ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 578/1060/17 Номер провадження 11-кп/814/661/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участі прокурора - ОСОБА_7 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинувачених - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000209 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_11 , його захисника ОСОБА_12 , а також захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 червня 2021 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_11 ? ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ромни Сумської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ст. 89 КК не судимого,

засуджено за:

- ч.4 ст. 187 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, крім житла,

- п. 6, п.12. ч.2 ст. 115 КК України на 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна, крім житла.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням ОСОБА_11 остаточно призначено покарання у виді 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна, крім житла.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Запсілля Краснопільського району Сумської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

засуджено за:

- ч.4 ст. 187 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, крім житла,

- п. 6, 12. ч.2 ст. 115 КК України на 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна, крім житла.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням ОСОБА_10 остаточно призначено покарання у виді 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна, крім житла.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат, арешту майна та речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_11 та ОСОБА_10 визнані винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

У серпні 2017 року ОСОБА_11 та ОСОБА_10 дізналися про те, що у їх спільного знайомого ОСОБА_13 зберігається значна сума коштів у валюті та вирішили заволодіти грошовими коштами потерпілого шляхом розбійного нападу та вбити його, заманивши до лісового масиву іншого населеного пункту Сумської області під вигаданим приводом - взяти участь у пограбуванні місцевого мешканця.

З метою реалізації свого задуму 12 серпня 2017 року приблизно о 02 годині на автомобілі ВАЗ-21093 під керуванням ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 приїхали до лісового масиву поблизу вул. Мірошниченка в с. Запсілля Краснопільського району Сумської області , нібито до місця проживання особи, яку мали намір пограбувати. Перебуваючи на галявині, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , об`єднавши свої зусилля єдиним умислом, спрямованим на вбивство ОСОБА_13 з метою заволодіння його майном, діючи спільно, вчинили напад на потерпілого та, застосовуючи небезпечне для його життя та здоров`я фізичне насильство, стали наносити йому кожний з силою удари металевою палицею по голові, розуміючи, що такі їх дії призведуть до смерті потерпілого.

Намагаючись захиститися, ОСОБА_13 почав тікати, проте ОСОБА_14 з метою доведення до кінця спільного наміру, направленого на вбивство ОСОБА_13 з корисливих мотивів, наздогнав його і з силою наніс ще декілька ударів металевою палицею по голові, від яких той упав та перестав подавати ознаки життя.

Бажаючи приховати злочин та уникнути відповідальності за вбивство, обвинувачений ОСОБА_10 підігнав автомобіль та випадково наїхав на тіло потерпілого передніми колесами. Після цього ОСОБА_11 та ОСОБА_10 погрузили тіло ОСОБА_13 до багажного відділення автомобіля, перевезли його до мосту через річку Псел між селами ОСОБА_15 та Запсілля, де викинули труп у воду.

В подальшому, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 знайшли під водійським сидінням автомобіля ВАЗ-21093 барсетку та заволоділи з неї грошима потерпілого в сумі 1700 доларів США, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України становить 43677 гривень.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просить вирок суду змінити, перекваліфікувати його дії на ст. 124 КК України, умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони, та призначити покарання в межах санкції статті.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції не усунуто суперечності стосовно того, яким чином потерпілий отримав тілесні ушкодження, що спричинили його смерть.

Не враховані показання обвинувачених, що саме потерпілий запропонував поїхати вчинити крадіжку у лісника, та з цією метою поклав у автомобіль дві металеві труби. На місці події між ними виник конфлікт, потерпілий погрожував їм ножем, у відповідь на що йому було нанесено кілька ударів трубою, після чого погрузили у багажник потерпілого та викинули у річку, частину речей з автомобіля викинули. Про грошові кошти нічого не знали. Змови між собою не мали.

Зазначає, що такі його показання узгоджуються з показаннями ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_16 , яка повідомила, що потерпілий носив ніж із собою.

Стверджує, що суд не дав належної оцінки показанням обвинувачених щодо відсутності умислу на позбавлення ОСОБА_13 життя та заволодіння його коштами.

Заперечує наявність кваліфікуючих ознак інкримінованих кримінальних правопорушень корисливого мотиву та попередньої змови.

Наголошує про відсутність належних та допустимих доказів того, що потерпілий при собі мав значну суму коштів.

Вважає недопустимим доказом протокол слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_10 з огляду на наявність у нього під час проведення слідчої дії тілесних ушкоджень, що свідчить про застосування до нього недозволених методів досудового розслідування. Не враховано, що орган, який здійснював досудове розслідування за фактом застосування щодо ОСОБА_10 фізичного впливу, одночасно здійснював досудове розслідування даного кримінального провадження, що ставить під сумнів неупередженість органу досудового розслідування.

Крім того стверджує, що слідчий експеримент, проведений із ОСОБА_10 , фактично був допитом обвинуваченого.

Вважає, що посилання у вироку на пояснення ОСОБА_10 , зафіксовані в акті судово-психіатричної експертизи від 23 жовтня 2017 року, є порушенням положень ст.23 КПК України щодо безпосередності дослідження доказів. Безпідставно послався у вироку на показання лікаря, який проводив судово-психіатричну експертизу, так як ці показання є з чужих слів.

Крім цього суд безпідставно не задовольнив клопотання сторони захисту про визнання недопустимими речових доказів на підставі ст.290 КПК України у зв`язку з їх не відкриттям стороні захисту.

Стверджує, що призначивши додаткове покарання у виді конфіскації майна під час нового судового розгляду кримінального провадження суд першої інстанції, всупереч положенням ч.2 ст.416 КПК України, істотно погіршив становище обвинувачених.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Свою апеляційну скарги мотивує аналогічно доводам апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_11 .

Вважає, що суд першої інстанції під час нового розгляду справи допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило ухвалити законне чи обґрунтоване рішення, а саме, оскільки вирок Зарічного районного суду м. Суми від 06.11.2018 був скасований за апеляційною скаргою прокурора чи потерпілого не у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, тому під час нового розгляду суд допустив істотні порушення вимог кримінально-процесуального законодавства.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить перекваліфікувати дії обвинуваченого з п.6, п.12 ч.2 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України. Закрити кримінальне провадження за ч.4 ст. 187 КК України за відсутності складу кримінального правопорушення в діях ОСОБА_10 .

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що наведені у вироку докази не підтверджують наявність корисливого умислу на вчинення злочину, оскільки допитані свідки повідомляли про скрутне матеріальне становище потерпілого.

Вважає, що протоколи огляду місця події, огляду трупа, висновки експертів підтверджують лише факт причетності обвинувачених до смерті потерпілого, проте не дають підстав для кваліфікації дій обвинувачених як умисного вбивства чи спричинення тілесних ушкоджень, наявні злочину, передбаченому ст. 187 КК України.

Наголошує, що правова кваліфікація дій ОСОБА_10 ґрунтується лише на його показаннях, наданих під час слідчого експерименту.

Зазначає, що посилання у вироку на показання ОСОБА_10 під час слідчого експерименту суперечить вимогам ч.4 ст.95 КПК України, оскільки вони не сприймались судом безпосередньо.

Судом не враховано показання ОСОБА_10 щодо мотивів нанесення тілесних ушкоджень як результат образи з боку потерпілого.

Вважає неналежним доказом протокол обшуку за місцем проживання батьків ОСОБА_10 , під час якого вилучено 2 банкноти по 100 доларів США, з яких одна купюра отримана матір`ю ОСОБА_17 від доньки, а інша не є банкнотою.

Вказує, що суд не дав оцінки показанням свідка ОСОБА_18 про те, що ОСОБА_13 та ОСОБА_11 наполягали, щоб ОСОБА_10 поїхав разом з ними у справах.

Заперечує, що метою поїздки в с. Запсілля був намір вчинити напад з метою заволодіння грошовими коштами ОСОБА_13 та звертає увагу, що показання ОСОБА_10 про наявність у потерпілого боргів і відсутність грошових коштів узгоджуються з показаннями практично всіх свідків у кримінальному провадженні.

Тому вважає, що аналіз наявних доказів та показань свідків свідчить про відсутність умислу на вбивство, оскільки в день, коли сталась подія, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 спілкувались зі значною кількістю людей в м. Ромни та не приховували факт поїздки в с. Запсілля Сумської області.

Суд не звернув увагу, що знаряддя вбивства металеві труби, потерпілий взяв за власною ініціативою.

Про відсутність у ОСОБА_10 умислу на вбивство свідчить також кількість та характер тілесних ушкоджень, які були нанесені ним потерпілому, оскільки згідно з показаннями ОСОБА_10 він металевою трубою наніс ОСОБА_13 лише один чи два удари в область шиї, після яких потерпілий впав та був при свідомості, після чого залишив трубу та пішов до машини.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, обвинувачених та їх захисників в підтримку апеляційних скарг, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Обов`язковою умовою прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення є неухильне дотримання вимог кримінального процесуального законодавства в процесі судового розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, кримінальне провадження №0000209 надійшло до суду першої інстанції за обвинуваченням ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.6 та п.12 ч.2 ст.115 КК України.

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 06 листопада 2018 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнано невинуватими та виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.187 та п.6 ч.2 ст.115 КК України, а також визнано винуватими та засуджено за п.12 ч.2 ст.115 КК України ОСОБА_10 на 14 років позбавлення волі, а ОСОБА_11 - на 13 років позбавлення волі.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року апеляційні скарги прокурора, захисників ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , обвинуваченого ОСОБА_10 задоволено частково, вирок Зарічного районного суду м. Суми від 06 листопада 2018 року скасовано і призначено новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

При цьому прокурор у своїй апеляційній скарзі просив скасувати вирок через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та направити справу на новий розгляд в суді першої інстанції.

В своєму рішенні Харківський апеляційний суд зазначив, що у зв`язку зі скасуванням вироку за процесуальними порушеннями, суд не може дати оцінку апеляційним доводам прокурора про: невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особам обвинувачених; доведеність або недоведеність певних складів кримінальних правопорушень в діях ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ; неправильну кваліфікацію їх дій, але ці доводи можуть бути враховані судом при новому розгляді кримінального провадження.

Не вказує апеляційний суд і про неправильне виправдання ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за ч.4 ст. 187 та п.6 ч.2 ст. 115 КК України, вказавши лише про недоведеність наявності кваліфікуючої ознаки умисного вбивства «з корисливих мотивів», а тому ця обставина підлягає виключенню з обвинувачення і не тягне за собою виправдання особи у вчиненні злочину.

За результатами нового розгляду вироком Ковпаківського районного суду м. Суми 24 червня 2021 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнано винуватими та засуджено, кожного, за ч.4 ст.187, п.6 та п.12 ч.2 ст.115 КК України, до позбавлення волі на певний строк.

Разом з цим ухвалюючи рішення суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги ст. 416 КПК України, яка передбачає, що при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

Порядок застосування вказаної норми права було викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі №728/2724/16-к, та зроблено висновок, що частина 2 ст.416 КПК України визначає вичерпний перелік випадків, коли при новому розгляді суд першої інстанції може застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, а саме тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання. При цьому положення ч.2 ст. 415 КПК України не слід розглядати як такі, що дозволяють зробити виключення з указаного правила.

Дійсно прокурор в апеляційній скарзі на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 06.11.2018 в обґрунтуванні апеляційної скарги вказував про наявність у матеріалах провадження доказів корисливого мотиву та безпідставного виправдання за п.6 ч.2 ст. 115 КК України, проте не просив визнати ОСОБА_10 та ОСОБА_11 винуватими та засудити їх у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 187 та п.6 ч.2 ст. 115 КК України, а ставив питання про призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Тобто не просив застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

В свою чергу і Харківський апеляційний суд скасовуючи вирок суду першої інстанції та призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, на підставі ст. 404 КПК України, зазначив, що колегія суддів не надає оцінку доводам прокурора вказаним в обґрунтуванні апеляційної скарги.

