Справа № 194/900/24
Номер провадження 1-кп/194/138/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 року Тернівський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Тернівського міського суду Дніпропетровської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.05.2024 року за № 0000215 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Першотравенськ Дніпропетровської області, громадянки України, з середньою спеціальною освітою, незаміжньої, не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В :

Так, ОСОБА_3 обвинувачується у тому, що достовірно знаючи що на території України з 05:30 год. 24.02.2022 року введений воєнний стан, 14 квітня 2024 року в період часу з 16:00 годин до 16:30 годин, більш точного часу встановити не надалось можливим, знаходячись в гаражному приміщенні № НОМЕР_1 гаражного кооперативу «Шахтар-3», який розташований по вул. Григорія Сковороди в м. Тернівка, діючи по раптово виниклому злочинному умислу, спрямованому на незаконне збагачення, шляхом таємного викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, яке належить ОСОБА_5 , та знаходиться у приміщенні гаражу № НОМЕР_1 гаражного товариства «Шахтар-3» по АДРЕСА_3 , діючи з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за її діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, в умовах воєнного стану викрала чуже майно, яке знаходилось у вказаному гаражному приміщенні та яке належить ОСОБА_5 а саме мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 10 A» imei 1: НОМЕР_2 , imei 2: НОМЕР_3 , вартістю 2642, 83 грн. З викраденим майном ОСОБА_3 з місця скоєння кримінального правопорушення зникла та розпорядилась викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на суму 2642,83 гривень.

Дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про закриття кримінального провадження за ч. 4 ст. 185 КК України на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння. Також просив вирішити питання щодо речових доказів та судових витрат.

Обвинувачена ОСОБА_3 підтримала клопотання прокурора щодо закриття кримінального провадження за ч. 4 ст. 185 КК України на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Потерпілий в судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, цивільний позов не подавав.

Відповідно до ст.56 КПК України брати участь у судовому засіданні - це право, а не обов`язок потерпілого і його представника у кримінальному провадженні, перелік його прав не є вичерпним і не обмежується лише цією статтею.

Суд, вислухавши думку прокурора, обвинувачену, приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Згідно ч. 6 ст. 3 КК України зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Частина 1 ст. 2 КК України передбачає, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Положеннями ст. 185 КК України встановлено кримінальну відповідальність за таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

Однак, у нормах КК України не встановлено розміру вартості майна, що є предметом крадіжки.

Положення ч. 1 ст. 51 КУпАП, які діяли в редакції Закону № 1449-VI від 04.06.2009 року, встановлювали адміністративну відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати.

Згідно ч. 3 ст. 51 КУпАП (в редакції Закону № 1449-VI від 04.06.2009 року) викрадення чужого майна вважалося дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищувала 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно з п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу України податкова соціальна пільга дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Однак, з 09.08.2024 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів" № 3886-IX від 18.07.2024 року.

У зв`язку з чим, цим Законом статтю 51 КУпАП було викладено в новій редакції.

Так, згідно з ч. 1 ст. 51 КУпАП (в редакції Закону № 3886-IX від 18.07.2024, яка чинна з 09.08.2024 року), встановлено адміністративну відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 КУпАП (в редакції Закону № 3886-IX від 18.07.2024, яка чинна з 09.08.2024 року), встановлено адміністративну відповідальність за дії, передбачена частиною першою цієї статті, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначений аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Крім того, Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 07.10.2024 року у справі № 278/1566/21 (провадження № 51-2555кмо24) виходить з того, що статті 185, 190, 191 фактично містять відсилку до ст. 51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку, шахрайство, привласнення чи розтрату чужого майна.

Таким чином, кількісна зміна розміру дрібного викрадення з 0,2 до 2 НМ безпосередньо вплинула на суть таких кримінально караних діянь, як крадіжка, шахрайство, привласнення та розтрата, адже в тексті кримінального закону цей розмір прямо не визначено і він указаний законодавцем у ст. 51 КУпАП.

Отже, із часу набуття 09.08.2024 року чинності Законом № 3886-IX кримінальна відповідальність за статтями 185, 190, 191 КК може настати, лише якщо розмір викраденого перевищує 2 НМ. Унаслідок цієї зміни частина діянь, які на час їх вчинення передбачали кримінальну відповідальність, після цього охоплюється диспозицією ст. 51 КУпАП.

Як наслідок, Об`єднана палата вважає, що для діянь, які на час їх вчинення становили кримінальне правопорушення за статтями 185, 190 або 191 КК, але в яких вартість предмета кримінального правопорушення не перевищувала 2 НМ, обговорювана зміна «скасовує кримінальну протиправність діяння» у значенні ст. 5 КК.

Отже, Закон № 3886-IX, яким унесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП.

У відповідності до ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.01.2021 року у справі № 306/7567/12, вказала, що за загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК України раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності.

Аналогічні висновки містить постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16.02.2021 року по справі №345/3522/18.

У випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Європейський суд з прав людини вважає, що ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Ніякого покарання без закону» є важливою складовою принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, згідно з яким за наявності відмінностей між чинним на час вчинення злочину кримінальним законом та законом, який набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди мають застосовувати той із них, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі Скоппола проти Італії).

Тому наведені зміни в законодавстві, які пом`якшують кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшують становище особи, мають зворотну дію в часі.

Відтак, як було встановлено судом в судовому засіданні, обвинуваченій ОСОБА_3 інкримінується викрадення чужого майна на суму 2642,83 грн., яке мало місце 14.04.2024 року, за обставин, зазначених в обвинувальному акті.

