Номер провадження: 11-сс/813/1392/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та представника власника майна ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Київського райсуду м. Одеси 15.08.2024 про арешт майна у к/п №0000454 від 15.04.2024 за ч. 3 ст. 369-2 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеною ухвалою слідчого судді в межах к/п №0000454 від 15.04.2024 було задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 та було накладено арешт на із забороно користування, володіння, розпорядження вилучений під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 мобільний телефон марки ІPhone 15 Pro Max IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 із сім картою оператора мобільного зв?язку Київстар з абонентським номером НОМЕР_3 .

Обґрунтовуючи прийняте рішення слідчий суддя вказував на те, що метою накладення арешту є необхідність збереження інформації, яка міститься в телефоні, який належить ОСОБА_8 та може мати суттєве значення для встановлення обставин зазначеного провадження.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

Не погодившись із ухвалою слідчого судді представник власника майна ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою з таких підстав:

- поза увагою слідчого судді залишилося те, що орган досудового розслідування мав досить часу для призначення експертизи та проведення повторного огляду, чого зроблено не було. Окрім того, під час проведення обшуку ОСОБА_8 надав пароль доступу до мобільного телефону, вся інформація була збережена у вигляді файлів на лазерний оптичний носій.

- в рамках зазначеного кримінального провадження ОСОБА_8 був допитаний у якості свідка, статусу підозрюваного він не має. Водночас, предметом дослідження є інформація, яка міститься в телефоні, а не сам телефон, відтак накладення арешту порушує право власності ОСОБА_8 ..

За таких обставин, представник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді від 15.08.2024 та постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання.

У судовому засіданні апеляційного суду представник власника майна підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити, натомість прокурор заперечував проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників провадження, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Водночас, приписами ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні, 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч. 2 ст.170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як вбачається з матеріалів, які надані апеляційному суду, СУ ГУНП в Одеській обл. проводиться досудове розслідування к/п №0000454 від 15.04.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України за фактом здійснення впливу на прийняття особами, уповноваженим на виконання функції держави, а саме посадових осіб Адміністрації судноплавства, які входять до складу державної кваліфікаційної комісії моряків рішення з видачі кваліфікаційних документів моряка.

Метою накладення арешту прокурор визначив необхідність збереження вилученого майна, яке має значення речових доказів, а його завданням є запобігання знищенню, втраті або приховування інформації, яка міститься на мобільному телефоні.

У контексті доводів захисника з приводу того, що ОСОБА_8 має статус свідка у вказаному провадженні, колегія суддів зауважує, що відповідно до ч 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Ухвалю слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 18.06.2024 було надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 та на вилучення речей і документів, які мають доказове значення, зокрема мобільних телефонів.

У подальшому, постановою ст. слідчого СУ ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_10 від 20.06.2024 вилучениймобільний телефон був визнаний речовими доказами.

Апеляційний суд приймає до уваги доводи представника з приводу того, що предметом дослідження є інформація, яка міститься в телефоні, а не сам телефон, водночас зауважує, що у мобільному телефоні ОСОБА_8 було виявлене листування безпосередньо із службовими особами Адміністрації судноплавства та підозрюваним ОСОБА_11 та із окремими фізичними особами, зміст якого містить зображення кваліфікаційних документів моряків, виданих на ім`я різних осіб, анкетні дані, які потребують оформлення та листування з цього приводу, що на переконання апеляційного суду на даному етапі досудового розслідування виправдовує такий ступінь втручання у право власності.

Апеляційний суд також враховує, що обраний слідчим суддею захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, обумовлений метою проведення досудового розслідування, а його межі у часі окреслені строками, які регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

Приписами п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 15.08.2024 про накладення арешту на вилучений під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 мобільний телефон марки ІPhone 15 Pro Max IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 із сім картою оператора мобільного зв?язку Київстар з абонентським номером НОМЕР_3 у к/п № НОМЕР_4 від 15.04.2024 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4