ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000387 за апеляційною скаргою заступника керівника Сватівської окружної прокуратури Луганської області ОСОБА_9 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Хмелинець Задонського району Ліпецької області Російської Федерації, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі та в доповненні до апеляційної скарги прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та зарахування строку попереднього ув`язнення, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 7 ст. 111-1 КК України у виді позбавлення волі строком на 15 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги строком на 15 років з конфіскацією всього належного йому майна; початок строку відбування ОСОБА_8 покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили; відповідно до ст.72 КК України у строк відбування покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 з 24.05.2023 року по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі; в іншій частині вирок залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання не в повній мірі було враховано те, що обвинувачений з перших днів окупації с. Нововодяне Сватівського району Луганської області добровільно почав надавати допомогу військовослужбовцям Збройних сил Російської Федерації та контрольованим ними незаконним збройним формуванням т.зв. ЛНР/ДНР, та продовжував співпрацювати з окупаційними військами до фактичного звільнення села, а також, що він вину не визнав.

Окрім того, вказує на те, що в резолютивній частині вироку зазначено, що початок строку відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з 24.05.2023 року. У строку відбування покарання зараховано термін попереднього ув`язнення з 24.05.2023 року по 24.06.2024 року, однак відповідно до ст.1 Закону України Про попереднє ув`язнення такий строк повинен рахуватися до моменту набрання вироком законної сили.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 7 ст. 111-1 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років з позбавленням права обіймати посади у військовій сфері та правоохоронних органах, органах державної влади, органів місцевого самоврядування строком на 15 років з конфіскацією всього належного йому майна; також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_8 на час повномасштабного російського військового вторгнення на територію України 24.02.2022 року, був мешканцем і постійно проживав в АДРЕСА_1 .

В середині березня - на початку квітня 2022 року (більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим) у ОСОБА_8 , який є громадянином України, та усвідомлював здійснення відкритої російської агресії, яка розпочалася 24.02.2022 року повномасштабним російським військовим вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення території України, з метою переслідування своїх корисних інтересів, виник злочинний умисел на добровільне надання допомоги військовослужбовцям Збройних Сил Російської Федерації та контрольованим ними незаконним збройним формуванням так званих «ЛНР/ДНР» у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Реалізуючи свій злочинний умисел, з кінця березня 2022 року по січень 2023 року (більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим) ОСОБА_8 на тракторі МТЗ-80, реєстраційний номер НОМЕР_1 , котрий на праві власності належить ОСОБА_10 , і на тракторі «Т-16», котрий на праві власності належить ОСОБА_11 та перебував у користуванні виключно ОСОБА_8 , по території с. Нововодяне Луганської області регулярно добровільно здійснював перевезення майна військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації та контрольованих ними незаконних збройних формувань так званих «ДНР/ДНР», в тому числі і незаконно здобутого останніми на території АДРЕСА_1 , в також перевезення військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації та контрольованих ними незаконних збройних формувань так званих «ЛНР/ДНР» і ящиків з боєприпасами, котрі в подальшому допомагав розвантажувати та які використовувались останніми для ведення бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися тля захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Крім того, в період з червня 2022 року по березень 2023 року (більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим) ОСОБА_8 перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , регулярно добровільно здійснював ремонт транспорту, який використовувався окупаційними військами Російської Федерації, зокрема військової техніки типу «БТР» з позначками «Z», «V», а саме - проводив зварювальні та ремонтні роботи кузова та ходової частини. Також у зазначений період ОСОБА_8 , перебуваючи біля свого двору і на подвір`ї, здійснював ремонтування вантажних та легкових автомобілів, які використовувались військовослужбовцями Збройних Сил Російської Федерації та контрольованим ними незаконним збройним формуванням так званих «ЛНР/ДНР» для перевезення особового складу, зброї та військового майна та для ведення бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, обвинуваченого та його захисника, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Доводи сторони захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження колегія суддів вважає безпідставними, оскільки висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам провадження, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами, а саме:

- показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які повідомили, що ОСОБА_8 допомагав військовослужбовцям Російської Федерації, ремонтував їх техніку та перевозив їх на тракторі, при цьому негативно висловлювався в бік військовослужбовців Збройних Сил України, також обвинувачений міг вільно пересуватися, хоча іншим людям окупанти забороняли виїжджати та, коли у мешканців села не було світла, то у будинку обвинуваченого воно завжди було. Окрім того, жоден свідок не вказував на те, що обвинувачений ОСОБА_8 говорив їм, що йому чи його родині погрожують російські військові, а навпаки, свідок ОСОБА_12 вказувала на те, що від дружини обвинуваченого вона дізналася, що обвинувачений ОСОБА_8 від окупантів отримав подяку за те, що він вивозив на тракторі трупи російських військових у м. Сватове;

- протоколами пред`явлення особи для впізнання, відповідно до яких ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 вказали на ОСОБА_8 як на особу, яка співпрацювала з військовими окупаційних військ Російської Федерації (т.зв. «ЛНР/ДНР»);

- довідкою за результатами опитування з використанням поліграфа від 21.06.2023 року;

- протоколами оглядів відеозапису під назвою Google _Фото, на якому знаходяться фотозображення ОСОБА_8 на фоні російської військової техніки, що підтвердили свідки.

