Номер провадження: 11-кп/813/1668/24
Справа № 505/3916/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 , законного представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 19.03.2024 у к/п №0000608 від 20.06.2023 стосовно:

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Стара Кульна Подільського (Котовського) р-ну Одеської обл., громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п. 1, 2, 7 ч. 2 ст. 115 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п. 1, 2, 7 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років.

Застосований стосовно ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 обчислено з дня його фактичного затримання, тобто з 20.06.2023.

Скасовано арешт, накладений на майно ухвалою слідчого судді Котовського міськрайсуду Одеської обл. від 02.08.2023 та вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_10 визнаний винуватим у тому, що він 19.06.2023 приблизно о 22 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи раптово виниклий, безпричинний, злочинний умисел на протиправне заподіяння смерті своєму колишньому педагогу ОСОБА_8 , з хуліганських мотивів, заздалегідь підготувавши знаряддя для вчинення злочину ножиці та виделку, прийшов до її будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У той же день та час, ОСОБА_10 , зайшовши до вищевказаного будинку, куди його впустила ОСОБА_8 , також побачив малолітню дитину ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після чого у ОСОБА_10 виник злочинний умисел на вбивство малолітньої дитини ОСОБА_11 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння смерті двом особам, серед яких є малолітня дитина, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з хуліганських мотивів, тобто з явною неповагою до суспільства, нехтуючи загальноприйнятними правилами співжиття та нормами моралі, повагою та ставленням до членів спільноти один до одного, без будь-якої причини, тримаючи ножиці у правій руці, наніс ОСОБА_8 не менше шести ударів ножицями в області лівої скроневої ділянки голови, лівої завушної ділянки голови, потиличної ділянки голови, задньої поверхні грудної клітки зліва, передньої поверхні грудної клітки зліва, передньо-внутрішньої поверхні лівого передпліччя, спричинивши їй тілесні ушкодження у вигляді колото-різаних ран голови, тулубу та лівого передпліччя, які відповідно до п.п. 2.3.3 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, без перерви у часі, ОСОБА_10 , перебуваючи у тій же кімнаті, тримаючи ножиці у правій руці, наніс малолітній ОСОБА_11 один удар в область грудної клітки зліва, спричинивши їй тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітки зліва, перелом хрящових ділянок 7-8 ребер зліва, що ускладнилось розвитком пневмо-гемотораксу (наявність повітря та крові в плевральній порожнині) зліва, підшкірною емфіземою (наявність повітря в м`яких тканинах) грудної клітки та розвитком геморагічного шоку І-ІІ ступенів, які складають єдиний морфологічний комплекс ушкоджень, оцінюються разом та згідно п. 2.1.1 (а), п. 2.1.3 (й), п. 2.1.3 (о) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Проте у зв`язку з активним опором потерпілої ОСОБА_8 , тобто з причин, що не залежали від волі ОСОБА_10 , останній не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваним вироком, посилаючись на неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження з огляду на наступні обставини:

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що органом досудового розслідування не була встановлена суб`єктивна сторона інкримінованого злочину, натомість, ОСОБА_10 як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду повністю визнав свою причетність до вчинення злочину відносно потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , проте зауважив на тому, що він не пам`ятає, як опинився в будинку потерпілої ОСОБА_8 , як наносив тілесні ушкодження, посилаючись на перебування у стані алкогольного сп`яніння та провали у пам`яті, наміру вбити потерпілих у нього не було;

- судом не було враховано показання потерпілої ОСОБА_8 , яка зазначала про відсутність неприязних відносин між нею та обвинуваченим та той факт, що з малолітньою потерпілою ОСОБА_11 обвинувачений взагалі не був знайомий, внаслідок чого у мотивувальній частині вироку суд безпідставно зазначив, що обвинуваченому було достовірно відомо вік та місцезнаходження малолітньої потерпілої ОСОБА_11 ;

- судом було безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту про призначення стаціонарної комісійної судової психолого-психіатричної експертизи обвинуваченого ОСОБА_10 , не зважаючи на те, що проведена у кримінальному провадженні амбулаторна судово-психіатрична експертиза була формальною та поверховою, без з`ясування умов та картини життєвого шляху обвинуваченого, натомість, судом були залишені поза увагою показання свідків стосовно неадекватної поведінки та дивних висловлювань обвинуваченого ОСОБА_10 як перед вчиненням кримінального правопорушення, так і в період його вчинення, а також висновок судово-медичного експерта №112 від 20.06.2023 стосовно наявності у обвинуваченого множинних різаних ран лівого передпліччя, на що ОСОБА_10 зауважив, що це була невдала спроба самогубства;

- судом було залишено поза увагою те, що ані потерпілі, ані свідки не вказували на наявності ознак хуліганства в діях обвинуваченого ОСОБА_10 у виді явної неповаги до суспільства, фактично твердження про вчинення ним злочину з хуліганських мотивів є припущенням та не може бути покладено в основу при доведеності вини, натомість, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВС від 13.02.2020 у справі №164/1826/17, якщо винний діяв з неконкретизованим умислом, відповідальність настає лише за наслідками, які були фактично заподіяні;

- при призначенні покарання судом безпідставно не було враховано в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого факт спроби добровільного відшкодування ОСОБА_10 завданої неповнолітній потерпілій ОСОБА_11 моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. на адресу законного представника потерпілої, які остання відмовилась отримати.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначивши остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Позиція інших учасників провадження.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу сторони захисту прокурор Подільської окружної прокуратури ОСОБА_12 зазначила, що:

- досліджені судом 1-ої інстанції докази вказують на вчинення обвинуваченим ОСОБА_10 злочину саме з кваліфікацією, запропонованою стороною обвинувачення, а саме незакінчений замах на умисне вбивство двох осіб, серед яких є малолітня дитина, з хуліганських мотивів, про що свідчать характер цілеспрямованих дій ОСОБА_10 , який у короткий проміжок часу із силою завдав не менше шести ударів ножицями в життєво важливі органи потерпілої ОСОБА_8 та один удар ножицями в життєво важливі органи неповнолітньої потерпілої ОСОБА_11 , чим спричинив останній тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя; при дослідженні доказів було встановлено, що між обвинуваченим та потерпілими не було жодних неприязних чи будь-яких інших стосунків, що свідчить про намір ОСОБА_10 вчинити умисне вбивство без будь-якої причини чи з використанням незначного приводу, що й стало підставою для кваліфікації його дій за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України;

- відмова суду в задоволенні клопотання сторони захисту про призначення стаціонарної комісійної судової психолого-психіатричної експертизи обвинуваченого є цілком обґрунтованою, оскільки в матеріалах справи наявний висновок судово-психіатричної експертизи, який підтвердила допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_13 , а сторона захисту не надала жодних належних доказів на підтвердження необхідності у здійсненні тривалого спостереження за обвинуваченим.

