Справа № 570/3719/22 Провадження №11-кп/802/514/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали кримінального провадження №0000392 від 01.08.2022 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 16.03.2023 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця села Зоря, Рівненського району, Рівненської області, зареєстрований та фактично проживаючий за адресою АДРЕСА_1 , з вищою освітою, працюючого фахівцем з комп`ютерного 3-D моделювання в ТОВ "Ховерт", неодруженого, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому основне покарання, із застосуванням ст.69 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки, та із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Строк відбування основного покарання ОСОБА_7 у виді обмеження волі обраховувати з моменту приведення вироку до виконання.

Строк відбування додаткового покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами обчислюється з моменту відбуття основного покарання.

Заходи забезпечення кримінального провадження щодо ОСОБА_7 не обиралися.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення судових експертиз під час досудового розслідування (судові інженерно-транспортні та судові автотоварознавчі експертизи проведені Рівненським НДЕКЦ МВС України) в загальній сумі 12647 (дванадцять тисяч шістсот сорок сім) гривень 59 копійок.

Скасовано арешт автомобіля «VOLKSWAGEN-PASSAT В-6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Рівненського районного суду Рівненської області від 04.08.2022 року у справі № 570/2689/22.

Речові докази: автомобіль «VOLKSWAGEN-PASSAT В-6», реєстраційний номер НОМЕР_1 який зберігається на території спецмайданчика в місті Рівне, вулиця Дворецька, 106 повернуто власнику ОСОБА_7 .

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 , 31.07.2022 року, приблизно о 16 годині 40 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «VOLKSWAGEN-PASSAT В-6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись з боку вулиці Жовтневої по проїзній частині вулиці Плютинського, поблизу будинку АДРЕСА_2 в напрямку автомобільної дороги Н-22 «Устилуг-Луцьк-Рівне», проявив неуважність до дорожньої обстановки, при виникненні небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, змінив напрямок руху та виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_9 , яка рухалася справа наліво по ходу руху автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT В-6», з боку другорядної дороги проїзної частини вулиці 50-річчя Возз`єднання даного населеного пункту.

Такими діями ОСОБА_7 порушив вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) - "у разі виникнення небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, перебуває у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та суспільно-небезпечними наслідками, що настали".

У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми у вигляді лінійного перелому потиличної кістки справа із травматичним субарахноїдальним крововиливом, субдуральними нашаруваннями лівої півкулі головного мозку і забоєм лобних часток головного мозку, поєднаної з забійною раною тім`яної ділянки голови, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя. Порушення ОСОБА_7 вимог п.12.3 ПДР знаходяться у прямому безпосередньому причинному зв`язку із скоєнням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 , своїми необережними діями, що виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України (Том 2 а.с.42-43).

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин справи, вважав вирок суду незаконним та необгрунтованим у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує на те, що судом не взято до уваги всі обставини виникнення ДТП, її наслідки, усунення наслідків ДТП, особу засудженого та всі пом`якшуючі обставини. Також він визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, просив вибачення у потерпілої, сприяв розкриттю кримінального правопорушення. При цьому, потерпіла подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд без її участі, зазначивши, що претензій до обвинуваченого не має, їй відшкодовано завдану шкоду.

Обвинувачений покликався на те, що судовий розгляд проводився у спрощеному порядку, він визнав усі обставини справи, раніше не притягався до кримінальної відповідальності, вчинив злочин із необережності, потерпілій відшкодовано матеріальну та моральну шкоду, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, однак місцевий суд призначив йому надто суворе покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, яке фактично руйнує його життя.

Просить скасувати вирок та ухвалити новий вирок та призначити покарання, не пов?язане з позбавленням або обмеженням волі, застосувавши ст.75 КК України. Також просить не застосовувати до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами (Том 2 а.с.45-46).

