Справа №589/618/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-сс/816/222/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - арешт майна
УХВАЛА

Іменем України

02 жовтня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 589/618/24 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на ухвалу слідчої судді Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 16.02.2024 щодо відмови у задоволенні клопотання про арешт майна,

установила:

У поданій апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчої судді та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокуратури та накласти арешт на рухоме майно, яке перебуває у власності ОСОБА_8 , а саме на мотоцикл марки «LONCIN LX200GY-3», д. н. з. НОМЕР_1 , 2021 року випуску, оскільки слідчий суддя не перевірив показання підозрюваного ОСОБА_8 про продаж даного мотоцикла, які документально нічим не підтверджені, вартість мотоцикла є співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та забезпечить відшкодування матеріальної шкоди.

15.02.2024 до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з клопотанням про арешт майна звернувся прокурор Шосткинської окружної прокуратури ОСОБА_9 , яке обґрунтував тим, що у кримінальному провадженні № 0000077 від 15.09.2023 за ч. 1 ст. 249 КК здійснюється досудове розслідування за фактом того, що працівниками НПП «Деснянсько-Старогутський» на водоймі в с. Журавка, Шосткинського р-ну, Сумської області, був виявлений факт незаконного вилову риби за допомогою рибальських сіток мешканцем АДРЕСА_1 , ОСОБА_8 , розмір шкоди складає 133309,80 грн.

01.02.2024 ОСОБА_8 було повідомлено про підозру за фактом незаконного вилову риби на території Природно-Заповідної зони України, а 13.02.2024 Державна екологічна інспекція у Сумській області подала до ОСОБА_8 позовну заяву про стягнення шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Оскільки ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні дій, якими спричинена істотна шкода, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову буде співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням і повинно забезпечити відшкодування матеріальної шкоди.

Ухвалою слідчої судді Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 16.02.2024 у задоволенні клопотання слідчому було відмовлено. Своє рішення слідчий суддя суду першої інстанції умотивував тим, що на час розгляду клопотання прокурором не надані докази того, що ОСОБА_8 досі є власником майна, на яке необхідно накласти арешт, не надано документів, які могли підтвердити вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду, учасники кримінального провадження в судове засідання не з`явились, від прокурора ОСОБА_10 надійшло письмове клопотання про розгляд апеляційної скарги у його відсутність, а від власника майна ОСОБА_8 і його представника ОСОБА_11 будь-яких клопотань, у тому числі і про відкладення апеляційного розгляду, до суду апеляційної інстанції не надходило, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у відсутність сторін провадження, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого рішення слідчого судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зокрема, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. 1-2 ч. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна, а завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (ч. 1 ст. 170 КПК).

Відповідно ч. 2 ст. 170 КПК, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, а згідно ч. 3-4 цієї статті у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу; у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених КК. Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених п. 1-4 ч. 1 ст. 96-2 КК. При цьому заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК).

Слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб. У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб (ч. 1-2, 4 ст. 173 КПК).

Здійснивши розгляд клопотання прокурора про арешт майна та відмовивши у його задоволенні, слідчий суддя суду першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що на час розгляду клопотання не надані докази права власності ОСОБА_8 на майно, на яке необхідно накласти арешт, а також його вартість для забезпечення цивільного позову, що в повній мірі відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, приписам кримінального процесуального закону та належним чином вмотивовано.

Так, при вирішенні зазначеного вище питання слідчим суддею суду першої інстанції були дотримані вимоги ст. 170-173 КПК, з`ясовані і досліджені всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість накладення арешту на майно осіб (учасників кримінального провадження), а саме наявність правової підстави для арешту майна, можливість використання арештованого майна як доказу у кримінальному провадженні та його спеціальної конфіскації тощо.

Дізнавачем СД ВП № 1 (м. Середино-Буда) Шосткинського РУП ГУНП в Сумській області здійснюється розслідування кримінального провадження № 0000077 від 15.09.2023 за ч. 1 ст. 249 КК за фактом того, що працівниками НПП «Деснянсько-Старогутський» на водоймі в с. Журавка, Шосткинського р-ну, Сумської області, був виявлений незаконний вилов риби за допомогою рибальських сіток мешканцем цього села вул. Лісна, буд. 34, ОСОБА_8 , розмір екологічної шкоди, завданої навколишньому середовищу складає 133309,80 грн.

01.02.2024 ОСОБА_8 повідомлено про підозру за фактом незаконного вилову риби на території Природно-Заповідної зони України, а 13.02.2024 Державна екологічна інспекція у Сумській області подала до ОСОБА_8 позовну заяву про стягнення шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Як убачається зі змісту клопотання прокурора про арешт майна, за підозрюваним ОСОБА_8 зареєстрований мотоцикл марки «LONCIN LX200GY-3», д. н. з. НОМЕР_1 , що підтверджується інформацією наданою ТСЦ МВС № 5945 за № 31/18/5945/1046 від 18.12.2023, хоча прокурор Шосткинської окружної прокуратури ОСОБА_9 звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з клопотанням про арешт майна 15.02.2024, тобто через два місяці, а тому надана інформація щодо власника майна не була актуальною, ураховуючи пояснення ОСОБА_8 щодо відчуження вказаного мотоциклу.

Відповідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, а згідно ст. 319, 321, 328 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. При цьому відповідно ч. 8 ст. 170 КПК, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, а згідно абз. 2 ч. 10 ст. 170 цього Кодексу не може бути арештоване майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Вирішуючи питання щодо законності і обґрунтованості можливого арешту майна, колегія суддів враховує судову практику ЄСПЛ щодо «відповідності втручання в право володіння майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції», згідно якої підлягають оцінці три головні критерії, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Таким чином, втручання держави у право володіння майном у конкретному випадку не є законним і обґрунтованим, оскільки таке втручання не здійснене на підставі чинного КПК, який є доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та є несумісним з принципами Конвенції.

Крім того, втручання не є виправданим, так як воно здійснено без урахування «суспільного інтересу» та за відсутності об`єктивної необхідності в цьому у формі публічного, загального інтересу, який включає інтерес держави, громади, а також без дотримання принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з можливим втручанням, та інтересами особи (власника майна), що так чи інакше страждає від втручання, який передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. При цьому, оцінюючи пропорційність, колегія суддів виходить з того, що досягти легітимної мети за допомогою інших заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, ніж арешт майна, є цілком можливим, а відмова слідчим суддею суду першої інстанції у обмеженні стосовно вказаного т/з ніяким чином не перешкодить органу досудового розслідування чи державного обвинувачення у реалізації поставленої мети, так як встановлення факту ймовірного незаконного переходу права власності можливе в іншому передбаченому законом порядку, де вирішити питання про визнання цього правочину недійсним, заборонивши розпорядження ним та відчуження.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що ухвала постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки рішення слідчого судді ухвалене у межах його дискреційних повноважень та за процедурою і у спосіб, визначений кримінальним процесуальним законом, а також відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. При цьому на момент ймовірного відчуження т/з не перебував під арештом чи будь-якою іншою забороною, право власності на них у встановленому законом порядку обмежене чи скасоване не було.

За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді суду першої інстанції законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга прокурора без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 і 422 КПК України,

постановила:

Ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 21.11.2022 щодо залишення без задоволення клопотання прокурора про арешт майна ОСОБА_12 у кримінальному провадженні № 0000016 від 21.01.2022 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_13 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4