Справа № 461/4142/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/698/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 24 травня 2024 року за ч.4 ст. 185 КК України, -

встановила:

цим вироком ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та обрано покарання 5 років позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишено тримання під вартою.

Строк покарання ОСОБА_6 обчислювати з дня фактичного затримання, тобто з 03.04.2024 року.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_6 03 квітня 2024 року о 01 год. 30 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), діючи з корисливих мотивів та з метою власного безпідставного збагачення, під час дії воєнного стану на території України, (введеного відповідно до Указу Президента України №64/2022, у зв`язку із збройною агресією російської федерації, на території України з 05 год. 30 хв. 24.02.2022, який востаннє продовжено на підставі Указу Президента України №49/2024 від 05.02.2024, до 14.05.2024), діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переконавшись, що за його протиправними діями ніхто не спостерігає, вважаючи, що його дії є непомітними для сторонніх осіб, таємно, маючи раптово виниклий злочинний умисел направлений на проникнення до автомобіля марки «Mazda» моделі «СХ-5» із державним номерним знаком « НОМЕР_1 », сірого кольору, який на праві власності належить потерпілому ОСОБА_9 , з метою викрадення чужого майна, шляхом проникнення до вказаного автомобіля через багажник, із подоланням різними способами засобів охорони від вільного доступу до вказаного автомобіля, викрав із автомобільного підлокітника та бардачка (відділу навпроти переднього сидіння пасажира в салоні авто для зберігання дрібних речей) вказаного автомобіля марки «Mazda» моделі «СХ-5», номерним знаком « НОМЕР_1 », відеореєстратор автомобільний торговельної марки «Globex» моделі «GE-301w», чорного кольору, вартістю 633 грн. 33 коп.; ліхтарик ручний торгівельної марки «Mactronic», моделі «EXPERTPL5 tmS/N НОМЕР_2 », чорного кольору, вартістю 4 004 грн. 64 коп.; набір чарок металевих в чохлі шкіряному (4 штуки/80 мл), вартістю 135 грн.; табличку інформаційну з номером телефону НОМЕР_3 (автомобільну візитку), чорного кольору, вартістю 75 грн.; окуляри «LINALATINI 51-17-135», вартістю 378 грн.; футляр коричневого кольору для окулярів із серветкою коричневого кольору загальною вартістю 103 грн. 66 коп., які на праві власності належать потерпілому ОСОБА_9 . Після чого, ОСОБА_6 з викраденим майном зник з місця скоєння злочину та розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_6 спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду в загальному розмірі 5 329 грн. 63 коп.

На вирок суду адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, просить змінити оскаржуваний вирок, призначити обвинуваченому покарання за ч. 4 ст. 185 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням встановивши іспитовий строк тривалістю - 3 роки.

В апеляційній скарзі зазначає, що не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, апеляційна скарга на вирок Галицького районного суду м. Львова від 24.05.2024 року подається у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Наголошує, що суд першої інстанції, хоча і призначив мінімальне покарання обвинуваченому, котре передбачено у санкції ч. 4 ст. 185 КК України, однак не вмотивував чому не можливо застосувати ст. 75 КК України встановивши ОСОБА_6 іспитовий строк, про що просила сторона захисту під час виступу у судових дебатах.

Вважає, що в даному випадку покарання у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України із встановленням іспитового строку для обвинуваченого є достатнім, справедливим і необхідним виходячи з наступного.

На думку захисника, судом першої інстанції не в повній мірі враховано обставини справи, зокрема поведінку обвинуваченого, обставини що пом`якшують покарання та відсутність обставин що обтяжують покарання.

Звертає увагу, що потерпілий не подавав цивільного позову і жодних матеріальних претензій до обвинуваченого не мав, а тому у ОСОБА_6 не було обов`язку з відшкодування шкоди потерпілому.

На апеляційний розгляд обвинувачений ОСОБА_6 повторно не з`явився та про причини неявки не повідомив, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, захисник не заперечила про розгляд справи у відсутності обвинуваченого, а тому його неявка у відповідності до ч.4 ст. 405 КПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника, яка підтримала подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечив апеляційну скаргу сторони захисту, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Апеляційний суд переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги на підставі ч.1 ст. 404 КПК України.

Фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі не оспорюється.

Щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, то слід вказати наступне.

Доводи апеляційної скарги в частині суворості призначеного покарання, на думку колегії суддів є необгрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та правових позицій Верховного Суду України, що містяться у п. 1, 2 постанови Пленуму «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, вирішуючи питання про вид та розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, суди зобов`язані дотримуватися загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, приймати до уваги ступінь тяжкості вчиненого винною особою злочину, дані про особу винного та обставини справи, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення повинно бути вмотивовано у вироку.

Покарання згідно ч. 2 ст. 50, ч. 2 ст. 65 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, і має бути необхідним та достатнім для досягнення цієї мети. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

В своїй апеляційній скарзі апелянт, зокрема, вказує, що вирок є надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.

Так, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на принцип пропорційності, коли призначене особі покарання вважалося непропорційним втручанням держави у права людини (рішення у справі «Швидка проти України»).

Дотримання принципу пропорційності є дотриманням стандартів прав людини, передбачених ЄСПЛ у вирішенні питань покарання, та дає можливість встановити орієнтири для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.

З урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

На переконання колегії суддів, покарання призначене обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції, відповідає вищенаведеним нормам, так, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, обставини, які пом`якшують покарання, а саме повне визнання вини, відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, особу обвинуваченого, який шкоду не відшкодував, раніше судимий, на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває, посередньо характеризується за місцем тримання під вартою.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції оцінивши в сукупності обставини справи, належним чином призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, при цьому, покарання призначене у мінімальних межах санкції ч.4 ст. 185 КК України.

Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів, виправлення обвинуваченого без позбавлення волі на певний строк не можливе та становить високу небезпеку для суспільства, досягнення мети виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченим не можливе без ізоляції від суспільства.

Розгляд справи у суді першої інстанції проведено повно, всебічно та об`єктивно.

Покликання захисника про те, що потерпілий не подавав цивільного позову і жодних матеріальних претензій до обвинуваченого не мав, а тому у ОСОБА_6 не було обов`язку з відшкодування шкоди потерпілому і суд першої інстанції не повинен був цього враховувати є безпідставними, оскільки при призначенні покарання суд має враховувати усі обставини даного кримінального провадження в сукупності, які дійсно давали суду підстави для призначення відповідного покарання.

Доводи апелянта правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими і безпідставними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, вирок суду ухвалений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його зміни немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Галицького районного суду м. Львова від 24 травня 2024 року за ч.4 ст. 185 КК України стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4