З урахуванням викладених обставин, прокурор ОСОБА_12 просить апеляційну скаргу сторони захисту залишити без задоволення, а вирок суду 1-ої інстанції залишити без змін.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу сторони захисту законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_11 ОСОБА_9 зазначила, що:

- не відповідають дійсності посилання захисника на те, що обвинувачений ОСОБА_10 не мав наміру здійснити вбивство потерпілих, натомість, показання потерпілої ОСОБА_11 свідчать про те, що ОСОБА_10 цікавився у товариша потерпілої стосовно неї, під час нападу діяв свідомо та з особливою жорстокістю, завдавав цілеспрямовані, безперервні удари ножицями в життєво важливі органи потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , намагався завдати другий удар в область грудної клітини ОСОБА_11 , проте цьому завадила ОСОБА_8 ;

- відмова суду в задоволенні клопотання сторони захисту про призначення обвинуваченому ОСОБА_10 стаціонарної комісійної судової психолого-психіатричної експертизи є цілком обґрунтованою, оскільки зі слів потерпілої ОСОБА_11 останній на момент скоєння злочину усвідомлював де він та з ким, в матеріалах справи міститься висновок судово-психіатричної експертизи, відповідно до якого він повністю усвідомлював свої дії та керував ними.

З урахуванням викладених обставин, законний представник потерпілої ОСОБА_9 просить апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу сторони захисту потерпіла ОСОБА_8 зазначила, що:

- всупереч твердженням захисника, в діях обвинуваченого ОСОБА_10 був наявний намір саме на вбивство потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , про що свідчить характер нанесених ним ударів в життєво важливі органи, тим фактом, що в його діях не було жодних сумнівів, розгубленості та пауз, завданню більшої шкоди перешкодив її активний опір, а під час нападу обвинувачений неодноразово повторював, що прийшов саме вбивати, що підтверджується показання свідків;

- підстави для призначення в зазначеному кримінальному провадженні стаціонарної комісійної судової психолого-психіатричної експертизи обвинуваченого ОСОБА_10 відсутні, оскільки на момент скоєння злочину він розумів, де знаходиться, з ким розмовляє, на запитання відповідав доречно, сплутаності не було, натомість, амнезія, яка з`явилась через 2 місяці після вчинення злочину є спробою уникнути покарання.

З урахуванням викладених обставин, потерпіла ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу сторони захисту залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_7 , який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_8 та законного представника потерпілої ОСОБА_11 ОСОБА_9 , які категорично заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону загалом відповідає з наступних підстав.

Частина 2 ст. 9 КПК України передбачає, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Допитаний в судовому засіданні суду 1-ої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 не заперечував обставин, викладених у обвинувальному акті, підтвердив свою причетність до вказаного злочину, проте відмовився від пояснень щодо мотивів та способу його вчинення, пославшись на те, що перебував у стані алкогольного сп`яніння та не пам`ятає, як опинився в домоволодінні своєї вчительки ОСОБА_8 та чому саме наніс їй та малолітній потерпілій тілесні ушкодження, описані вище; заперечував, що мав умисел на спричинення смерті потерпілим та наявність неприязних стосунків у нього з останніми; щодо знаряддя вчинення злочину пояснив, що ножиці та виделку взяв за місцем свого мешкання; пам`ятає, що ОСОБА_8 чинила йому активний супротив, повалила його на землю, а сусіди викликали поліцію; під час досудового розслідування він намагався сприяти встановленню істини, проте так і не зміг пояснити свої дії; вважає, що під дією алкоголю, який вживає дуже рідко, можливо здатен на неконтрольовану агресивну поведінку; досі не розуміє, чому таке з ним сталося та чому під впливом алкоголю пішов саме до будинку своєї колишньої вчительки та вчинив саме такий злочин, але пам`ятає, що прийшовши додому ввечері почув якісь голоси, які наказали йому «або ти підеш вб`єш, або вб`ють тебе», однак заперечує наявність у нього психічних розладів, свою поведінку у побуті пояснює особливостями характеру та виховання; зазначив, що готовий понести покарання за спричинення потерпілим тілесних ушкоджень.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п. 1, 2, 7 ч. 2 ст. 115 КК України, суд 1-ої інстанції послався у вироку на досліджені ним зібрані по справі докази, а саме на:

- показання потерпілої ОСОБА_8 , яка пояснила, що викладає математику в школі в с. Стара Кульна, обвинувачений був її учнем, неприязних стосунків між ними не було; 19.06.2023 до неї з м. Одеси приїхала родичка та залишила свою дитину у неї на деякий час; ввечері того дня біля 22 год. вони з племінницею ОСОБА_14 відпочивали у будинку та почули, що хтось стукає у двері, вона відчинила та побачила чоловіка, одягненого у куртку з капюшоном, що закривав його обличчя; у руках, які здіймав до гори, він тримав ножиці та виделку; нічого не говорячи, несподівано він напав на неї та став наносити удари ножицями по голові, шиї та тулубу; вона спочатку розгубилась, бо від численних ушкоджень була вся закривавлена та намагалась закриватися руками; в цей час в кімнату увійшла ОСОБА_14 , нападник стрімко підбіг до неї та ножицями вдарив дівчинку в груди; після цього вона схопила нападника руками та повалила на підлогу, а потім вагою свого тіла знерухомила його, відібрала виделку та ножиці, попросила ОСОБА_14 побігти до сусідів та викликати швидку допомогу та поліцію; вона не відпускала нападника до тих пір, поки не прийшов сусід, який допоміг зв`язати останньому руки; так він і лежав на підлозі до приїзду працівників поліції; ще в той момент, коли вона тримала нападника, він їй сказав: « ОСОБА_15 , ви мене перемогли» та вона впізнала свого колишнього учня ОСОБА_16 ; сусіди, які прибігли на допомогу, теж його впізнали та на запитання, навіщо він так вчинив, той відповів, що його «прислали вбити», і він все розповість поліції; до приїзду швидкої допомоги односельці надали їм першу допомогу, ОСОБА_14 стало погано та її забрали у Подільську лікарню, а потім перевели в ОСОБА_17 ; на її думку, ОСОБА_18 міг вчинити злочин на зло своїм батькам, з яким напередодні полаявся;

- показання неповнолітньої потерпілої ОСОБА_11 , яка в присутності психолога ОСОБА_19 зазначила, що раніше з обвинуваченим знайома не була, 19.06.2023 вдень вона приїхала з Одеси до своєї тітки в с. Стара ОСОБА_20 в гості; того ж дня вона зі своїм товаришем ОСОБА_21 пішла гуляти на річку та до них підійшов чоловік на підпитку, почав їм робити зауваження, щоб вони не смітили, не кидали в річку сірники та не розмовляли російською мовою; потім перейшов на молдавську мову та говорив лише з ОСОБА_21 , а згодом пішов ОСОБА_22 ; ОСОБА_21 сказав, що це місцевий житель та повідомив, що той запитував, до кого вона приїхала; ввечері того ж дня вони з ОСОБА_23 були вдома та вона почула, що хтось стукає у вікна її кімнати та у двері, ОСОБА_15 відчинила двері, було чутно якийсь шум у коридорі, а коли вона вийшла з кімнати, то побачила, що ОСОБА_15 вся в крові, а невідомий різко підійшов до неї та чимось вдарив у груди, їй стало дуже боляче; при цьому нападник нічого не говорив, після чого ОСОБА_15 повалила його на підлогу та попросила її покликати сусідів на допомогу, що вона і зробила; згодом їй стало погано та її доправили в лікарню, де надали допомогу, а через деякий час мама забрала її в лікарню в Одесу, де вона продовжила лікування; на теперішній час вона іноді відчуває біль від травми та дуже боїться нападника, а саме того, що він може її знайти та напасти знову;

- показання законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 , яка пояснила, що обвинуваченого раніше знала, як і його батьків та сестер, неприязних стосунків з ним не мала; про обставини кримінального правопорушення їй відомо зі слів доньки та тітки, сама вона очевидцем подій не була; після численних обстрілів Одеси країною-агресором вона вирішила відвезти доньку ОСОБА_14 на канікули в с. Стара ОСОБА_20 , щоб та була у безпеці та відпочила; 19.06.2023 вона привезла доньку до своєї тітки ОСОБА_8 , залишила дитину в неї, а сама повернулась в Одесу; о 22:17 год. ночі того ж дня їй зателефонувала ОСОБА_14 та повідомила, що їх вбиває чоловік з ножем; дівчинка не могла чітко пояснити, що відбувається; вони з чоловіком одразу ж на машині поїхали в Подільськ у лікарню, куди швидка доставила доньку; перші два дні ОСОБА_14 було дуже погано, впав тиск, то вона нічого у неї не питала; донька дуже боялась, що нападник її знайде та нападе знову, вона її заспокоювала, як могла; потім донька їй розповіла, що вдень вони гуляли з другом ОСОБА_21 та зустріли хлопця з якоюсь торбинкою, той став питати, чого вони тут гуляють, хто вона така та до кого приїхала, а ще він у ОСОБА_21 спитав, чому він розмовляє російською мовою; потім хлопець пішов, донька після прогулянки пішла додому, помила голову та мала винести тазик на вулицю, коли почула, що хтось стукає у вікна; вона пішла покликати ОСОБА_24 , а та пішла відчиняти двері; далі все відбулось, як пояснила ОСОБА_15 ; донька тривалий час проходила лікування, зараз вона все ще боїться, що нападник її знайде і вб`є; на її думку, крім тяжкого поранення, донька отримала психологічну травму, яка дається взнаки до теперішнього часу;

- показання свідка ОСОБА_25 , який пояснив, що він працює у поліції, заступив на добове чергування та разом з інспектором ОСОБА_26 , у складі СОГ, 19.06.2023 після 22 год. приїхали на виклик в АДРЕСА_2 , де було вчинено злочин; у дворі домоволодіння лежав чоловік, обличчям до землі з зав`язаними ременем руками, вони його підняли з землі, зняли з рук ремінь та одягли кайданки; чоловік розумів, що вони працівники поліції, опору не чинив, вів себе спокійно, виконував всі вказівки та назвав свої анкетні дані; на запитання з приводу вчинених протиправних дій, відповів, що йому «сказали це зробити якісь чоловіки, хто саме він не знає»; по дорозі у райвідділ пояснив, що раніше вчинив крадіжку, за що був засуджений; розповів, що 19.06.2023 працював у баби Віри, у якої випив вина, після чого прийшов додому, де посварився з батьками, бо прийшов побитий; постукав у двері, йому відчинила жінка, він її відштовхнув, підбігла дитина, він її поранив, після чого жінка повалила його на підлогу; він розповідав все чітко, спокійно, проте не міг пояснити свої наміри, чому він так зробив, але зазначив дослівно, що «прийшов їх «ліквідувати» і якщо він би цього не зробив, йому б пустили кулю в голову»;

- показання свідка ОСОБА_27 , яка зазначила, що 19.06.2023 приблизно о 22 год. до них з чоловіком прибігла племінниця сусідки та кликала на допомогу; вона побігла до сусідки ОСОБА_8 , зайшла в будинок та побачила в коридорі чоловіка, який лежав на підлозі обличчям донизу, руки його були зв`язані ременем за спиною; вона впізнала ОСОБА_16 , односельця, який проживав разом зі своїми батьками, навчався в школі, де ОСОБА_15 викладала математику, фізику, алгебру та геометрію; ніколи не чула про наявність конфліктів між учнем та вчителькою; ОСОБА_28 працював по найму у ОСОБА_29 , допомагав по господарству, город шарував, прибирав, траву косив, за що ОСОБА_30 розраховувалась продуктами харчування, а не грошима; ОСОБА_28 зі своїми однолітками не спілкувався, з дівчиною його не бачила; на місці злочину вона чула, як ОСОБА_28 говорив якусь нісенітницю, а саме: що «його послали вчинити злочин, а поліція у всьому розбереться»; вона бачила тілесні ушкодження у ОСОБА_31 та ОСОБА_14 , також плями крові у коридорі будинку;

- показання свідка ОСОБА_32 , який зауважив, що живе по сусідству з ОСОБА_8 , 19.06.2023 приблизно о 22 год. почув крики дитини, на вулиці побачив дівчинку ОСОБА_14 , яка трималась рукою за бік, одяг її був у крові; він побіг до сусідки ОСОБА_31 на допомогу, зайшов у будинок, де в коридорі побачив ОСОБА_8 , яка лежала на підлозі, а під нею був молодий чоловік, якого вона тримала; за допомогою ременя він зв`язав молодого чоловіка, а в подальшому його розпізнав, то був ОСОБА_18 , який опору не чинив, а лише говорив, що його «послали вчинити злочин»;

- показання свідка ОСОБА_33 , яка зазначила, що 19.06.2023 о 22:21 год., як медичний працівник, під`їхала до будинку ОСОБА_8 для надання допомоги постраждалим; ОСОБА_15 мала ушкодження голови, передпліччя, одяг був залитий кров`ю, у дівчинки було проникаюче поранення грудної клітки; вона надала першу допомогу ОСОБА_14 до приїзду швидкої допомоги, наклала пов`язку на рану; бачила на підлозі в коридорі зв`язаного чоловіка, по голосу впізнала ОСОБА_16 , він говорив, що його «послали невідомі та його все одно вб`ють», але хто саме його послав не уточнював; працівники поліції його затримали, а потерпілих доправили у лікарню;

- показання свідка ОСОБА_34 , який пояснив, що живе по сусідству з ОСОБА_8 , 19.06.2023 ввечері йому зателефонувала ОСОБА_14 та повідомила, що якийсь чоловік їх ріже; він побіг на допомогу, а коли прийшов до будинку ОСОБА_8 помітив, що там вже був сусід ОСОБА_35 та його дружинна ОСОБА_36 ; ОСОБА_8 та ОСОБА_14 були всі в крові, обвинувачений лежав на підлозі, зв`язаний ременем; у ньому він впізнав ОСОБА_16 , який говорив нісенітницю, що нібито його хтось послав вчинити злочин, а інакше його самого вб`ють; згодом приїхали працівники поліції, затримали ОСОБА_37 , а швидка забрала потерпілих до лікарні;

- показання свідка ОСОБА_38 , який зауважив, що працює дільничним інспектором поліції, добре знає мешканців с. Стара ОСОБА_20 , зокрема, потерпілих та ОСОБА_16 ; 19.06.2023 після 22 год. йому зателефонували та повідомили, що на його дільниці вчинено злочин, він прибув до будинку по АДРЕСА_2 , де мешкає вчителька ОСОБА_8 , по прибуттю він побачив закривавлених потерпілих ОСОБА_8 та її племінницю ОСОБА_14 , а також чоловіка, який лежав на підлозі зі зв`язаними ременем руками; в ньому він упізнав ОСОБА_16 , на запитання останній відповідав, що йому наказали це зробити, а інакше вб`ють його; ОСОБА_10 був затриманий на місці вчинення злочину, а потерпілих доправили до лікарні; ОСОБА_16 та його сім`ю характеризує з позитивного боку;