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; міркування обвинуваченого та його захисника, які, кожен зокрема, підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній підстав та просили її задовольнити; думку прокурора, який апеляційну скаргу заперечив та просив залишити вирок суду без змін; потерпілу, яка просила задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого; перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжкі тілесні ушкодження та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винним в обсязі висувного йому обвинувачення, просив вибачення у потерпілої та вказував про щире каяття.

Потерпіла ОСОБА_9 звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, зазначила, що притензій до обвинуваченого не має, а завдану шкоду їй відшкодовано (Том 2 а.с.23).

Оскільки обвинувачений та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують обвинуваченого, як особу, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Водночас, щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про те, що призначене йому покарання є надто суворим та про наявність підстав для призначення покарання, не пов?язаного з позбавленням або обмеженням волі, то вони підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Так, поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.66, ст.67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.

Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22.03.2018 року по справі № 761/34674/15.

Дискреційні повноваження суду також визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Частина 2 ст.50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Ефективність покарання визначається тим, наскільки воно є законним, обґрунтованим і справедливим. Правильне призначення покарання є не тільки важливим засобом боротьби зі злочинністю, а й запобігає та попереджує вчиненню інших кримінальних правопорушень.

Виходячи з положень ст.65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року, суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізується принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання обвинувачену ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної норми кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, працездатний, раніше не судимий та не притягався до адміністративної відповідальності за порушення правил безпеки дорожнього руху, наявність права керування транспортними засобами (посвідчення водія НОМЕР_2 ), стан його здоров`я, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

До обставин, які згідно із ст.66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції відніс: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування моральної шкоди потерпілій.

Обставин, які згідно із ст.67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого, судом першої інстанції не встановлено.

Судом першої інстанції також взято до уваги ставлення винного до наслідків ДТП, із урахуванням позиції потерпілої, яка претензій до обвинуваченого не має, завдану шкоду їй відшкодовано.

За таких обставин, прийнявши до уваги всі викладені вище обставини суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість застосування ст.69 КК України та призначення ОСОБА_7 з переходом до іншого більш м`якого основного виду покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.286 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Вказана норма закону передбачає, що у кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на тяжкість покарання.

На виконання зазначених вимог КК України, судом першої інстанції було зазначено про обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого та відповідні дані про особу винного.

Проте, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи сторони захисту відносно того, що хоча відповідно до ст.12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України є тяжким, однак, за його вчинення, за умови переходу до більш м`якого виду покарання, ніж передбачено санкцією статті, може бути призначено покарання у виді штрафу.

У постанові від 03.02.2021 року (справа № 629/2739/18) Верховний Суд звернув увагу на те, що ч.1 ст.69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідне кримінальне правопорушення, або призначити менш суворий вид покарання лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час вчинення кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.

Верховний Суд роз`яснив, що при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів кримінального правопорушення, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, відноситься до кримінальних правопорушень у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту.

Встановлені судом обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування моральної шкоди потерпілій та повне визнання вини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Окрім того апеляційний суд враховує і те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення будучи особою молодого віку, неодноразово просив вибачення у потерпілої, яка неодноразово вказувала на те, що претензій до обвинуваченого немає, шкода повністю їй відшкодована, також заслуговує на увагу поведінка обвинуваченого, який протягом часу з моменту вчинення кримінального правопорушення та до постановлення вироку був правослухняним, вину визнавав як на досудовому розслідуванні так і під час судових розглядів, добросовісно виконував процесуальні обов`язки, як на досудовому слідстві, так і під час судового розгляду кримінального провадження.

Враховує апеляційний суд і позицію прокурора, який не заперечував у суді першої інстанції проти застосування ст.69 КК України при призначенні покарання.