Колегія суддів вважає, що вказані у вироку та досліджені в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення та доведеності вини у його вчиненні.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, за ознаками надання допомоги військовослужбовцям Збройних Сил Російської Федерації та контрольованим ними незаконним збройним формуванням у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Відповідно до положень ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Як витікає з вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо виду та розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, то колегія суддів вважає, що при його призначенні судом першої інстанції були враховані: тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно; обставину, що обтяжує покарання, - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану; обставин, що пом`якшують покарання, - не встановлено.

Доводи прокурора про те, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання не в повній мірі було враховано те, що обвинувачений з перших днів окупації с. Нововодяне Сватівського району Луганської області добровільно почав надавати допомогу військовослужбовцям Збройних сил Російської Федерації та контрольованим ними незаконним збройним формуванням т.зв. ЛНР/ДНР, та продовжував співпрацювати з окупаційними військами до фактичного звільнення села, а також, що він вину не визнав є безпідставними, оскільки судом першої інстанції покарання ОСОБА_8 призначено відповідно до вимог ч.1 ст.65 КК України, з фактичним врахуванням обставин кримінального правопорушення, обставини, що обтяжує покарання, - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, та відповідає особі обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується, таким чином призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років, що перевищує мінімальну межу санкції ч.7 ст.111-1 КК України, не вказує на невідповідність призначеного покарання.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що обрана позиція захисту не є підставою для призначення більш суворого покарання.

Що стосується вимог прокурора щодо скасування вироку в частині призначеного судом додаткового покарання та зазначення в цій частині щодо позбавленням обвинуваченого права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги, то колегія суддів вважає їх необгрунтованими, оскільки прокурор в мотивувальній частині апеляційної скарги не мотивує підстави для призначення додаткового покарання в редакції, зазначеній прокурором. Водночас судом першої інстанції обвинуваченому призначено додаткове покарання на максимальний строк - 15 років, що прокурор не оскаржує.

У сукупності наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_8 за ч. 7 ст. 111-1 КК України у виді позбавлення волі строком на 13 років з позбавленням права обіймати посади у військовій сфері та правоохоронних органах, органах державної влади, органів місцевого самоврядування строком на 15 років з конфіскацією всього належного йому майна.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора щодо призначення більш суворого покарання обвинуваченому ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, оскільки така вимога прокурора не свідчить про те, що призначене покарання є явно несправедливим, так як судом фактично враховані всі обставини при призначенні покарання.

Отже, з урахуванням викладеного, призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання є не тільки справедливим, але й необхідним і достатнім для його виправлення та не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги прокурора в цій частині, вважаючи доводи останнього не обґрунтованими.

Водночас, доводи прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень ч. 5 ст. 72 КК України є слушними.

Так, вищенаведеною норми закону передбачено, що у разі засудження особи до позбавлення волі у строк покарання судом зараховується строк попереднього ув`язнення із розрахунку день за день.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення закінчується з моменту набрання вироком законної сили.

Таким чином, строк перебування під вартою обвинуваченого до моменту набрання вироком законної сили підлягає зарахуванню у строк відбуття ним покарання.

Однак судом першої інстанції вказані вимоги закону не було взято до уваги, оскільки у цьому кримінальному провадженні вироком суду ОСОБА_8 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбуття покарання був зарахований строк його попереднього ув`язнення з 24.05.2023 року по день проголошення вироку судом, тобто, по 24.06.2024 року, що є підставою для зміни вироку суду.

Згідно зі ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Пункт 1 частини 1 статті 413 КПК України передбачає, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою, зокрема, зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Враховуючи те, що судом при ухваленні вироку щодо ОСОБА_8 було допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, вирок підлягає зміні в частині зарахування строку попереднього ув`язнення відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 408, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України, а апеляційна скарга прокурора - частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Сватівської окружної прокуратури Луганської області ОСОБА_9 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року - задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року щодо ОСОБА_8 - змінити.

Відповідно до ст.72 КК України у строк відбування покарання додатково зарахувати строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 з 24.06.2024 року по 11.09.2024 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

_____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4