Справа № 750/5791/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/650/24
Категорія - ч. 4 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000752 від 04.03.2024 року за апеляційною скаргою прокурора Чернігівської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2024 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Олишівка Чернігівського району Чернігівської області, громадянина України, не одруженого, із базовою загальною середньою освітою, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2024 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України і призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку у 2 (два) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно ст.76 КК України покладено на ОСОБА_8 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_8 у вигляді домашнього арешту ухвалено скасувати.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 1 893 грн. 20 коп. процесуальних витрат.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду прокурором Чернігівської окружної прокуратури ОСОБА_9 була подана апеляційна скарга в якій вона не оспорюючи кваліфікацію дій, доведеність вини обвинуваченого, просить вирок суду скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що призначаючи покарання та звільняючи обвинуваченого від його відбуття з іспитовим строком, суд першої інстанції не в повній мірі врахував особу винного та обставини вчиненого, а саме те, що останній вчинив тяжкий корисливий злочин, в нічний час у стані алкогольного сп`яніння, з нанесенням тілесних ушкоджень потерпілій, не працює, раніше притягувався до адміністративної відповідальності. Вважає, що наведені судом першої інстанції дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують покарання, не лише стали підставою для призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, а й на думку суду свідчили про можливість застосуванням ст. 75 КК України. Вказує, що місцевим судом жодним чином необґрунтовано, як саме вищезазначені обставини, враховуючи індивідуальні особливості вчиненого кримінального правопорушення, є настільки вагомими, що можна було б впевнено стверджувати про доцільність призначення ОСОБА_8 покарання без його реального відбування. На переконання апелянтки, підстав для застосуванням ст. 75 КК України судом при призначенні покарання взагалі не зазначено та жодним чином не мотивовано, чому він вважає за можливе досягнення мети виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень за умови звільнення його від відбуття покарання з випробуванням.

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник-адвокат ОСОБА_7 просить залишити її без задоволення, вирок щодо його підзахисного без змін.

Суд першої інстанції встановив, 03.03.2024 року, близько 23 год. 00 хв., ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, усвідомлюючи, що згідно указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ на всій території України введено воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжено та діє на даний час, знаходячись на першому поверсі третього під`їзду біля щитової буд. АДРЕСА_2 , вибіг назустріч до потерпілої ОСОБА_10 , яка спускалася сходами та застосувавши до неї насильство, з метою подолання її можливого опору, наніс два удари кулаком правої руки по обличчю та тримав іншою рукою за одяг, не даючи змоги їй втекти від нього, чим спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді одного садна голови, однієї гематоми в проекції лівої виличної кістки, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи №293 від 22.04.2024 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я чи незначну стійку втрату працездатності, та відкрито викрав з лівої зовнішньої кишені куртки ОСОБА_10 мобільний телефон марки «Nokia Х1-01» в корпусі червоно-чорного кольору, вартістю 353 грн. 00 коп., що належить останній, чим спричинив ОСОБА_10 матеріальну шкоду на вказану суму.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_11 , які заперечували проти апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України. Учасники кримінального провадження не заперечували проти такого розгляду, їм було з достатньою повнотою роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у скороченому порядку, тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинуваченого та дослідження даних про його особу, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, фактичні обставини справи в апеляційному порядку не перевіряються.

Дії ОСОБА_8 судом першої інстанції кваліфіковані за ч.4 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного стану, з чим погоджується і колегія суддів.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтвердженні доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.

Відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з вимогами ст.50 КК України покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Відповідно до ч.2 ст.65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 вказаних вимог закону про кримінальну відповідальність дотримався та визначив вид та міру покарання останньому з дотриманням, в тому числі, і принципу його індивідуалізації. При цьому доводи прокурора, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано обставини кримінального провадження, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання та не наведено переконливих мотивів, з яким він дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування покарання із застосуванням до нього положень ст. 75 КК України не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Частиною 1 ст. 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин

Статтею 75 КК України передбачено якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким, дані про особу обвинуваченого, його молодий вік, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, закінчив Чернігівський професійний будівельний ліцей, позитивно характеризується за місцем навчання, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, мати обвинуваченого є інвалідом ІІІ групи, наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку.

При цьому апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду щодо можливості застосування в даному випадку не тільки положень ст. 69, а й ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбуття покарання, призначеного із застосуванням ст. 69 даного Кодексу, вважає за необхідне також враховувати сприяння обвинуваченим розслідуванню, добровільне відшкодування шкоди, його молодий вік (19 років), вчинення ним злочину вперше, з часу зайняття протиправною діяльністю пройшов короткий проміжок часу і не завдано та не могло бути завдано шкоди охоронюваним законом суспільним інтересам.

Таким чином, твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції при застосуванні ст. 75 КК України врахував ті ж самі обставини, які стали підставою для застосування ст. 69 даного Кодексу, та про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами кримінального провадження. При цьому апеляційний суд зауважує на тому, що дійсно вчинене ОСОБА_8 кримінальне правопорушення є тяжким та значною мірою суспільно небезпечним діянням.

Разом з тим, враховуючи необхідність застосування індивідуального, а не лише формального підходу до кожної конкретної особи при призначенні їй покарання, враховуючи мету покарання - не тільки кару, а й перевиховання особи та попередження вчинення нею нових протиправних дій, в даному випадку цілком обґрунтованим є звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням на термін 2 роки.

Додатково слід зазначити, що іспитовий строк - це певний проміжок часу, протягом якого здійснюється контроль за засудженим, який під загрозою реального відбування призначеного покарання зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки та інші умови випробування. Іспитовий строк містить у собі погрозу реального виконання покарання, якщо засуджений не буде виконувати умови випробування, і можливість остаточного звільнення від відбування покарання і погашення судимості, якщо особа виконає покладені на неї обов`язки.

Іспитовий строк дисциплінує засудженого, має на меті привчити його до додержання законів, нагадує йому, що він не виправданий, а проходить випробування, від результату якого залежить його подальша доля звільнення від відбування призначеної основної міри покарання або реальне її відбування.

Відповідно до позицій Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» ( рішення від 09.06.20015), «Фрізен проти Росії» ( рішення від 24.03.2005), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значними, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Таким чином, суд апеляційної інстанції, з урахуванням конкретних обставин провадження, даних про особу обвинуваченого, його поведінки в суді, яка свідчить про те, що він є особою, яка усвідомила тяжкість наслідків кримінального правопорушення, дійшов до висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Покарання, призначене ОСОБА_8 відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.50,65 КК України, та є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо призначеного покарання та неможливості звільнення обвинуваченого від його відбування прокурор в апеляційній скарзі не навів.

Твердження прокурора про призначення занадто м`якої міри покарання є безпідставним, оскільки покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, та призначається за принципом індивідуалізації, з урахуванням всіх обставин конкретної справи й особи обвинуваченого, а також впливу призначеного покарання на виправлення та перевиховання засудженого тощо.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Чернігівської окружної прокуратури ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2024 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4