З 01.01.2024 року набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», яким встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2024 в сумі 3028 грн. Отже, податкова соціальна пільга у 2024 році складала 1514 грн. (3028 грн. х 50%).

Тобто, два неоподатковуваних мінімуму доходів громадян за цей період складають суму в розмірі: 1342 х 2 = 3028 грн.

У зв`язку з вищевикладеним, має місце часткова декриміналізація, а саме діянь, які полягають у крадіжці майна вартістю до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3028 грн., у зв`язку з чим дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

З огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, становив 3028 грн.

Відтак, з урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність вчиненого ОСОБА_3 діяння, оскільки вартість майна, у здійсненні крадіжки якого вона обвинувачується, згідно обвинувального акта становить 2642,83 грн., що не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (3028 грн.), та станом на день розгляду провадження судом не підпадає під кримінально каране діяння, передбачене Особливою частиною КК України та може бути лише підставою адміністративної відповідальності.

Вказана позиція викладена в Постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22.08.2024 року по справі №22.08.2024 року.

Згідно з п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Згідно абз. 4 ч. 7 ст. 284 КПК України ухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої або пунктом 1-2 частини другої цієї статті, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених ст.479-2 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 479-2 КПК України суд здійснює судове провадження щодо діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, у загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 3 ст. 479-2 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує. За відсутності згоди обвинуваченого та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1-2 частини другої статті 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що обвинуваченим вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд ухвалює виправдувальний вирок.

Відповідно до п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої цієї статті, якщо підозрюваний, обвинувачений заперечує проти закриття за цією підставою.

Так, в судовому засіданні ОСОБА_3 роз`яснений зміст Закону яким внесені зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також роз`яснені положення Кримінального Кодексу України, які втратили чинність, як правова підстава для притягнення особи до кримінальної відповідальності.

В судовому засіданні ОСОБА_3 висловила згоду на закриття кримінального провадження щодо нього з підстави, передбаченої п. 4-1 ч.1 ст.284 КПК України. Також ОСОБА_3 було роз`яснено зміст частин 2 та 3 ст. 285 КПК. Заперечень проти звільнення від кримінальної відповідальності не висловлювала, щодо проведення судового провадження в повному обсязі в загальному порядку не наполягала.

Суд вважає, у зв`язку з тим, що Законом №3886-ІХ підвищилась межа, з якої настає кримінальна відповідальність за крадіжку, то вказані обставини є у даному випадку підставою для закриття кримінального провадження за п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

При вирішенні питання про відшкодування процесуальних витрат у даному кримінальному провадженні суд зазначає наступне.

Згідно з п.3.ч.1 ст.191 КК України, до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженню, відносяться вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат (п.3 ч.1 ст.118 КПК України), тобто витрат, пов`язаних із здійсненням кримінального провадження, які відшкодовуються державою певним суб`єктам кримінального процесу і підлягають стягненню з осіб, визнаних винними у вчиненні злочину чи, в окремих випадках, зараховуються на рахунок держави.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Разом з цим, кримінальним процесуальним законом прямо не передбачено стягнення процесуальних витрат з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на підставі п.4-1 ч. 1 ст. 284 КПК.

Згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність такого діяння, й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст.62 Конституції України, ст. 17 КПК).

В такому випадку, керуючись засадами справедливості та враховуючи загальнодозвільний тип правового регулювання кримінального провадження, наявність факту понесення органом досудового розслідування матеріальних витрат, пов`язаних зі здійсненням кримінального провадження, не може бути приводом для стягнення з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність такого діяння, таких витрат.

З урахуванням зазначеного, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

Оскільки, кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 закрито, при цьому ініціатором проведення судових експертиз у цьому кримінальному провадженні був орган досудового розслідування, а сторона захисту не залучала жодних експертів, тому відповідно до ч. 2 ст. 122, ст. 124 КПК витрати на проведення судово-товарознавчої експертизи не підлягають стягненню з ОСОБА_3 та покладаються на державу.

Долю речових доказів суд вирішує у відповідності зі ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 не обирався.

На підставі п.4-1 ч. 1 ст. 284, 285, 286, 288, 369-372, 376 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про закриття кримінального провадження у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння - задовольнити.

Кримінальне провадження №0000215, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.05.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 185 КК України закрити у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Процесуальні витрати за проведення судової товарознавчої експертизи, оформленої висновком експерта № СЕ-19/104-24/19276-ТВ від 07.05.2024 року в розмірі 1514,56 грн. віднести на рахунок держави.

Речові докази по кримінальному провадженню після набрання ухвалою законної сили:

-коробку з мобільного телефону марки «Xiaomi Redmi 10 A» imei 1: НОМЕР_2 , imei 2: НОМЕР_3 та товарний чек від 04.11.2022 року, які передано на зберігання потерпілому ОСОБА_5 згідно зберігальної розписки від 03.05.2024 року - залишити потерпілому ОСОБА_5 за належністю;

-мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 10 A» imei 1: НОМЕР_2 , imei 2: НОМЕР_3 , який передано на зберігання потерпілому ОСОБА_5 згідно зберігальної розписки від 06.05.2024 року - залишити потерпілому ОСОБА_5 за належністю;

-договір застави №1.1823 від 14.04.2024 року який зберігається в матеріалах кримінального провадження, залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу його зберігання.

Ухвала суду може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Тернівський міський суд Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали оголошений 12.11.2024 року о 14-50 год.

Головуючий суддя ОСОБА_1