УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року

м. Київ

справа № 760/149/18

провадження № 51-2199ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 червня 2024 року стосовно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше судимого,

засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини

За вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст.185 КК, та призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна, належного йому на праві власності;

- за ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк

9 років з конфіскацією майна, належного йому на праві власності.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 ухвалено рахувати з 4 листопада

2020 року, тобто з моменту затримання, зарахувавши в строк відбування покарання перебування під вартою з 7 жовтня 2017 року по 7 січня 2018 року.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу та речових доказів у кримінальному провадженні.

Київський апеляційний суд ухвалою від 12 червня 2024 року вирок місцевого суду залишив без змін.

За обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_4 , будучи раніше судимим та притягнутим до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів, на шлях виправлення та перевиховання не став, та знову вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, що є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, а також таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно, за таких обставин.

Так, приблизно о 19:15 6 жовтня 2017 року ОСОБА_4 разом з особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, перебуваючи на залізничній станції « Караваєві дачі », за адресою: м. Київ, вул. Вадима Гетьмана, 48 , помітили раніше незнайомого їм ОСОБА_5 , підійшли до нього та розпочали розмову. У ході спілкування особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, з метою подолання опору потерпілого, тримаючи руку в кишені куртки, в яку він був одягнутий, висловлював погрозу застосувати ніж та вбивством потерпілого ОСОБА_5 , чим застосував психологічний тиск, здійснивши погрозу застосування насильства, що є небезпечним для життя чи здоров`я особи, що зазнала нападу.

У той же час ОСОБА_4 , діючи спільно та узгоджено з особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, розпочав перевіряти вміст кишень потерпілого. Знайшовши у задній правій кишені штанів ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 800 грн, діючи відкрито, ОСОБА_4 , підтримуючи погрози насильства, що є небезпечним для життя чи здоров`я особи, викрав дані кошти та передав їх особі, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження.

Після цього, ОСОБА_4 спільно з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, зникли з місця вчинення злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду в сумі 800 грн.

Крім того, ОСОБА_4 , 4 листопада 2020 року, приблизно о 16:20, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , побачивши поблизу зупинки громадського транспорту велосипед марки «ВіkеNow», належний ТОВ «БАЙК-НАУ», взяв його, незважаючи на те, що заднє колесо було заблоковано, припіднявши, покотив до підземного переходу, таким чином зник з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном, чим завдав ТОВ «БАЙК-НАУ» матеріальну шкоду вартістю 16 400 грн.

Надалі, ОСОБА_4 був затриманий працівниками поліції з вищевказаним велосипедом.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить зменшити йому розмір призначеного покарання з 9 років позбавлення волі до 7 років.

Стверджує, що місцевий суд, з позицією якого погодився і суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про розмір покарання, яке йому необхідно призначити, безпідставно не взяв до уваги те, що він офіційно працевлаштований, має на утриманні дружину, малолітнього сина та матір похилого віку, яка хворіє.

Посилаючись на постанову Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 1 грудня 2022 року у справі № 761/5434/22, зазначає про несправедливість призначеного йому покарання, яке не відповідає усталеній судові практиці та є занадто суворим.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження в касаційному суді

Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

У цьому аспекті, Суд звертає увагу, що засуджений ОСОБА_4 у своїй касаційній скарзі не погоджується з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у частині розміру призначеного йому покарання у виді позбавлення волі на 9 років, яке, на його думку, є несправедливо суворим та просить призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Зважаючи на вказане вище, Верховний Суд переглядає оскаржувані засудженим судові рішення лише в межах доводів та вимог його касаційної скарги.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу засудженого та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Доводи засудженого, які фактично зводяться до невідповідності призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, на думку колегії суддів Верховного Суду, є необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових

злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу є дискреційним повноваженням суду, яке було реалізовано, в тому числі з урахуванням позиції сторони захисту, під час ухвалення вироку в цьому кримінальному провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженій покарання явно несправедливим через суворість, немає.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд

правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня

тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що впливають на

покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність

в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,

а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на

істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у

межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і

розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, санкція за більш тяжкий злочин, вчинений ОСОБА_4 , а саме ч. 2

ст. 187 КК, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років з конфіскацією майна.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, в повній мірі врахував: ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які є умисними корисливими закінченими злочинами, один з яких не тяжкий злочин (ч. 2

ст. 185 КК), а інший - тяжкий (ч. 2 ст. 187 КК); особу винного, який характеризується негативно, офіційно не працював, не одружений, осудний (висновок

судово-психіатричного експерта від 17 листопада 2020 року, № 625), на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий; відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обтяжуючої покарання обставини - рецидиву злочинів.

Також, місцевий суд взяв до уваги, що ОСОБА_4 є особою, яка раніше вчинила розбій, вказавши, що ця ознака не врахована органом досудового розслідування для кваліфікації дій засудженого та не може бути застосована судом, у зв`язку з неможливістю погіршення становища.

Приймаючи до уваги всі обставини цього кримінального провадження, суд

першої інстанції дійшов правильного висновку про призначення ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 187 КК із застосуванням приписів ч. 1 ст. 70 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього належного йому майна.

При цьому, місцевий суд не знайшов підстав для застосування статей 69, 75 КК, зважаючи на те, що ОСОБА_4 притягується до відповідальності за сукупністю кримінальних правопорушень, злочин, передбачений ч. 2 ст. 187 КК є тяжким, вчинений із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, засуджений раніше судимий та знову притягується до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних умисних корисливих злочинів, що вказує про негативну соціальну спрямованість його особи.

На думку колегії суддів Верховного Суду таке покарання відповідає приписам статей 50, 65 КК, враховуючи конкретні обставини цього кримінального провадження, а також відсутність у ОСОБА_4 пом`якшуючих покарання обставин та наявність обтяжуючої покарання обставини.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу що доводи касаційної скарги засудженого про безпідставне неврахування того, що він офіційно працевлаштований, має на утриманні дружину, малолітнього сина та матір похилого віку, яка хворіє, зважаючи на обставини цього кримінального провадження, особу засудженого, суспільно-небезпечний характер вчинених ним злочинів (один з яких було скоєно повторно, а інший за попередньою змовою групою осіб), у будь-якому разі не впливають на законність та обґрунтованість судових рішень в частині призначеного засудженому покарання, оскільки, як слушно звернув увагу апеляційний суд, у межах санкції за більш тяжкий злочин, вчинений ОСОБА_4 , а саме за ч. 2 ст. 187 КК, місцевий суд призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, яке є наближеним до мінімального.

Також, посилання засудженого, в обґрунтування несправедливості призначеного йому покарання за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 187 КК,

на постанову Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 1 грудня 2022 року у справі № 761/5434/22, є нерелевантним, оскільки у цій справі розглядалося обвинувачення за ч. 2 ст. 307 КК.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну

оцінку доводам сторони захисту в частині суворості призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання, та із зазначенням мотивів ухваленого рішення, обґрунтовано залишив вирок суду першої інстанції без змін.

Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам

ст. 419 КПК.

У зв`язку з цим, призначене ОСОБА_4 покарання, на думку Верховного Суду, відповідає принципам законності, індивідуалізації, справедливості та співмірності. Підстав вважати його явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі засуджений не навів.

Обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

На підставі викладеного, керуючись вказаною нормою, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 червня 2024 року стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3