Дата документу 07.11.2024 Справа № 317/3668/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/999/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/3668/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.289 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 02 липня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Михайлівка Запорізької області, зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ),

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.289, ч.4 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

25 травня 2023 року, у період часу приблизно з 11 години 30 хвилин до 11 години 40 хвилин, ОСОБА_8 , знаходячись у дворі будинку АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_9 , діючи повторно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, маючи умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом марки ВАЗ-21061, в кузові білого кольору, 1988 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві користування ОСОБА_9 , пройшов у вказаний будинок до кімнати спальні, де зі столу, без відома потерпілого ОСОБА_9 , взяв ключі від замку дверей та запалення вказаного автомобіля, далі, підійшовши до автомобіля відчинив двері, сів на водійське сидіння вказаного автомобіля, та за допомогою ключа-запалення привів у роботу двигун, та поїхав до м.Запоріжжя, тим самим незаконно заволодів вищевказаним автомобілем.

Крім того, 25 травня 2023 року, ОСОБА_8 , в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року №2101-ІХ та, в подальшому, продовжено відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», приблизно в період часу з 11 години 30 хвилин до 11 години 40 хвилин, маючи злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, таємно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись на території будинку домоволодіння АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_9 , пройшов до кімнати спальні вказаного будинку, де переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, зі столу викрав майно, яке належить потерпілому ОСОБА_9 , після чого покинув територію вказаного домоволодіння з викраденим майном та, в подальшому, розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 15333,10 грн.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.289 КК як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно; за ч.4 ст.185 КК як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно в умовах воєнного стану.

Йому призначено покарання:

- за ч.4 ст.185 КК у виді 5 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.289 КК у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

Вирішено питання про запобіжний захід, початок строку відбування покарання, зарахування в строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити, призначивши ОСОБА_8 покарання у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням положень ст.75 КК.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що призначене судом покарання є явно несправедливим, суворим, неспівмірним із розміром та об`ємом вчиненого ним діяння. Вказав, що в ході розгляду кримінального провадження ОСОБА_8 визнав свою провину у повному обсязі, приніс вибачення потерпілому, врегулював всі питання майнового та морального характеру щодо відшкодування шкоди потерпілому ОСОБА_9 , про що останнім була складена розписка про відсутність будь-яких майнових претензій до ОСОБА_8 . А тому вказані обставини є такими, що пом`якшують покарання, однак суд в оскаржуваному вироку таких обставин не встановив. Також зазначив, що на теперішній час ОСОБА_8 став на шлях виправлення, створив сім`ю та має намір одружитися, працевлаштувався на посаду будівельника в ТОВ «Спецстройтранс» та працює на об`єктах критичної інфраструктури та будівництві фортифікаційних споруд. З урахуванням всіх обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, а також позиції потерпілого, який неодноразово просив суд не позбавляти волі обвинуваченого, наявність декількох пом`якшуючих обставин (визнання вини та відшкодування шкоди) та відсутність обтяжуючих обставин, наявність стійких соціальних зв`язків, відсутність цивільного позову, вважав, що виправлення і перевиховання ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 прокурор просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти скарги та просила вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія кримінальних правопорушень, доведеність винуватості ОСОБА_8 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінальних правопорушень обвинуваченим за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання колегія суддів виходила з такого.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, має незняту та непогашену судимість, не одружений, не працює, непрацездатних осіб на утриманні не має, на обліку в спеціалізованих медичних закладах не перебуває, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, відсутні.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що обвинувачений раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних злочинів проти власності та проти безпеки руху та експлуатації транспорту та до ОСОБА_8 вже застосувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням. Проте обвинувачений належних висновків для себе не зробив та менш, ніж через місяць після звільнення з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання за попереднім вироком суду знову вчинив ряд кримінальних правопорушень в цій же сфері, що характеризує ОСОБА_8 як особу, схильну до вчинення злочинів.

Вказані обставини свідчать, що призначення ОСОБА_8 покарання за минулі правопорушення не призвело до позитивних змін в особистості обвинуваченого та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що належних висновків обвинувачений для себе не зробив, на шлях виправлення не став та ставати не бажає, а навпаки продовжив свою злочинну діяльність.

Враховуючи вказані обставин, вимоги та доводи захисника щодо необхідності призначення ОСОБА_8 покарання у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням положень ст.75 КК не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону. Адже як випливає зі змісту ст.75 КК, положення вказаної статті можуть бути застосовані при призначенні покарання у виді позбавлення волі строком до 5 років, тоді як обвинуваченому призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Призначене обвинуваченому судом покарання колегія суддів вважає пропорційним і співмірним вчиненому, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Щодо посилання захисника в апеляційній скарзі на позицію потерпілого, який просив суд не позбавляти волі обвинуваченого, та відсутність цивільного позову як на підстави застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК, колегія суддів зазначає, що позиція потерпілого не є визначальною при призначенні виду та розміру покарання та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Твердження захисника про те, що ОСОБА_8 визнав свою провину у повному обсязі, приніс вибачення потерпілому, врегулював всі питання щодо відшкодування шкоди потерпілому, що, на думку, захисника, є пом`якшуючими покарання обставинами, судова колегія вважає непереконливими з огляду на невстановлення обставин, що пом`якшують покарання, ні органом досудового розслідування, ні судом. Більш того слід відмітити, що обвинувачений визнав свою провину вже після повного дослідження усіх доказів у кримінальному провадженні, а тому така позиція останнього спрямована на пом`якшення покарання, у зв`язку з чим у даному конкретному випадку не може розцінюватись як пом`якшуюча обставина. В свою чергу перелічені захисником обставини стали підставою для призначення районним судом обвинуваченому покарання за ч.4 ст.185 КК у мінімальному розмірі, а за ч.2 ст.289 КК у розмірі наближеному до мінімального. Остаточне покарання призначене обвинуваченому судом за правилами ч.1 ст.70 КК також наближене до мінімально можливого.

Доводи захисника про те, що на теперішній час ОСОБА_8 став на шлях виправлення, створив сім`ю та має намір одружитися, працевлаштувався на посаду будівельника на об`єктах критичної інфраструктури та будівництві фортифікаційних споруд, не можуть бути враховані як підстави для пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання, оскільки обвинувачений належних висновків для себе не зробив, розкаяння не проявив і знову вчинив кримінальні правопорушення у даному провадженні протягом менш, ніж місяця після звільнення з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання за попереднім вироком суду.

На переконання колегії суддів, поведінка обвинуваченого вказує на схильність ОСОБА_8 до вчинення кримінальних правопорушень, демонструє його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Колегія суддів з огляду на зазначені вище обставини вважає, що досягти мети заходу примусу без ізоляції обвинуваченого від суспільства є неможливим. А тому застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК за обставин даної справи буде суперечити загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його основної мети.

Відтак, на переконання колегії суддів, у даному конкретному випадку призначене обвинуваченому судом покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тому підстав для застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не вбачається.

Переконливих аргументів, які би доводили явну суворість призначеного ОСОБА_8 за вироком суду покарання, в апеляційній скарзі захисника не наведено.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 02 липня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4