УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року

м. Київ

справа № 703/1167/23

провадження № 51-3476 ск 24

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянула касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 08 квітня

2024 року, постановлену щодо засудженого ОСОБА_5 , і

встановила:

за вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від

07 листопада 2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, неодруженого, немаючого на утримані дітей, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою:

АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України несудимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено йому покарання - 9 років позбавлення волі.

Після набрання вироком законної сили ухвалено скасувати арешт, накладений на майно ухвалою слідчого судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 грудня 2022 року у справі № 703/4057/22 (провадження

1-кс/703/672/22) та ухвалою слідчого судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 грудня 2022 року у справі №703/4057/22 (провадження

1-кс/703/671/22).

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 115 КК України, за обставин, детально викладених у вироку.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, вимоги якої аналогічні викладеним у апеляційній скарзі, прокурор ОСОБА_4 просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Вказує, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без задоволення доводи апеляційної скарги, поверхнево оцінив ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, особі засудженого та обставинам вчинення вбивства. Не звернув увагу на те, що засуджений неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності й за вчинення особливо тяжкого злочину, характеризується як особа, що зловживає алкоголем, проходив курс лікування від алкогольної залежності у зв`язку з агресивною поведінкою в стані сп`яніння. Ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Мотиви Суду

Суд, перевірив касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2

ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засудженого, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Згідно із статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх

небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації - це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог суди першої та апеляційної інстанції дотримались.

Визначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо його виду та розміру, виходячи при цьому з обставин, щодо були відомі суду, зокрема те, що з огляду на положення ст. 12 КК України, діяння є особливо тяжким злочином, обставини його вчинення, дані про особу винуватого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, останній раз за вчинення особливо тяжкого злочину, пов`язаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи (ч. 3 ст.187 КК України), відбував покарання у місцях позбавлення волі, однак у силу ст. 89 КК України є таким, що не має судимості, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, при цьому проходив курс лікування у психіатричній лікарні з діагнозом: «розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. Агресивна поведінка в стані сп`яніння та шантажні суіцідальні висловлювання», висновок судово-психіатричної експертизи № 98 від 22.02.2023 року відповідно до якого, станом на 17.12.2022 року по теперішній час ОСОБА_5 виявив і виявляє ознаки змішаного розладу особистості емоційно нестійкого, дисоціального типу в стані компенсації та розлади психіки і поведінки внаслідок алкоголю з синдромом залежності, що, враховуючи не психотичний рівень розладів, помірну вираженість та компенсованість психопатичних рис характеру, збереженість інтелектуально-мнестичних функцій, критичних і прогностичних функцій, не позбавляло на вказаний період часу та не позбавляє на теперішній час його здатності усвідомлювати свої дії та свідомо керувати ними, не перешкоджає йому брати участь у слідчих діях та в судовому засіданні, застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених ст. 94 КК України, ОСОБА_5 не потребує, за відсутності обставин, що його пом`якшують та за обставини, що його обтяжує - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного засудженому покарання, з урахуванням принципу індивідуалізації призначення покарання, з наведенням переконливих підстав такого рішення, погодився з рішенням суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що усі наведені обставини у їх сукупності утворюють законні підстави для призначення покарання в межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 115 КК України, завдяки чому буде досягнута мета покарання.

Таке покарання, на думку Суду, належним чином умотивоване, є справедливим, а покарання - необхідним і достатнім.

Отже, судами першої та апеляційної інстанцій правильно враховано конкретні обставини провадження, особу засудженого, його ставлення до вчиненого, у зв`язку з чим суди дійшли обґрунтованого висновку про призначення засудженому за

ч. 1 ст. 115 КК України, покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років, та яке, на думку колегії суддів, є цілком достатнім для відповідної корекції соціальної поведінки засудженого та запобігання продовженню злочинної діяльності.

Відповідно до правової позиції щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду й розміру призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Доводи касаційної скарги та матеріали касаційного провадження не містять даних про порушення судом апеляційної інстанцій при розгляді провадження в частині призначення покарання норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

На переконання колегії суддів, таке покарання є співмірним характеру протиправних дій, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів та не сприймається як явно несправедливе внаслідок м`якості чи недостатнє для досягнення мети покарання.

Ухвала апеляційного суду в частині призначення засудженому покарання достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

За таких обставин переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питання правильності призначеного засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, не убачається.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене і керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року, постановлену щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3