- показання свідка ОСОБА_39 , який зазначив, що працює лікарем хірургом у м. Подільську та пам`ятає, що з 19.06 на 20.06.2023 був на зміні, десь приблизно 1 год. ночі 20.06.2023 до лікарні доставили двох потерпілих: жінку та дівчинку, яких він оглянув у приймальному покої; жінці надали першу допомогу, обробили рани на голові, шиї, передпліччі; дівчинку забрали до палати інтенсивної терапії, де надали допомогу, при цьому, консультувались з лікарями у м. Одесі; у дитини виявили проникаюче поранення грудної клітки, переломи ребер; після того, як її стан покращився, дівчинку перевезли в м. Одеса для продовження лікування; обвинуваченого він не оглядав та допомоги йому не надавав;

- показання свідка ОСОБА_40 , матері обвинуваченого, яка пояснила, що її син ОСОБА_28 деякий час у 2022-2023 роках проживав у рідної сестри у м. Одесі, доглядав за племінницею, водив її до школи, забирав; сестра втратила чоловіка на війні, тому він їй допомагав, потім повернувся додому у село та 19.06.2023 приблизно о 14:30 год. пішов до ОСОБА_41 показати світлину, вона дала йому роботу; згодом приблизно о 20:15 год. він повернувся додому, обурювався з приводу косметики якоїсь російської та зазначив, що наші хлопці гинуть, а люди купують російські харчі та продукцію; вона до нього придивилась та помітила, що він закривавлений, кров текла з голови; на її запитання відповів, що впав по дорозі; з собою він приніс від ОСОБА_41 продукти харчування: сметану, сир, повну пляшку вина, фотоальбом, де була та світлина; вона намагалась йому допомогти, спинити кров, але він заперечував та пішов відпочивати у свою кімнату, син був у збудженому стані, він ніколи не вживав спиртні напої, тому вона не може сказати, чи був він у нетверезому стані; коли він вийшов з дому та куди пішов вона не бачила, як він брав з дому ножиці та виделку також не бачила, проте підтвердила в суді, що ці предмети належать їй; вона виховувала сина ОСОБА_28 з любов`ю, нарікань на його поведінку з боку вчителів ніколи не було, син ріс у повній сім`ї, спиртні напої не вживав, відвідував церкву, а саме тому вона не розуміє, чому він вчинив злочин, про який вона дізналась від дільничного інспектора;

- показання свідка ОСОБА_42 , батька обвинуваченого, який зауважив, що 19.06.2023 ввечері прийшов додому з роботи та від дружини дізнався, що їх син ОСОБА_28 впав та поранив голову, вона сину надала допомогу та він пішов відпочивати у свою кімнату; коли син пішов з дому, він не бачив; потім він дізнався від працівників поліції, що син напав на колишню вчительку ОСОБА_8 та її племінницю, навіщо він таке зробив йому невідомо; характеризує сина з позитивної сторони;

- витяг з ЄРДР у к/п №0000608 від 20.06.2023, згідно якого 19.06.2023 приблизно о 22:10 год. ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , тримаючи ножиці у руці наніс удари в область грудної клітини малолітній ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , завдавши останній тілесні ушкодження у вигляді проникаючого ножового поранення грудної клітки зліва, лівобічний пневмо-гідроторекс травматичний шок другого ступеню (ЄО №4047 від 20.06.2023); відомості внесено за заявою ОСОБА_8 , попередня кваліфікація ч. 1 ст. 121 КК України (т. 1, а.с. 104);

- довідку від 20.06.2023 стосовно наявності у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, а саме: множинні різані рани скроневої ділянки, потиличного лівого надпліччя, лівого передпліччя; час та місце травматизації: 19.06.2023, 22:15 год., в будинку в с. Стара Кульна (т. 1, а.с. 105);

- довідку від 20.06.2023 стосовно наявності у ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, а саме: проникаюче ножове поранення грудної клітини зліва, лівосторонній пневмо-гідроторакс, травматичний шок; час та місце травматизації: 19.06.2023, 22:15 год., в будинку в с. Стара Кульна (т. 1, а.с. 106);

- протокол огляду місця події від 20.06.2023 з додатками у вигляді відеозапису та фото-таблиці, згідно якого у період часу з 00:16 год. до 00:26 год. слідчим у присутності понятих за участю експерта-криміналіста було оглянуто домоволодіння в АДРЕСА_1 , встановлено місце вчинення злочину, вилучено речові докази, а саме: ножиці, виделка, сліди речовини бурого кольору в 2-х змивах (т. 1, а.с. 107-118);

- протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 20.06.2023 із додатком у вигляді відеозапису, згідно якого ОСОБА_10 затриманий за підозрою у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 121 КК України, у нього вилучили чоловічу куртку чорного кольору зі слідами бурого кольору та чоловічі джинсові штани синього кольору зі слідами бурого кольору (т. 1, а.с. 119-123);

- постанову про здійснення освідування особи від 20.06.2023;

- протокол освідування від 20.06.2023 із додатком у вигляді фото-таблиці, згідно якого на виконання постанови слідчого у ОСОБА_10 вилучено змиви на марлевих тампонах з обличчя, правої та лівої долоні рук; у ОСОБА_10 виявлено тілесні ушкодження: в лобній ділянці зліва, косо-вертикальна забійна рана, в ділянці лівого передпліччя на передній поверхні у нижній третині множині косо-горизонтальні поверхневі рани лінійної форми (т. 1, а.с. 124-129);

- протокол огляду від 20.06.2023 із додатком у вигляді фото-таблиці, згідно якого слідчим у присутності понятих за участю експерта-криміналіста було оглянуто речі потерпілої ОСОБА_43 у приймальному відділенні КНП «Подільська міська лікарня» та вилучено різану футболку бірюзового кольору з малюнками у вигляді кокосів зі слідами рідини бурого кольору (т. 1, а.с. 130-132);

- висновок судово-медичної експертизи №133 від 19.07.2023, відповідно до якого у потерпілої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виявлено наступні тілесні ушкодження: проникаюче поранення грудної клітини зліва, перелом хрящових ділянок 7-8 ребер зліва, що ускладнилось розвитком пневмо-гемотораксу (наявність повітря та крові у плевральній порожнині) зліва, підшкірною емфіземою (наявність повітря в м`яких тканинах) грудної клітки та розвитком геморагічного шоку І-ІІ ст.; вказані тілесні ушкодження утворились в результаті дії предмета, який має колюче-ріжучі властивості; всі вищевказані тілесні ушкодження могли бути спричинені 19.06.2023 та складають єдиний морфологічний комплекс ушкоджень, оцінюються разом та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя відповідно до п. 2.1.1 «а», п. 2.1.3 «й», п. 2.1.3 «о» «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 (т. 1, а.с. 138-142);

- висновок судово-медичної експертизи №112 від 27.06.2023, згідно якого у ОСОБА_10 виявлені наступні тілесні ушкодження: забійна рана голови, множинні рани лівого передпліччя; тілесне ушкодження у вигляді забійної рани голови утворилося в результаті дії тупого (тупих) твердого предмета (предметів), індивідуальні особливості якого (яких) в ушкодженнях не відобразились; не виключено, що дане ушкодження могло бути спричинене за обставин, на які вказує підекспертний, а саме: в результаті падіння; враховуючи морфологічні особливості ран передпліччя (переважання довжини над глибиною) слід вважати, що вказані тілесні ушкодження утворились в результаті дії предмета, який має ріжучі властивості, не виключено, що таким предметом міг бути ніж або інші схожі предмети; всі тілесні ушкодження могли бути спричинені 19.06.2023, не були небезпечними для життя, спричинили розлад здоров`я тривалістю понад 6 днів, але не більше трьох тижнів (21 день) та за цим критерієм, відповідно до п. 2.3.3 та 4.6 Правил, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (т. 1, а.с. 150-152);

- висновок судово-медичної експертизи №113 від 29.06.2023, відповідно до якого у ОСОБА_8 виявлені наступні тілесні ушкодження: колото-різані рани голови, тулубу та лівого передпліччя, які утворилися від дії предмета, який має колюче-ріжучі властивості; не виключено, що таким предметом могли бути ножиці або інші схожі предмети; виявлено шість тілесних ушкоджень, виходячи з цього травмуючий предмет діяв на тіло ОСОБА_8 не менш, як шість разів; всі тілесні ушкодження могли бути спричинені 19.06.2023, не були небезпечними для життя, спричинили розлад здоров`я тривалістю понад 6 днів, але не більше трьох тижнів (21 день) та за цим критерієм, відповідно до п. 2.3.3 та 4.6 Правил, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; спричинення вказаних тілесних ушкоджень при падінні з висоти власного зросту є неможливим (т. 1, а.с. 156-158);

- протокол огляду від 22.06.2023 з додатком у вигляді фото-таблиці, згідно якого слідчий у присутності понятих за участю ОСОБА_8 у приміщенні амбулаторії загальної практики сімейної медицини виявлено та вилучено туніку коричневого кольору зі слідами речовини бурого кольору, що належать потерпілій ОСОБА_8 (т. 1, а.с. 160-162);

- висновок судово-психіатричного експерта №317 від 13.07.2023, відповідно до якого ОСОБА_10 у період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, не страждав хронічним психічним захворюванням, іншим хворобливим психічним розладом, тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, за своїм психічним станом міг повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; перебував у стані простого алкогольного сп`яніння, яке не позбавляло його здатності повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними; у даний час ОСОБА_10 не страждає хронічним психічним захворюванням, іншим хворобливим психічним розладом, за своїм психічним станом здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними, не потребує застосування примусових заходів медичного характеру (т. 1, а.с. 174-177);

- показання експерта ОСОБА_44 , яка підтримала свій висновок та зазначила, що їй достатньо було спілкування з підекспертним ОСОБА_45 та матеріалів, наданих у її розпорядження, для складання вказаного висновку;

-довідки, згідно яких ОСОБА_10 на обліку у психіатра не перебуває, відомості про орфанні захворювання відсутні (т. 2, а.с. 80-81);

- висновок судово-медичної експертизи зразка крові потерпілої ОСОБА_11 №1188 від 14.07.2023, згідно якого визначено групу рідкої крові потерпілої, що відноситься до групи О з ізогемаглютиніном анти-А і анти-Б за ізосерологічною системою АВО (т. 1, а.с. 178-181);

- висновок судово-медичної експертизи №1190 від 24.07.2023, згідно якого з урахуванням групової приналежності крові потерпілих та підозрюваного не виключено можливість походження крові на тампонах зі змивами з обличчя та долоні лівої руки підозрюваного, як від потерпілої ОСОБА_11 , так і від самого підозрюваного ОСОБА_10 , на тампоні зі змивом з правої долоні підозрюваного не виключається можливість походження крові від потерпілої ОСОБА_8 , а також не виключається в цьому об`єкті присутність крові потерпілої ОСОБА_11 та підозрюваного ОСОБА_10 (т. 1, а.с. 182-188);

- висновок експерта №1191 від 25.07.2023, згідно якого на одязі підозрюваного, а саме: на куртці та джинсових брюках, знайдена кров людини та не виключається її походження від потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_11 (т. 1, а.с. 189-197);

- висновок експерта №1107 від 12.07.2023, відповідно до якого кров підозрюваного ОСОБА_10 відноситься до групи О з ізогемаглютиніном анти-А і анти-Б за ізосерологічною системою АВО (т. 1, а.с. 198-201);

- акт медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №531, згідно якого з використанням приладу НОМЕР_1 встановлено, що ОСОБА_10 перебував у стані алкогольного сп`яніння (т. 1, а.с. 239);

- висновок судово-медичної експертизи №284 від 07.11.2023, відповідно до якого на футболці, яка належить ОСОБА_8 , виявлено накладання речовини буро-коричневого кольору, що схожа на кров, а також пошкодження, які могли бути спричинені браншею ножиць, вилучених у підозрюваного ОСОБА_10 ;

- висновок судово-медичної експертизи №565 від 20.11.2023, згідно якого на ножицях, вилучених з місця події за адресою: АДРЕСА_1 , знайдена кров та виявлений білок людини, не виключається походження крові від потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та самого ОСОБА_10 ;

- висновок судово-медичної експертизи №285 від 07.11.2023, відповідно до якого на футболці, яка належить ОСОБА_11 , виявлені рясні накладання речовини буро-коричневого кольору, що схожа на кров, а також пошкодження, які могли бути спричинені браншею ножиць, вилучених у підозрюваного ОСОБА_10 ;

Вищенаведені докази, на переконання апеляційного суду, узгоджуються між собою та відповідають фактичним обставинам зазначеного кримінального провадження.

Надавши об`єктивну правову оцінку дослідженим доказам, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильно кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 15, п.п. 1, 2, 7 ч. 2 ст. 115 КК України за кваліфікуючими ознаками: незакінчений замах на умисне вбивство двох осіб, серед яких є малолітня дитина, з хуліганських мотивів.

Логічний аналіз вищевикладеної ч. 1 ст. 94 КПК України дає підстави дійти висновку про те, що оцінка доказів судом здійснюється за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, при цьому, сукупність зібраних доказів оцінюється з точки зору достатності та взаємозв`язку, необхідних для прийняття відповідного процесуального, в даному випадку, судового рішення.

Внутрішнє переконання це такий стан свідомості суб`єкта оцінки, коли він вважає, що зібрані й перевірені у справі докази є достатніми для вирішення питання щодо наявності чи відсутності обставин, які входять до предмета доказування, або інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і впевнений у правильності свого висновку та готовий до практичних дій у відповідності з отриманими знаннями. Закон вимагає, щоб внутрішнє переконання було обґрунтованим.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

У справі «Кобець проти України» ЄСПЛ повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Система зібраних в кримінальному провадженні доказів повинна давати можливість зробити однозначний висновок як за кожним елементом предмета доказування, так і у справі загалом та усунути будь-які сумніви. Всі сумніви у справі підлягають об`єктивному вивченню, а якщо вичерпано можливості їх усунути, повинні тлумачитися та розв`язуватися на користь обвинуваченого.

В цьому контексті колегія суддів керується правовою позицією, викладеною в постанові колегії суддів Першої судової палати ККС у складі ВС від 04.07.2018 у справі №688/788/15-к (провадження №51-597км17), відповідно до якої поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Надаючи оцінку посиланням сторони захисту на те, що твердження про вчинення ОСОБА_10 злочину з хуліганських мотивів є припущенням, апеляційний суд такі доводи вважає безпідставними та зауважує на наступному.

Так, відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 11 Постанови Пленуму ВСУ №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 (надалі Постанова Пленуму ВСУ №2), як умисне вбивство з хуліганських мотивів за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України дії винного кваліфікуються, коли він позбавляє іншу особу життя внаслідок явної неповаги до суспільства, нехтування загальнолюдськими правилами співжиття і нормами моралі, а так само без будь-якої причини чи з використанням малозначного приводу.

Практично аналогічний правовий висновок міститься у постанові ККС у складі ВС від 07.07.2021 у справі №161/17022/17 (провадження №51-549км21), відповідно до якого умисне вбивство з хуліганських мотивів (п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України) має місце у випадку, коли позбавлення життя потерпілого було вчиненого на ґрунті явної неповаги до суспільства, нехтування загальнолюдськими правилами співжиття і нормами моралі, а так само без будь-якої причини чи з використанням малозначного приводу.

Так, враховуючи те, що допитані в суді 1-ої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 , потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_11 зауважували на тому, що між ними не було жодних неприязних стосунків чи конфліктів, а малолітня потерпіла ОСОБА_11 взагалі не була знайома із обвинуваченим, суд апеляційної інстанції доходить переконання про те, що стороною обвинувачення був беззаперечно доведений намір ОСОБА_10 на вчинення умисного вбивства без будь-якої причини або з використанням незначного приводу, тобто наявності в його діях хуліганського мотиву.

З приводу аргументів захисника стосовно безпідставного зазначення судом в мотивувальній частині оскаржуваного вироку про те, що обвинуваченому ОСОБА_10 було достовірно відомо вік та місцезнаходження малолітньої потерпілої ОСОБА_11 , колегія суддів зауважує на наступному.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 2, під убивством малолітньої дитини (п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України) розуміється умисне позбавлення життя особи, якій не виповнилося 14 років. Ця кваліфікуюча ознака наявна тоді, коли винний достовірно знав, що потерпілий є малолітнім, або припускав це, або за обставинами справи повинен був і міг це усвідомлювати.

Враховуючи вік потерпілої ОСОБА_11 станом на момент вчинення ОСОБА_10 інкримінованого йому кримінального правопорушення, тобто станом на 19.06.2023, а саме 12 років, обвинувачений ОСОБА_10 вочевидь припускав, що потерпіла ОСОБА_11 , якій останній заподіяв удар ножицями в область грудної клітини зліва, є малолітньою особою, або якщо й не припускав, то повинен був та міг це усвідомлювати, внаслідок чого, на переконання колегії суддів, стороною обвинувачення та судом 1-ої інстанції в діях ОСОБА_10 було вірно встановлено таку кваліфікуючу ознаку умисного вбивства як незакінчений замах на вбивство малолітньої дитини.

Що стосується доводів захисника з приводу того, що органом досудового розслідування не була встановлена суб`єктивна сторона інкримінованого обвинуваченому злочину, натомість, сам ОСОБА_10 заперечував умисел на заподіяння смерті потерпілим, апеляційний суд вважає за необхідне наголосити на наступному.

Так, дійсно, із суб`єктивної сторони інкримінований ОСОБА_10 злочин, передбачений ч. 2 ст. 115 КК України (кваліфіковане умисне вбивство) характеризується прямим умислом, тобто, відповідно до ч. 2 ст. 24 КК України, ситуацією, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

При цьому, відповідно до п. 22 Постанови Пленуму ВСУ №2, питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

З урахуванням обставин вчинення інкримінованого ОСОБА_10 злочину, його поведінку до та після його вчинення, зокрема, той факт, що він завчасно підготував знаряддя для його вчинення (ножиці та виделку) перед приходом до домоволодіння потерпілої ОСОБА_8 , з огляду на характер цілеспрямованих дій обвинуваченого, який в короткий проміжок часу із силою завдав не менше 6-ти ударів ножицями в життєво важливі органи потерпілої ОСОБА_8 (в область голови, шиї та передпліччя), а також один удар ножицями в життєво важливий орган малолітньої потерпілої ОСОБА_11 (в область грудної клітини), колегія суддів вважає, що стороною обвинувачення було доведено належними та допустимими доказами наявність в діях ОСОБА_10 наявність прямого умислу на вчинення вбивства.

Водночас, апеляційний суд приймає до уваги та вважає слушними посилання захисника на існування правової позиції, викладеної в постанові ККС у складі ВС від 13.02.2020 у справі №164/1826/17 (провадження №51-6292км19), відповідно до якої якщо поведінка обвинуваченого до, під час та безпосередньо після вчинення злочину свідчить про відсутність в нього умислу на вбивство потерпілого та доводить те, що він діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого, обвинувачений повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки тяжкі тілесні ушкодження.

Відповідно до обставин даної справи, яка була у провадженні суду касаційної інстанції, обвинувачений, в ході виниклого конфлікту із потерпілим, який безпричинно наніс обвинуваченому удари рукою в ділянку переносиці та лоба, взяв в праву руку кухонний ніж та направив на потерпілого, який почав «хватати» його за руки та вирвав ніж; при цьому, обвинувачений не заперечував факт спричинення ударів потерпілому ножем під час сутички неумисно, відпихаючи останнього від себе. Безпосередньо після вчинення злочину, маючи можливість підняти ніж та продовжити наносити тілесні ушкодження потерпілому, обвинувачений залишив його та сприяв у виклику швидкої допомоги.

Проаналізувавши зазначені фактичні обставини, встановлені судами 1-ої та апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин, в той час як в даному випадку, з урахуванням поведінки обвинуваченого до, під час та безпосередньо після вчинення злочину, в його діях був відсутній умисел на вбивство потерпілого, внаслідок чого вони були вірно кваліфіковані апеляційним судом за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Разом із тим, в даному конкретному випадку, поведінка обвинуваченого ОСОБА_10 до вчинення злочину (підготовка знарядь для його вчинення, під час його вчинення (завдання ударів ножицями в життєво важливі органи потерпілих), а також після його вчинення (сам фактично не відмовився від його вчинення, був зупинений шляхом опору потерпілої ОСОБА_8 ) свідчать про наявність в його діях прямого умислу на вбивство потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , який обвинувачений ОСОБА_10 не зміг довести до кінця з причин, що не залежали від його волі, а саме через те, що був затриманий потерпілою ОСОБА_8 .

Надаючи оцінку посиланням сторони захисту на безпідставну відмову в задоволенні клопотання захисника про призначення стаціонарної комісійної судової психолого-психіатричної експертизи обвинуваченого ОСОБА_10 , колегія суддів наголошує на наступному.

Частина 1 ст. 19 КК України містить визначення поняття «осудності», відповідно до якого осудною визнається особа, яка під час вчинення кримінального правопорушення могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.

В свою чергу, відповідно до ч.ч. 2 та 3 зазначеної ст. 19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Не підлягає покаранню особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але до постановлення вироку захворіла на психічну хворобу, що позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними. До такої особи за рішенням суду можуть застосовуватися примусові заходи медичного характеру, а після одужання така особа може підлягати покаранню.

Так, на підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на стадії досудового розслідування даного кримінального провадження було проведено судово-психіатричну експертизу обвинуваченого ОСОБА_10 , за результатами якої було складено висновок №317 від 13.07.2023, відповідно до якого у період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, він не страждав хронічним психічним захворюванням, іншим хворобливим психічним розладом, тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, за своїм психічним станом міг повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, перебував у стані простого алкогольного сп`яніння, яке не позбавляло його здатності повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними; на час проведення дослідження він не страждав хронічним психічним захворюванням, іншим хворобливим психічним розладом; ОСОБА_10 не потребує застосування стосовно нього примусових заходів медичного характеру (т. 1, а.с. 174-177).

Відповідно до вступної та дослідницької частини висновку експерта, дослідження було проведено експертом ОСОБА_46 , яка має вищий кваліфікаційний клас судового експерта та стаж експертної роботи 40 років, на підставі дослідження матеріалів кримінального провадження, характеристики особи ОСОБА_10 з боку Куяльницької сільської ради та шляхом клінічного дослідження самого обвинуваченого ОСОБА_10 .

Підстав для сумніву у правдивості, точності, правильності та повноті висновку експерта ОСОБА_44 за результатами проведення вищевказаного експертного дослідження у суду апеляційної інстанції немає.

Окрім того, експерт ОСОБА_47 , яка проводила згадане вище експертне психолого-психіатричне дослідження обвинуваченого ОСОБА_10 , була допитана судом 1-ої інстанції в судовому засіданні від 12.02.2025 (т. 2, а.с. 185-200), будучи попередженою про кримінальну відповідальність, підтримала складений висновок, зауважила на тому, що проведеної із обвинуваченим ОСОБА_10 зустрічі було достатньо для складення висновку стосовно наявності або відсутності у нього певних хворобливих розладів психіки, підтвердила факт ознайомлення із матеріалами кримінального провадження перед проведенням експертного дослідження.

Відповідно до ч. 1 ст. 332 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Частиною 1 ст. 242 КПК України передбачено, що експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Чинний кримінальний процесуальний закон не містить визначення поняття комісійної судової експертизи та переліку випадків її призначення.

Натомість, відповідно до п. 1.2.13. Розділу І «Загальні положення» Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом МЮ України №53/5 від 08.10.1998, комісійною є експертиза, яка проводиться двома чи більшою кількістю експертів, що мають кваліфікацію судового експерта за однією експертною спеціалізацією (фахівцями в одній галузі знань). Комісія експертів може утворюватися органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), або керівником експертної установи.

Відповідно до системного аналізу положень Глави 4 КПК України, висновок експерта є одним із джерел доказів в кримінальному провадженні, тобто фактичних даних, за допомогою яких слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Частиною 2 ст. 94 КПК України передбачено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили.

При цьому, апеляційний суд наголошує на тому, що закон не вимагає обов`язкового проведення психолого-психіатричної експертизи особи в умовах стаціонару, на якому наполягає сторона захисту в поданій апеляційній скарзі.

В поданому клопотанні про призначення комісійної комплексної стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи обвинуваченого ОСОБА_10 . захисник ОСОБА_7 зауважує на формальному проведенні експертом ОСОБА_44 вищезазначеної судово-психіатричної експертизи, залишення експертом поза увагою умов життєвого шляху обвинуваченого, спроб його самогубства, ігнорування повідомленої ОСОБА_10 обставини стосовно того, що він потребує психологічної допомоги та зазнавав травми при падінні (т. 2, а.с. 206-207).

Разом із тим, апеляційний суд, погоджуючись із висновком суду 1-ої інстанції в ухвалі про відмову задоволення вищезгаданого клопотання сторони захисту від 04.03.2024 (т. 2, а.с. 249-251), вважає, що висловлені захисником твердження стосовно формальності проведеного дослідження є суто суб`єктивними припущеннями захисника, жодних підстав для здійснення тривалого спостереження та дослідження обвинуваченого ОСОБА_10 в умовах стаціонару під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження встановлено не було, характер його дій під час вчинення кримінального правопорушення не був хаотичним, поведінка обвинуваченого не свідчила про наявність у нього очевидних психічних розладів, внаслідок чого колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про відсутність підстав для проведення в зазначеному кримінальному провадженні комісійної комплексної стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи обвинуваченого ОСОБА_10 .

В свою чергу, в постанові від 29.07.2021 у справі №755/5059/19 (провадження №51-558км21) ККС у складі ВС висловила правову позицію, відповідно до якої, виходячи з результатів системного тлумачення ст.ст. 19 та 20 КК України, законодавець розрізняє неосудність і обмежену осудність, а встановлення тієї чи іншої обставини тягне за собою різні правові наслідки, при цьому, неосудність та обмежена осудність є юридичними поняттями, а тому висновок про можливість застосування до особи положень ст. 19 або ст. 20 КК України у конкретному провадженні робить суд, спираючись на результати судово-психіатричної експертизи.

За таких обставин, з огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_10 , відповідно до вищезгаданого висновку судової психолого-психіатричної експертизи, був визнаний таким, що на момент вчинення інкримінованого йому злочину, тобто 19.06.2023, та на момент проведення експертного дослідження не страждав на хронічне психічне захворювання та інший хворобливий стан психіки, був здатен усвідомлювати свої дії та керувати ними, а також не потребує застосування примусових заходів медичного характеру, апеляційний суд критично оцінює посилання сторони захисту на неврахування судом показань обвинуваченого ОСОБА_10 в частині того, що він не пам`ятає як наносив тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , у нього були провали в пам`яті.

Таку позицію обвинуваченого ОСОБА_10 колегія суддів розцінює виключно як позицію захисту від висунутого йому обвинувачення, з метою пом`якшення покарання за вчинення особливо тяжкого злочину, натомість, вона спростовується сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, досліджених судом 1-ої інстанції.

Суд апеляційної інстанції критично оцінює твердження захисника з приводу залишення судом 1-ої інстанції поза увагою висновку судово-медичної експертизи №112 від 27.06.2023 стосовно наявності у обвинуваченого ОСОБА_10 множинних ран лівого передпліччя, що може свідчити про невдалу спробу самогубства з огляду на таке.

Так, відповідно до підсумкової частини вищезазначеного експертного дослідження, виявлені на тілі обвинуваченого ОСОБА_10 множинні різані рани лівого передпліччя утворилися в результаті дії предмета, який має ріжучі властивості. Не виключено, що таким предметом міг бути ніж або інші схожі предмети. Враховуючи морфологічні особливості зазначених ушкоджень (краї ран дрібнозубчасті, синюшні, набряклі, почервонілі, не осаднені), слід вважати, що вони виникли приблизно за 12 годин 1 добу до моменту обстеження та могли бути спричинені 19.06.2023 (т. 1, а.с. 150-152).

При цьому, із дослідницької частини висновку експерта вбачається, що при спілкуванні із експертом обвинувачений ОСОБА_10 жодного разу не посилався на вчинення спроб самогубства, натомість, зауважував, що 19.06.2023 перебував у стані алкогольного сп`яніння, зашпортався та впав на одній із вулиць села, вдарився головою та на короткий час втратив свідомість (т. 1, а.с. 151).

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає недоведеною висунуту стороною захисту версію стосовно того, що виявлені у обвинуваченого ОСОБА_10 множинні рани лівого передпліччя свідчили про невдалу спробу самогубства, натомість, зазначені тілесні ушкодження були отримані обвинуваченим, відповідно до вищезгаданого висновку експерта, в день вчинення кримінального правопорушення, тобто 19.06.2023, внаслідок чого, враховуючи суперечливі показання обвинуваченого та обставини вчинення злочину, знаряддям якого були ножиці, не виключається можливість отримання ОСОБА_10 даних тілесних ушкоджень при вчиненні злочину, під час активного опору потерпілої ОСОБА_8 .

Підсумовуючи все вищевикладене, колегія суддів доходить переконання про те, що суд 1-ої інстанції, на підставі повного, всебічного аналізу та оцінки всіх досліджених доказів у провадженні, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п. 1, 2, 7 ч. 2 ст. 115 КК України та правильність кваліфікації його дій, спрямування його умислу саме на заподіяння смерті двом особам, а позиція сторони захисту, яка полягає у запереченні наявності в його діях умислу на вчинення вбивства є способом самозахисту, спростовується сукупністю досліджених судом 1-ої інстанції доказів, не довіряти яким об`єктивних підстав немає, та направленою на уникнення кримінальної відповідальності за вчинений особливо тяжкий злочин.

Що стосується посилань сторони захисту на неврахування судом 1-ої інстанції в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_10 факту спроби добровільного відшкодування неповнолітній потерпілій ОСОБА_11 моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., колегія суддів зауважує на наступному.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВС України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд 1-ої інстанції, на виконання приписів зазначених вище норм кримінального закону та положень судової практики, врахував: характер, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого злочину; характеристику особи обвинуваченого, який є особою, раніше не судимою, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо; обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_10 суд 1-ої інстанції визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , суд 1-ої інстанції визнав сприяння у розкритті злочину.

Відповідають дійсності твердження захисника стосовно того, що родичі обвинуваченого ОСОБА_10 намагалися добровільно відшкодувати заподіяну малолітній потерпілій ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. шляхом здійснення переказу грошових коштів законному представнику потерпілої ОСОБА_9 , проте вона фактично відмовилась від такого відшкодування, не з`явившись для отримання грошового переказу (т. 2, а.с. 241-242).

Разом із тим, на переконання апеляційного суду, зазначений факт не може бути врахований в якості обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_10 з огляду на те, що законним представником ОСОБА_9 в даному кримінальному провадженні не заявлявся цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_10 , що свідчить про те, що потерпіла сторона не оцінювала заподіяну моральну шкоду в грошовому еквіваленті та, як наслідок, у обвинуваченого був відсутній обов`язок відшкодування такої шкоди.

За встановлених обставин, намагання обвинуваченого ОСОБА_10 відшкодувати заподіяну малолітній потерпілій ОСОБА_11 моральну шкоду в даному випадку свідчать про те, що останній жалкує про скоєне, проте не можуть бути враховані в якості обставини, що пом`якшує покарання.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів, що суд 1-ої інстанції у відповідності до ст.ст. 50, 65 КК України призначив ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі, яке є справедливим достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Так, колегія суддів окремо зауважує на тому факті, що обчислюючи обвинуваченому ОСОБА_10 строк відбування покарання, суд 1-ої інстанції допустив помилку.

Відповідно до резолютивної частини оскаржуваного вироку, суд зазначив, що строк відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_10 підлягає обчисленню з моменту затримання, тобто з 20.06.2023 (т. 3, а.с. 41).

При цьому, відповідно до чинної на теперішній час редакції ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у ч. 1 цієї статті.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (далі Закон), попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Підставою для попереднього ув`язнення, відповідно до ст. 3 Закону, є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_10 був затриманий 20.06.2023 та перебуває у режимі попереднього ув`язнення з моменту застосування стосовно нього ухвалою слідчого судді Котовського міськрайсуду Одеської обл. від 21.06.2023 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ще на стадії досудового розслідування вказаного кримінального провадження (т. 1, а.с. 119-122 та 16 відповідно), тобто з 20.06.2023 по теперішній час.

При цьому суд в оскаржуваному вироку, на переконання колегії суддів, безпідставно зазначив щодо початку відліку строку відбування покарання обвинуваченого ОСОБА_10 з моменту його затримання, натомість, такий строк, відповідно до вимог вищевикладеної ч. 5 ст. 72 КК України, визнається строком попереднього ув`язнення та підлягає відповідному зарахуванню у строк відбування покарання у відповідному розрахунку.

Разом із тим, всупереч вимог ч. 5 ст. 72 КК України, судом не було зараховано обвинуваченому ОСОБА_10 у строк відбування покарання строку його попереднього ув`язнення, натомість, початок строку відбування покарання було безпідставно визначено з моменту його затримання.

Водночас, згідно з вимогами п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, серед іншого, початок строку відбування покарання.

Чинний кримінальний процесуальний закон не передбачає чіткого нормативного врегулювання початку строку відбування покарання у виді позбавлення волі.

Натомість, ч.ч. 1 та 2 ст. 532 КПК України передбачено, що вирок або ухвала суду 1-ої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

В свою чергу, положення ч. 1 ст. 87 КВК України встановлюють, що особи, засуджені до позбавлення волі, направляються для відбування покарання не раніше спливу триденного та не пізніше десятиденного строку з дня набрання вироком законної сили або з дня надходження із суду розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили.

Системний аналіз вищевикладених вимог закону дає підстави дійти висновку про те, що початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі відраховується з дня набрання вироком суду 1-ої інстанції законної сили, при цьому, до такого строку зараховується строк попереднього ув`язнення до моменту набрання таким вироком законної сили.

З урахуванням викладеного апеляційний суд констатує, що суд в резолютивній частині оскаржуваного вироку помилково зазначив, що строк відбування покарання ОСОБА_10 відраховується з моменту затримання, а не набрання вироком законної сили, а також безпідставно, всупереч вимог ч. 5 ст. 72 КК України, не зарахував обвинуваченому у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення в період часу з моменту затримання, тобто з 20.06.2023, по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про необхідність внесення до резолютивної частини вироку відповідних змін, із зазначенням про обчислення строку відбування покарання ОСОБА_10 із моменту набрання вироком законної сили, а також зарахування обвинуваченому ОСОБА_10 у строк відбування покарання строку його попереднього ув`язнення в період часу з 20.06.2023 по день набрання вироком законної сили, тобто по 16.10.2024, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі на підставі ч. 5 ст. 72 КК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із вимогами п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги сторони захисту, зміни вироку суду 1-ої інстанції в частині початку обчислення строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_10 та зарахування останньому у строк відбування покарання строку його попереднього ув`язнення з мотивів, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 413, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Роздільнянського районного суду Одеської обл. від 19.03.2024, яким ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п. 1, 2, 7 ч. 2 ст. 115 КК України змінити.

Абзаци третій резолютивної частини вироку викласти в наступній редакції:

«Строк відбування покарання ОСОБА_10 обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_10 . у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення в період часу з 20.06.2023 по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.»

В іншій частині вирок суду 1-ої інстанції - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який утримується під вартою в цей же строк з дня отримання її копії.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4