ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/5601/23 (1-кп/642/89/24) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2334/24 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: продовження строків тримання під вартою
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

- за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

-обвинуваченого - ОСОБА_6 -

захисника - ОСОБА_7

прокурора - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2024 року у відношенні ОСОБА_9 ,-

УСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою постановлено задовольнити клопотання прокурора про продовження строків тримання обвинуваченого під вартою.

Продовжено застосування до ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується за ч.4 ст.186 КК України дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 21 грудня 2024 року включно.

ОСОБА_9 обвинувачується у тому, що 12.08.2023 о 03:00 год., перебуваючи за адресою: м. Харків, площа Привокзальна, 1, де зустрів раніше йому незнайомого ОСОБА_10 , з яким після спільного вживання алкоголю присів відпочити на сходинки біля фонтану на Привокзальній площі, розташованого за вищевказаною адресою.

Під час спілкування, та розпивання спиртних напоїв, ОСОБА_9 побачив, що у потерпілого є грошові кошти, після чого, у ОСОБА_9 раптово виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого.

ОСОБА_9 реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення грошових коштів, належних потерпілому, переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, скориставшись тим, що ОСОБА_10 відволікся на смс повідомлення, раптово наніс один удар пляшкою горілки по голові ОСОБА_10 , а саме в область лівої скроні, після чого потерпілий впав, а ОСОБА_9 продовжуючи реалізовувати свій злочини намір зірвав з потерпілого його тряпчану барсетку чорного кольору ТМ «адідас», в якій знаходилось військовий квиток на ім`я ОСОБА_10 , паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_10 , гроші в сумі 5000 (п`ять тисяч гривень) купюрами 4 шт. номіналом по 1000 грн., одна купюра номіналом 200 грн., дві купюри номіналом по 100 грн., банківська картка «Ощадбанку» на ім`я ОСОБА_10 , після чого ОСОБА_9 з місця вчинення кримінального правопорушення - злочину втік, обернувши викрадене майно на свою користь та розпорядившись на власний розсуд.

Злочинними діями ОСОБА_9 потерпілому ОСОБА_10 була спричинена матеріальна шкода на загальну суму 5000 грн.

В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено, що встановлені під час обрання запобіжного заходу ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають, на даний час, можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який. Діючий запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості діянь, які інкримінуються ОСОБА_9 , кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу, а тому наявна необхідність у збереженні такої міри запобіжного заходу як тримання під вартою, продовживши строк дії даного запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою застосувати до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту в нічний час.

В обґрунтування своєї вимоги зазначає, що прокурором не доведено існування заявлених ризиків, а вини лише ним перераховані.

Також вказує, що вже тривалий час перебуває під вартою (1 рік та 3 місяці) за умови, що потерпілий не має до нього жодних претензій.

Також вказує, що зібрані органом досудового розслідування докази його винуватості є недопустимими.

Вважає що перелічені ним під ви є достатніми для скасування ухвали суду та застосування до нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту в нічний час.

Заслухавши суддю доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків, колегія суддів бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, яке є тяжким, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Так, враховуючи, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років, то усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує, з метою його уникнення, може вчинити дії направлені на переховування від органу досудового розслідування та суду.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Як вбачається з клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 , ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення., не зменшилися, при цьому сторона обвинувачення надала оцінку протиправності дій, скоєних обвинуваченим, тяжкості покарання, у разі доведення його винуватості, відомостям, які характеризують особу обвинуваченого та навела підстави, які вказують про необхідність продовження строку дії обраного раніше запобіжного заходу.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ( «Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_9 , враховуючи його тяжкість, суспільну небезпечність, , колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції по даній справі, колегія суддів приймає до уваги рішення Конституційного Суду України від 13 06 2019 року в тій його частині, де звернуто увагу на необхідність дотримання вимог п.1 ч.1 ст.178 КПК України щодо оцінки в сукупності всіх обставин, у тому числі вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення.

Крім того, як випливає із вищевказаного Рішення Конституційного Суду України, на даний час, коли кримінальна справа знаходиться у провадженні суду першої інстанції, то тепер уже суд має перебирати на себе як ризики можливої втечі обвинувачених, так і забезпечення їх участі в судових засіданнях.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Доводи, на які посилається в апеляційній скарзі обвинуваченого стосовно не доведення ризиків, заявлених в клопотанні прокурора спростовуються відомостями, що є наявними в кримінальному провадженні, що свідчить про постановлення судом першої інстанції обґрунтованого та вмотивованого рішення, відповідно до вимог ст. 370 КПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що Також вказує, що вже тривалий час перебуває під вартою (1 рік та 3 місяці) за умови, що потерпілий не має до нього жодних претензій, то сама по собі ця обставина не спростовує та не мінімізує наявних ризиків, запобігти яким в даному випадку може лише застосування такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою.

Посилання на те, що зібрані органом досудового розслідування докази його винуватості є недопустимими, не можуть бути враховані апеляційним судом як спростування висновків суду стосовно необхідності продовження дії запобіжного заходу, оскільки оцінка даного аргументна має бути проведена саме судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження та ухвалення вироку у справі.

З урахуванням викладеного, на думку колегії суддів, в апеляційній скарзі не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо необхідності продовження строків тримання під вартою ОСОБА_9 та не вбачається підстав для зміни раніше обраного останньому запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.ст.7, ст.ст. 176-206, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2024 року у відношенні ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді