КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

власника майна ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу з доповненнями ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва області від 29 липня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва області від 29.07.2024 задоволено клопотання прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000368 та накладено арешт на майно, яке вилучене 23.07.2024 під час проведення обшуку, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- ноутбук Apple Mac Book Pro model A2141, serial C02ZV52ZMD6T,

- мобільний телефон Apple Iphone 14 Pro Max sn DYC34T1JTH.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна та зобов`язати уповноважених осіб повернути вилучене під час обшуку майно власнику.

___________________________________________________________________________

Справа 761/26828/24-к Слідчий суддя - ОСОБА_7

Апеляційне провадження № 11-сс/824/5338/2024 Суддя-доповідач - ОСОБА_1 .

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав, що ухвалою слідчого судді про надання дозволу на обшук було дозволено вилучити лише інформацію з ноутбуків та інших носії інформації, та відмовлено у вилученні самих приладів, а відтак телефон та ноутбук вилучено незаконно.

Крім того, обшук проведено без його участі та всупереч вимогам ч. 9 ст. 236 КПК, йому не було надано копію протоколу обшуку з додатками про перелік вилученого майна.

Як зазначено в апеляційній скарзі, у поданих до слідчого судді клопотаннях про дозвіл на проведення обшуку у належних апелянту приміщеннях, слідчий повідомив суду неправдиву інформацію щодо діяльності ТОВ "Пріоріті Груп", без наявності належних та допустимих доказів інкримінованого злочину, що призвело до невірних висновків суду в ухвалах про надання дозволів на обшуки.

Апелянт зазначав, що він не є підозрюваним, та не має відношення до пособництва державі агресору, а навпаки з початку такої агресії він активно допомагає Збройним Силам України.

За наслідками проведених дев`яти обшуків не було вилучено жодного документу чи предмету, який би вказував на наявність будь-яких зв`язків чи відносин із ФОП ОСОБА_8 чи іншими посередниками та громадянами держави агресора.

ОСОБА_6 посилався на те, що на вилучених ноутбуці та мобільному телефоні зберігається важлива інформація, за відсутності якої він буде нести значні фінансові та репутаційні втрати.

Натомість, вилучене майно жодним чином не стосується події злочину, який розслідується, та не має ознак речових доказів. Такої інформації не було вилучено і в ході самого обшуку під час перевірки службовою особою ГСУ СБУ вмісту ноутбуку та телефону.

Крім того, апелянт посилався на те, що слідчий суддя під час розгляду клопотання не надав йому можливості висловити заперечення проти поданого клопотання,чим обмежив його право на судовий захист. Також слідчий суддя залишив поза увагою відомості про те, що апелянтом було оскаржено до апеляційного суду ухвалу про надання дозволу на обшук.

02.08.2024 від ОСОБА_6 надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких він зазначав, що слідчий суддя розглянув клопотання прокурора з порушенням строку, передбаченого ст. 172 КПК, та безпідставно долучив надану прокурором в судовому засіданні копію постанови про призначення експертизи.

Слідчий суддя не врахував висловлені ним під час судового розгляду доводи, не дослідив письмові заперечення та долучені до нього докази.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення власника майна ОСОБА_6 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням СБ України за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000368 від 26.04.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Згідно даних клопотання, органом досудового розслідування встановлено, що службовими та посадовими особами ТОВ "Пріоріті Груп" у період з грудня 2023 по теперішній час здійснюється пособництво державі агресору, з метою завдання шкоди Україні, шляхом передачі матеріальних ресурсів та інших активів представникам держави агресора.

Директором та співзасновником вказаного товариства є ОСОБА_6 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25.06.2024 надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання та вилучення документів згідно переліку, а також інформації на комп`ютерній техніці, ноутбуках, моноблоках, мобільних телефонах, та іншій техніці.

Згідно даних протоколу обшуку від 23.07.2024, цього ж дня проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено наступне майно: ноутбук Apple Mac Book Pro model A2141, serial C02ZV52ZMD6T, мобільний телефон Apple Iphone 14 Pro Max sn DYC34T1JTH, на яких, як зазначено в протоколі, містяться установлені мобільні додатки з переписками, що мають доказове значення для кримінального провадження.

Постановою старшого слідчого в ОВС 2 відділу 4 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_9 від 23.07.2024 вилучене майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні

Крім того, постановою старшого слідчого в ОВС 2 відділу 4 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_9 від 26.07.2024 призначено комп`ютерно-технічну експертизу вилученого майна.

24.07.2024 прокурор другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва із клопотанням у кримінальному провадженні № 0000368 про накладення арешту на майно, яке вилучене 23.07.2024 під час проведення обшуку, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: ноутбук Apple Mac Book Pro model A2141, serial C02ZV52ZMD6T, мобільний телефон Apple Iphone 14 Pro Max sn DYC34T1JTH.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва області від 29.07.2024 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно, яке вилучене 23.07.2024 під час проведення обшуку, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: ноутбук Apple Mac Book Pro model A2141, serial C02ZV52ZMD6T, мобільний телефон Apple Iphone 14 Pro Max sn DYC34T1JTH.

З висновками слідчого судді суду першої інстанції про наявність підстав для арешту вищевказаного майна з метою збереження як речових доказів погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на вилучені під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , ноутбук Apple Mac Book Pro model A2141 та мобільний телефон Apple Iphone 14 Pro Max, з тих підстав, що вказане майно може містити на собі відомості, які мають значення для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження № 0000368, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вилучені ноутбук та мобільний телефон, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути приховане, пошкоджене, зіпсоване, втрачене, знищене, передане, відчужене чи зникнути.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на вилучене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що клопотання прокурора не містить правової підстави та обґрунтування арешту майна, колегія суддів вважає безпідставними. Як убачається із матеріалів судового провадження, клопотання прокурора та ухвала слідчого судді містять вказівки на мету та правові підставі, зазначені у ст.ст. 171, 173 КПК України, для накладення арешту на вказане майно, а саме необхідність арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.

Посилання апелянта на невідповідність вилученого мобільного телефону та ноутбуку критеріям речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучений мобільний телефон та ноутбук можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів з метою збереження.

Зокрема, як зазначено прокурором, вилучене майно містить додатки із переписками, які можуть мати значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Крім того, постановою старшого слідчого в ОВС 2 відділу 4 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_9 від 26.07.2024 призначено комп`ютерно-технічну експертизу вилученого майна.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Крім того, накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обгрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження, а тому доводи апеляційної скарги щодо непричетності ОСОБА_6 до пособництва державі агресору, колегія суддів вважає передчасними.

Сукупність долучених до клопотання матеріалів на даному етапі досудового розслідування є достатньою для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

З огляду на вимоги КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Відтак, доводи апелянта про відсутність у нього статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, не є перешкодою для накладення арешту на вилучене майно з метою збереження його як речових доказів.

Посилання апелянта на те, що ухвалою слідчого судді про надання дозволу на обшук було дозволено вилучити лише інформацію з ноутбуків та інших носії інформації, та відмовлено у вилученні самих приладів, не є підставою для відмови у задоволенні клопотання, з огляду на наступне.

Як убачається з положень ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Відповідно до абзацу 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 КПК України, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

У даному провадженні прокурор звернувся до слідчого судді із клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна 24.07.2024, тобто на наступний день після вилучення такого майна.

З урахуванням наведеного, відсутність безпосередньо мобільного телефону та ноутбуку у переліку, щодо якого прямо було надано дозвіл на відшукання в ухвалі слідчого судді, не є перешкодою для тимчасового вилучення такого майна та звернення у подальшому з клопотанням про арешт такого майна з урахуванням дотримання прокурором вимог ч. 5 ст. 171 КПК України.

Посилання апелянта на те, що обшук проведено без його участі, та всупереч вимог ч. 9 ст. 236 КПК, йому не надано копію протоколу обшуку з додатками, а також доводи про незаконність дій під час обшуків у інших приміщеннях ОСОБА_6 , та про те, що слідчим під час звернення із клопотаннями про надання дозволу на обшуку було вказано неправдиву інформацію щодо діяльності ТОВ "Пріоріті Груп", не впливають на правильність висновків слідчого суді. Колегія суддів звертає увагу, що вказані доводи апелянта фактично зведені до оскарження законності проведеного обшуку за місцем його проживання, а також інших обшуків в межах даного провадження, які не є предметом даного апеляційного розгляду. Натомість оцінка законності проведеної слідчої (процесуальної) дії - обшуку, а також належності та допустимості отриманих унаслідок такої слідчої дії відомостей, може бути надана під час розгляду кримінального провадження по суті.

Крім того, як убачається із даних протоколу обшуку від 23.07.2024, обшук за місцем проживання ОСОБА_6 проведено у присутності останнього, про що свідчить його особистий підпис у відповідній графі протоколу.

Та обставина, що ОСОБА_6 оскаржено в апеляційному порядку ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25.06.2024 про надання дозволу на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , не впливає на правильність висновків слідчого судді щодо наявності підстав для арешту вилученого майна. Вищевказана ухвала не є предметом даного апеляційного розгляду та згідно положень чинного КПК України, не підлягає окремому апеляційному оскарженню.

Доводи апелянта про порушення слідчим суддею визначеного ст. 172 КПК України строку розгляду клопотання про арешт майна, не є визначеною законом безумовною підставою для скасування правильної по суті ухвали слідчого судді.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу з доповненнями ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва області від 29 липня 2024 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3