УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 188/820/21

провадження № 51 - 4929 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2024 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2024 року вирок місцевого суду змінено в частині призначеного покарання.

ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку 2 роки, з покладенням певних обов`язків передбачених ст. 76 КК. В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_5 , 04 квітня 2021 року приблизно о 21:00 год. перебував біля домоволодіння АДРЕСА_1 , де у нього виник конфлікт на побутовому підгрунті з ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який переріс у бійку. Під час бійки у ОСОБА_5 на грунті особистих неприязних відносин виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .

Реалізуючи свій злочинний умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , знаходячись біля домоволодіння АДРЕСА_1 , 04 квітня 2021 року приблизно о 21.00 год., усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в ході бійки умисно наніс ОСОБА_6 один удар кулаком правої руки в область лівої виличної кістки, від якого останній впав на землю. Після чого ОСОБА_5 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, сів зверху на ОСОБА_6 , при цьому позбавляючи його можливості піднятися, наніс йому не менш як три удари кулаками лівої та правої руки в область голови та обличчя, чим спричинив ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку II ст, перелому кісток основи черепу, перелому верхньої щелепи Ле-Фор 2, перелому медіальної стінки лівої орбіти обох стінок гайморової пазухи з обох боків, виличної кістки зліва, множинних гематом обличчя, забійної рани на нижній повіці правого ока, рваної рани на кінчику язика по центру.

Тілесні ушкодження, як окремо так і в сукупності, у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку II ст, перелому кісток основи черепу, перелому верхньої щелепи Ле-Фор 2, перелому медіальної стінки лівої орбіти обох стінок гайморової пазухи з обох боків, виличної кістки зліва, множинних гематом обличчя, забійної рани на нижній повіці правого ока, рваної рани на кінчику язика по центру за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК за ознаками умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2024 року вирок місцевого суду змінено в частині призначеного покарання.

ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з випробуванням, з встановленням іспитового строку 2 роки, з покладенням певних обов`язків передбачених ст. 76 КК. В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 , посилаючись на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано пом`якшив покарання засудженому.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його дій за вказаною статтею у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.

Зі змісту скарги прокурора вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вказаних вимог закону апеляційним судом дотримано в повному обсязі.

Як слідує зі змісту вироку місцевого суду, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який посередньо характеризується за місцем проживання, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, відсутність будь якого відшкодування завданої шкоди потерпілому, думку потерпілого, щире ставлення до потерпілого обвинуваченим, відсутність факту порозуміння чи примирення між ними, пом`якшуючу обставину покарання судом визнано те, що на утриманні засудженого є дві малолітні дитини та відсутність обтяжуючих обставин покарання. Крім цього, суд прийняв до уваги ставлення ОСОБА_5 до вчиненого.

З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження місцевий суд дійшов висновку, що для запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, та керуючись статтями 50, 65-67 КК необхідно призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі ближче до мінімальної межі санкції, передбаченої ч. 1 ст. 121 КК.

Переглядаючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури за скаргою засудженого ОСОБА_5 на предмет невідповідності призначеного судом покарання ступеня тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неврахування місцевим судом при призначенні покарання вимог ст. 75 КК, апеляційний суд дійшов висновку, що вони заслуговують на увагу та підлягають частковому задоволенню.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що місцевим судом не було достатньою мірою враховано наявність декількох обставин, які належить вважати такими, що пом`якшують покарання - повне визнання вини, щирого каяття, наявності на його утриманні двох малолітніх дітей та відсутність обставин, що обтяжують покарання. ОСОБА_5 обвинувачується в одноепізодному кримінальному правопорушенні, вчиненому у межах конфлікту побутового характеру з потерпілим, є раніше не судимим і злочин вчинив вперше, будь-які відомості про вчинення ним інших правопорушень, крім інкримінованого діяння, відсутні, за місцем проживання останній характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Також судом апеляційної інстанції враховано, що засуджений є кваліфікованим робітником та працевлаштований на промисловому підприємстві, має на утриманні двох малолітніх дітей - ОСОБА_8 , 2021 р.н., та ОСОБА_9 , 2022 р.н., а відтак є соціалізованою особою.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції, змінив вирок місцевого суд в частині строку призначеного покарання. При призначенні строку покарання апеляційний суд врахував, що протиправна поведінка останнього не є стійкою, та про можливість виправлення цього обвинуваченого без реального відбування ним покарання, а тому призначив ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК звільнивши засудженого від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі

встановивши іспитовий строк 2 роки, яке буде достатнім для виправленням засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваного судового рішення, умотивованість висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання та справедливість обраного їй заходу примусу, прокурором у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3