Оскільки оскаржуючи вирок Зарічного районного суду м. Суми від 06 листопада 2018 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 прокурор в апеляційній скарзі не ставив питання про застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, та апеляційний суд не зазначав у своїй ухвалі однією з підстав скасування вироку суду першої інстанції необхідність застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, тому суд першої інстанції під час нового судового розгляду, ухвалюючи вирок про засудження ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за ч.4 ст.187 і п.6 ч.2 ст.115 КК України до позбавлення волі на певний строк, не дотримався вимог ст. 416 КПК України та допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

З огляду на вказане вирок суду в частині засудження ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за ч.4 ст. 187 КК України необхідно скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості обвинувачених в суді і вичерпанні можливості їх отримати.

Щодо обвинувачення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_13 необхідно зазначити таке.

Доводи обвинувачених та захисників про відсутність у ОСОБА_10 та ОСОБА_11 умислу на вбивство ОСОБА_13 є безпідставними.

Сам факт перебування на місці вчинення злочину та спричинення ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень із застосуванням металевої палиці за обставин, встановлених судом першої інстанції, стороною захисту не оспорюється.

Не заперечують обвинувачені і свої дій щодо спричинення потерпілому тілесних ушкоджень та кількість ударів, те, що вони наносили ОСОБА_13 тілесні ушкодження металевими трубами з достатньою травматичною силою, зокрема в життєво важливий орган - голову потерпілого, те, що після нанесення ударів ОСОБА_13 будь-яку медичну допомогу обвинувачені не надали, а навпаки з метою приховання злочину погрузили тіло потерпілого в багажник автомобіля, після чого вивезли та викинули його у річку.

Такі дії обвинувачених вказують на наявність умислу на вбивство, вчинене за попередньою змовою групою осіб. На спільність їх дій вказує не усна чи письмова домовленість між ними, а поведінка кожного з них, по якій можна зробити висновок про такий намір, тобто конклюдентні дії.

Доводи сторони захисту про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_10 за ч.2 ст. 121 КК України є безпідставними, так як на відміну від умисного вбивства, де настання смерті охоплюється прямим чи непрямим умислом, при заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до настання смерті характеризується саме необережністю.

Також відсутні підстави і для кваліфікації дій ОСОБА_11 за ст. 124 КК України.

Обов`язковою умовою необхідної оборони є наявність посягання, яке повинно носити реальний характер та бути нерозривно пов`язаним з вчиненими обвинуваченим діями, спрямованими на захист інтересів, здоров`я, життя обвинуваченого чи інших осіб чи суспільних інтересів. Наявність ножа у потерпілого не підтверджується матеріалами справи та навпаки з досліджених доказів вбачається, що ОСОБА_13 намагався втекти від обвинувачених, що спростовує твердження, що потерпілий вчиняв дії, які б вказували на реальну загрозу з його боку, у зв`язку з чим обвинувачений мав захищатися. А висловлення потерпілим образ взагалі не є посяганням.

Враховуючи викладене, необхідно зробити висновок, що вчиняючи вказані вище дії обвинувачені могли та повинні були усвідомлювати, що в результаті вчиненого, а саме завдання ударів по голові зі значною силою металевою трубою, може настати смерть потерпілого. При цьому обоє обвинувачених бачили, що після спричинених ударів ОСОБА_13 впав, почав хрипіти та більше не вставав.

Доказом того, що смерть потерпілого настала через дії обвинувачених свідчить висновок судово-медичної експертизи № 707/477 від 02.10.2017, згідно з якою смерть ОСОБА_13 настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми, втисненого перелому склепіння та основи черепу, забою головного мозку.

Цим висновком встановлено, що ОСОБА_13 були спричинені тілесні ушкодження: закрита тупа травма грудної клітини, крововилив в м`язи нижнього грудного відділу спини та поперекового відділу, синці верхніх повік обох очей, садна голови, кінцівок та тулубу, які мають ознаки легких; непрямі переломи 8-12 ребер з обох боків по лопатковій лінії та передній паховій лінії середньої тяжкості; розриви нижньої долі лівої легені, що мають ознаки тяжких та у прямому причинному зв`язку з настанням смерті не знаходяться; а також відкрита черепно-мозкова травма, дві забиті рани голови, шоломоподібний крововилив в м`які тканини голови, втиснений перелом лівої частини потиличної кістки, луски лівої скроневої кістки з переходом на її пірамідку, далі на турецьке сідло і праве мале крило крилоподібної кістки, розмічення лівої скроневої долі головного мозку, субархноідальний крововилив лівої тім`яної, скроневої та потиличної долей лівої півкулі мозочку, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, що викликали небезпечний для життя стан і мають прямий причинний зв`язок з настанням смерті.

Отже, колегія суддів під час апеляційного розгляду встановила, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 12 серпня 2017 року приблизно о 2.00 годині в лісовому масиві, розташованому поблизу вул. Мірошниченка в с. Запсілля Краснопільського району Сумської області , за попередньою змовою групою осіб, під час сварки, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно з силою завдали удари металевою палицею по голові потерпілого ОСОБА_13 , спричинивши йому відкриту черепно-мозкову травму, втисненого перелому склепіння та основи черепу, забою головного мозку, які утворилися не менш як від двократної дії тупого предмету подовженої форми з обмеженою контактуючою поверхнею, в результаті чого настала смерть потерпілого.

Тобто, вина ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні умисного вбивства, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, є доведеною, ґрунтується на належних та допустимих доказах.

Разом з цим, оскільки колегією суддів закрито провадження за ч.4 ст. 187 КК України з підстав вказаних вище, з обсягу обвинувачення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 необхідно виключити кваліфікуючу ознаку умисного вбивства «з корисливих мотивів» та перекваліфікувати їх дії з п.6 та п.12 ч.2 ст. 115 КК України на п. 12 ч.2 ст. 115 КК України.

За таких підстав доводи сторони захисту в цій частині є обґрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги про недопустимість протоколу слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_10 необхідно зазначити таке.

Приписи ч. 4 ст. 95 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК України. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів протоколом слідчого експерименту.

Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.

Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.

Така позиція колегії суддів узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, розглянувши справу № 740/3597/17 (провадження № 51-6070кмо19).

Не знайшла колегія суддів і підстав для визнання речових доказів недопустимими, оскільки вони здобуті у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб та відкриті стороні захисту у порядку ст.290 КПК України, що підтверджується відповідними процесуальними документами, реєстром досудових розслідувань і розписками обвинувачених та їх захисників.

Твердження сторони захисту про застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 недозволених методів досудового розслідування перевірялося під час досудового розслідування кримінального провадження №0000277 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, та не знайшло свого підтвердження, так як постановою слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого в місті Полтаві, від 17 жовтня 2019 року провадження було закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

З огляду на вказане вина ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч.2 ст. 115 КК України, за обставин встановлених судом, є доведеною, ґрунтується на належних та допустимих доказах.

При призначенні покарання, відповідно до вимоги, передбачених ст. 50, 65 КК України, необхідно врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення відповідно до ст.12 КК України, особи обвинувачених, їх задовільні характеристики, часткове визнання вини, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Також колегія суддів враховує поведінку обвинувачених під час та після вчинення злочину, те, що злочин було вчинено групою осіб, наслідки вчиненого, дії обвинувачених щодо приховання умисного вбивства.

Тому ОСОБА_10 та ОСОБА_11 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст. 115 КК України.

З огляду на викладене вище апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника -адвоката ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 червня 2021 року щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_10 - в частині засудження ОСОБА_11 та ОСОБА_10 за ч.4 ст.187 КК України скасувати, а провадження в цій частині закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Виключити з обвинувачення ОСОБА_11 та ОСОБА_10 кваліфікуючу ознаку умисного вбивства «з корисливих мотивів» та перекваліфікувати їх дії з п.6 та п.12 ч.2 ст.115 КК України на п.12 ч.2 ст.115 КК України.

Призначити ОСОБА_10 покарання за п.12 ч.2 ст.115 КК України у виді 14 (чотирнадцяти) років позбавлення волі.

Призначити ОСОБА_11 показання за п.12 ч.2 ст.115 КК України у виді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі.

Виключити з резолютивної частини вироку вказівку про призначення ОСОБА_11 та ОСОБА_10 покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою - в той самий строк, з дня отримання ними копії ухвали.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4