Так колегія суддів враховує відомості, які характеризують особу обвинуваченого, а саме його досить молодий вік, вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше не притягався до адміністративної відповідальності за порушення правил безпеки дорожнього руху, за місцем проживання характеризується позитивно, працездатний, стан його здоров`я, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

На переконання апеляційного суду посткримінальна поведінка ОСОБА_7 засвідчує про його каяття, характеризує суб`єктивне ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що він визнав свою провину, критично оцінив свої дії, шкодує з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію подальшою правомірною поведінкою, повністю усвідомив наслідки свого діяння, настання яких не бажав, зробив для себе відповідні висновки, оскільки подія, яка мала місце 31.07.2022 року, закарбувалися в його пам`яті на все життя, неодноразово просив вибачення за скоєне у потерпілої, повністю відшкодував заподіяну потерпілій шкоду, запевнив, що подібне більше ніколи не повториться.

Також апеляційним судом враховується думка потерпілої, яка під час усього розгляду справи, а також під час апеляційного перегляду справи просила призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням чи обмеженням волі, оскільки немає жодних претензій до нього. Обвинувачений після скоєння даного ДТП весь час цікавився станом її здоров`я, допомагав у відновленні її стану здоров`я внаслідок отриманих ушкоджень завданих кримінальним правопорушенням, з перших днів оплачував лікування, відшкодував їй всі завдані збитки. Вищенаведені пом`якшуючі обставини є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.

Апеляційний суд зазначає, що позиція потерпілої сторони у судових засіданнях місцевого та апеляційного судів, щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України.

Крім цього, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також те, що хоча дії обвинуваченого і полягали у грубому порушенні правил дорожнього руху, однак є необережними. Зазначені обставини, на переконання суду, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Окрім цього, під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинуваченим у добровільному порядку було сплачено благодійні внески на потреби Збройних Сил України, що колегія суддів також враховує як обставину, яка позитивно характеризує обвинуваченого.

З огляду на викладене, дані обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, і, з урахуванням особи обвинуваченого та, виходячи із положень ст.ст.50, 65 КК України, дають підстави прийти до висновку щодо можливості і, на думку колегії суддів, необхідності призначити обвинуваченому більш м`який вид основного покарання, не зазначений в санкції ч.2 ст.286 КК України, у виді штрафу в розмірі 10000 (десяти тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Колегія суддів вважає, що саме таке покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді штрафу, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Виходячи з вищенаведеного, вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного ОСОБА_7 основного покарання, а тому апеляційна скарга обвинуваченого в цій частині підлягає до задоволення.

Крім цього, у кожному випадку призначення покарання за ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до ч.1 ст.55 КК України позбавлення права керувати транспортними засобами як додаткове покарання призначається на строк до десяти років.

Санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Вирішуючи питання щодо призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції врахував як особу винного, так і суспільно-небезпечні наслідки, що настали внаслідок кримінально протиправних дій обвинуваченого у виді спричинення потерпілій тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя, що безпосередньо впливає на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер порушених ПДР.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду та вважає, що вказані обставини надавали суду першої інстанції підстави прийти до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання, крім основного, ще й додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.

На думку колегії суддів, в даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд вважає, що посилання обвинуваченого про те, що позбавлення його права керування транспортними засобами на рік позбавить його можливості в повному об`ємі виконувати свої потреби, на переконання колегії суддів, не дають достатніх підстав для пом`якшення обраного йому покарання шляхом не застосування додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Так, визначальними елементами для вирішення питання про призначення додаткового покарання ОСОБА_7 у даному випадку є: тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, обставин справи та наслідки вчиненого.

Колегія суддів звертає увагу, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації. При цьому Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

У даному випадку кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_7 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення стосовно нього злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Відповідно належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я, життя людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність. Тому, враховуючи грубе порушення елементарних правил дорожнього руху, яке допущене обвинуваченим, призначення основного покарання із застосуванням ст.69 КК України без застосування додаткового покарання не буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

Аналізуючи сукупність усіх обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого в частині не застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.408 КПК України, з врахуванням ч.2 ст.409 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок суду першої інстанції у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного обвинуваченому покарання.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 414, 419 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_7 у покарання за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді штрафу в розмірі 10000 (десяти тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170000 (сто сімдесят тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді