печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за клопотанням адвоката ОСОБА_3 , яке подано в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2024 р. по справі №757/17513/24-к у кримінальному провадженні № 0000088 від 31.01.2024, -

В С Т А Н О В И В :

20.08.2024 до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , яке подано в інтересах ОСОБА_4 , що передано слідчому судді ОСОБА_1 27.08.2024, про скасування арешту, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2024 р. по справі №757/17513/24-к у кримінальному провадженні № 0000088 від 31.01.2024.

Мотивуючи подане клопотання про скасування арешту майна, заявник вказує, на необґрунтованість та безпідставність накладення арешту на майно, а відтак наявні підстави для скасування арешту майна.

Адвокат подав до суду заяву про розгляд клопотання у його відсутність, клопотання підтримав та просив задовольнити.

Прокурор/слідчий в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду клопотання повідомлений належним чином.

Частиною 2 статті 174 КПК України передбачено, що про час та місце розгляду клопотання про скасування арешту майна повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті клопотання у відсутність не з`явившихся осіб, на підставі наданих доказів.

Вивчивши клопотання, дослідивши матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що слідчим відділом ТУ ДБР, розташованого у м. Києві здійснюється досудове розслідування, № 0000088 від 31.01.2024 за ч. 3 ст. 368 КК України.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2024 (справа № 757/17513/24-к, слідчий суддя ОСОБА_5 ), накладено арешт на майно ОСОБА_4 з метою його збереження, в якості речових доказів, вилучене 16.04.2024 під час проведення обшуку на підставі ухвали слідчого судді у приміщенні квартири АДРЕСА_1 , де фактично проживає ОСОБА_4 , зокрема:

- мобільний телефон марки Apple iPhone 14 Pro Max, серійний номер НОМЕР_1 , imei: НОМЕР_2 , imei2: НОМЕР_3 , з сім-карткою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» НОМЕР_4 та електронною сім-карткою оператора мобільного зв`язку ТОВ «Лайфселл» НОМЕР_5 , у чохлі чорного кольору;

- 19 предметів схожих на патрони калібру 9 мм.;

- 1 предмет схожий на патрон калібру 5,45 мм.;

- 41 купюру номіналом 1000 грн. на загальну суму 41000 грн.;

- 14 купюр номіналом 500 грн. на загальну суму 7000 грн.;

- 1 купюру номіналом 50 євро.

Частиною 5 статті 9 КПК України, передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

У відповідності до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, відповідної до якої речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використанні як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі набуті кримінально протиправним шляхом або отриманні юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Зазначена правова підстава для накладення арешту на майно є самостійною правовою підставою та Закон не ставить в залежність можливість накладення арешту на таке майно з процесуальним статусом особи, у володінні якої воно перебуває.

Так, як вбачається з мотивувальної частини ухвали Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2024 р. задовольняючи клопотання сторони обвинувачення про накладення арешту на майно, суд виходив з того, що арешт необхідний з метою забезпечення речових доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

При цьому, вирішуючи питання про скасуванні арешту майна, в даному випадку, належить визначити чи наявні в органу досудового розслідування підстави для подальшого утримання цього майна не лише з огляду на наявність правової підстави - ухвали слідчого судді про арешт, а виходячи з відношення вилученого майна до кримінального провадження, а також відношення власника майна до інкримінованого злочину.

Так, мотивуючи подане клопотання заявник вказує, що виявлені та вилучені грошові кошти (грн. та євро) зберігалися за місцем проживання, тобто у володінні та під контролем ОСОБА_4 ; отримані ним, як заробітна плата за місцем проходження служби в Шевченківському УП ГУНП в м. Києві та накопичені для невідкладних життєвих потреб, що було підтверджено; не містять ознак злочинного походження та не належать до предмету так званої «неправомірної вигоди», оскільки не відповідають номерам та серіям банкнот, дозвіл на вилучення яких було надано судом, та й взагалі, не належать до валюти в якій, на думку органу досудового розслідування, отримувалась неправомірна вигода ОСОБА_6 (долар США); (4) вказані речі є рухомим майном (грошовими коштами у валюті гривня та євро), право власності на які не підлягає державній реєстрації.

Крім того, сума вилучених у ОСОБА_4 грошових коштів повністю відповідає обсягам його фактичних фінансових надходжень у вигляді заробітної плати, яку він отримує за посадою старшого оперуповноваженого сектору спеціальної поліції Шевченківського РУ ГУНП в м. Києві, що підтверджується довідкою (форма ОК-7) Пенсійного фонду України про застраховану особу від 06.05.2024

Слід зазначити, що вказані доводи жодним чином не спростовано представником сторони обвинувачення, що вказує на те, що сторона обвинувачення не має будь-яких беззаперечних доказів або їх сукупності які б спростовували презумпцію права власності ОСОБА_4 стосовно вилучених грошових коштів, як законного володільця цих речей.

Окрім цього, слідчий суддя приймає до уваги, що під час обшуку ОСОБА_4 повідомив членам слідчо-оперативної групи, що він є оперативним співробітником Шевченківського УП ГУНП в м. Києві та використовує свій мобільний телефон у повсякденній службовій діяльності. Було наголошено, що на телефоні зберігається інформація, пов`язана з оперативно-службовою діяльністю, отримана в ході проведення оперативно-розшукових заходів, зокрема дані про осіб які співпрацюють на конфіденційній основі, а також відомості, отриманні під час такого співробітництва.

На виконання вимог абз. 3 ч. 2 ст. 168 КПК України щодо можливості здійснення слідчим копіювання інформації, що міститься в електронних комунікаційних системах та їх невід`ємних частинах, в саме мобільному телефоні, ОСОБА_4 було запропоновано здійснити копіювання необхідних відомостей, розміщених в мобільному телефоні Apple iPhone 14 Pro Max. Однак, не зважаючи на це, слідчий відмовив у проведенні копіювання інформації, та не зважаючи на, що телефон не є знаряддям вчинення злочину, не містить на собі його слідів, не був предметом кримінального правопорушення, прийняв рішення про вилучення вказаного мобільного телефону.

Так, доказів, які б могли свідчити, що вилучене майно є таким, що містить інформацію про факти підготовки, координування спланованих дій та вчинення кримінальних правопорушень, тобто, що є предметом кваліфікації у кримінальному провадженні № 0000088 від 31.01.2024.

Окрім того, доказів того, що з вилученим майном проведено слідчі дії, спрямовані на доведення причетності такого майна до кримінального провадження, слідчому судді не надано.

Вказане свідчить про те, що вилучення та утримування майна немає жодного значення для розслідування кримінального провадження.

Разом з тим, слідчий суддя зауважує, що утримання органом досудового розслідування речей, правомірно належних особі на праві приватної власності, має бути спрямоване виключно на досягнення завдань кримінального провадження.

За вказаних обставин, слідчий суддя приходить до висновку, що незважаючи на те, що досудове розслідування здійснюється на протязі тривалого проміжку часу, стороною обвинувачення не надано доказів, які б свідчили про будь-які логічні та об`єктивні підстави для накладення арешту на майно, яке перебуває у власності заявника, враховуючи, що підозра заявнику не пред`явлена.

Сторона обвинувачення не надала суду допустимих, в розумінні ст. 86 КПК України, доказів, що вказують про прямий, або опосередкований зв`язок власника майна з обставинами, які є предметом досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, а також відсутні підстави відповідальності заявника за незаконні дії третіх осіб.

Версія органу досудового розслідування, що майно на яке накладено арешт відповідає ознакам визначених ст. 98 КПК України, тобто відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні № 0000088 від 31.01.2024, належним чином не досліджена та не підтверджена допустимими в розумінні ст. 86 КПК України доказами, а спростована наданими доказами в обґрунтування скасування арешту майна.

Враховуючи, вказане підстав вважати, що існує правова підстава для арешту майна заявника взагалі спростовується, а також враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, тоді як орган досудового розслідування не представив слідчому судді належних доказів для безспірного висновку щодо необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння заявника належним йому майном, у зв`язку з чим вважає за доцільне скасувати арешт майна, не вбачаючи підстав для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 98, 167, 170,171, 172, 173, 174, 379 КПК України, слідчий суддя,-

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання - задовольнити.

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2024 (справа № 757/17513/24-к) в частині накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_4 , зокрема:

- мобільний телефон марки Apple iPhone 14 Pro Max, серійний номер НОМЕР_1 , imei: НОМЕР_2 , imei2: НОМЕР_3 , з сім-карткою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» НОМЕР_4 та електронною сім-карткою оператора мобільного зв`язку ТОВ «Лайфселл» НОМЕР_5 , у чохлі чорного кольору;

- 41 купюру номіналом 1000 грн. на загальну суму 41000 грн.;

- 14 купюр номіналом 500 грн. на загальну суму 7000 грн.;

- 1 купюру номіналом 50 євро.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення буде проголошено 01.09.2022 о 12-55 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1