обставин, вважає їх неспроможними, наданими з метою уникнення відповідальності за вчинене, розцінює їх як спосіб захисту, оскільки вони є суперечливими та спростовуються дослідженими у судовому засіданні письмовими документами, а також показаннями потерпілої, свідків, які є послідовними, узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, не суперечать іншим доказам, наявним у матеріалах провадження й дослідженим в судовому засіданні. Така стратегія захисту, на думку суду, є нічим іншим, як способом уникнення обвинуваченою кримінальної відповідальності.

Посилання захисника на практику Верховного Суду не є релевантним обставинам цього кримінального провадження.

Так, у постановах, які були вказані в промові в судових дебатах, йшлося про поняття продовжуваних злочинів, які кваліфікуються за ст.ст. 263, 307 КПК України. У цьому ж провадженні обвинуваченій інкримінується два окремих епізоди нанесення умисних легких тілесних ушкоджень.

Судове засідання відбувалося відповідно до вимог ст.22 КПК України на засадах змагальності, жодна із сторін не була позбавлена права заявляти відповідні клопотання та ставити перед судом питання дослідження тих чи інших доказів.

Учасники судового розгляду не ставили питання про проведення повторного, одночасного допитів, вказаних вище осіб, в порядку ч.ч. 14, 15 ст.352 КПК України, чи проведення слідчих (розшукових) дій в порядку ст.333 КПК України, при цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, як це передбачено ч.6 ст.22 КПК України.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, зокрема і будь-яких порушень прав та свобод людини, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченої та на кваліфікацію дій або перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, судом не встановлено.

Згідно з ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Сукупність досліджених доказів дала суду можливість поза розумним сумнівом спростовувати версію сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_3 складу інкримінованого їй правопорушення.

За таких обставин, суд, оцінивши кожний доказ та сукупність зібраних доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що ОСОБА_3 своїми умисними діями, які виразилися у нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження, вчинила кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.125 КК України.

Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального проступку, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення кримінального правопорушення, тяжкості наслідків, що настали.

У відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке, відповідно до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії кримінального проступку, дані про особу винної та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставини, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченої, відсутні.

Суд не визнає обставиною, що обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення особою повторно, оскільки така відсутня в ст.67 КК України, в п.1 ч.1 ст.67 КК України вказується саме про злочин, однак обвинуваченою вчинене кримінальне правопорушення, яке згідно ст.12 КК України класифікується як кримінальний проступок, що не є тотожним злочину.

Обвинувачена ОСОБА_3 вперше притягається до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, на її утриманні троє неповнолітніх дітей, одна з яких є дитиною-інвалідом, інформація про негативну характеристику відсутня, позитивно характеризується, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває.

На підставі викладеного, враховуючи обставини вчиненого кримінального проступку, дані про особу обвинуваченої, позицію потерпілої щодо необхідності призначення суворого покарання, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи серед альтернативних видів покарань, передбачених санкцією закону, за яким визнав ОСОБА_3 винуватою, вважає за необхідне призначити останній найменш суворе покарання у виді штрафу, однак в максимальному розмірі.

На глибоке переконання суду, призначене покарання, є виваженим, справедливим, необхідним і достатнім для виправлення й попередження вчинення як обвинуваченою, так і іншими особами, нових кримінальних правопорушень.

При цьому в суду відсутні законні підстави для призначення покарання у виді виправних робіт, з огляду на положення ст.57 КК України, оскільки обвинувачена перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а призначення покарання у виді громадських робіт, на думку суду, буде надто суворим покаранням з огляду на наявність на утриманні обвинуваченої трьох неповнолітніх дітей.

Питання про речові докази суд вирішує відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Потерпіла ОСОБА_6 звернулася з позовом до обвинуваченої ОСОБА_13 про стягнення моральної шкоди в сумі 100000 гривень.

Обвинувачена цивільний позов не визнала, стороною захисту поданий відзив на позовну заяву.

Вирішуючи цивільний позов суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст.128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Стаття 1167 ЦК України регламентує підстави відповідальності за завдану моральну шкоду.

Таким чином, оскільки в судовому засіданні доведено те, що потерпілій ОСОБА_6 завдано тілесних ушкоджень, тому, на думку суду, завдано і моральної шкоди, яку обвинувачена не намагалася відшкодувати чи принаймні вжити заходів для такого відшкодування, а отже цивільний позов потерпілої є підставним.

Вирішуючи розмір відшкодування моральної шкоди потерпілій, суд, з урахуванням принципів розумності та справедливості, враховуючи моральні та фізичні страждання останньої від вчиненого кримінального правопорушення (двох епізодів), фізичні та душевні страждання у зв`язку з необхідністю отримання послуг з державної служби охорони, порушення нормального способу життя, з огляду на конкретні обставини самих подій, ступінь вини обвинуваченої, з урахуванням і причини виникнення конфлікту, приходить до висновку, що цивільний позов потерпілої в частині стягнення моральної шкоди підлягає до частково задоволення та стягнення відшкодування в розмірі 15000 гривень.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд також враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 (справа №752/17832/14-ц), відповідно до якої, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

На думку суду, вказана сума моральної шкоди буде достатньою та не буде такою, яка б сприяла потерпілій до збагачення та буде відповідати позиції, викладеній у вищевказаному правовому висновку.

Доводи сторони захисту про відсутність будь-яких даних щодо спричинення потерпілій моральної шкоди суд оцінює критично, оскільки ОСОБА_6 визнана у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку потерпілою у кримінальному провадженні, а відсутність значних доходів не є і не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Запобіжний захід обвинуваченій не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 128-129, 366-368, 371, 374, 376 Кримінального процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В

ОСОБА_3 визнати винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 Кримінального кодексу України, та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Речові докази у справі, а саме: 2 DVD-R диски залишити при матеріалах кримінального провадження впродовж всього часу їх зберігання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 до обвинуваченої ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_3 в користь потерпілої ОСОБА_6 моральну шкоду в сумі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок суду може бути оскаржений учасниками судового провадження до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий