КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, шляхом проведення відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом, ДУ «Київський слідчий ізолятор» та робочим місцем захисника ОСОБА_6 , матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2024 року, зокрема, обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк дії застосованого до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 10 жовтня 2024 року включно.

Таке рішення суд, врахувавши те, що на території України введено воєнний стан у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, суттєве збільшення обігу зброї на території України та наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 . досвіду застосування зброї, а також приймаючи до уваги, відповідно до обвинувального акта, обраний спосіб вчинення інкримінованих йому дій, час та місце їх вчинення, характер вчиненого та його наслідки у вигляді загибелі малолітньої дитини, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що існує можливість переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, здійснення незаконного впливу на свідків і потерпілих у судовому провадженні, які на даний час ще не допитані, та вчинення іншого кримінального правопорушення, і тому визнав необхідним продовжити ОСОБА_8 строк тримання під вартою,оскільки інший, більш м`який, запобіжний захід не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

_____________________________________________________________

Справа №11-кп/824/5277/2024 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9

Категорія: ч. 2 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вважаючи ухвалу суду стосовно ОСОБА_8 незаконною та необґрунтованою через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та норм Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити застосований до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме, цілодобовий домашній арешт.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що за інформацією, наявною в Державній прикордонній службі України, ОСОБА_8 з 07.11.2019 року не перебуває на території України, що ставить під сумнів законність виконання ухвали слідчого судді від 29.04.2020 № 757/17279/20-к про обрання щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та в подальшому продовження строку дії тримання під вартою, та в цілому законність затримання останнього.

Також вважає, що не менш важливим є те, що практично за місяць до вчинення кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачують ОСОБА_8 , останній покинув територію України і перебував на Кіпрі, що виключає можливість вчинення ним інкримінованих йому дій.

Крім того, зазначає, що у матеріалах справи відсутні прямі докази на підставі яких, можна встановити причетність ОСОБА_8 до висунутого йому обвинувачення.

Так, обґрунтовуючи необхідність застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, прокурор, фактично, посилається на єдиний аргумент - тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , однак, сама лише тяжкість кримінального правопорушення та тяжкість покарання за нього не може бути самостійною підставою для застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також суд першої інстанції не врахував тривалість тримання обвинуваченого під вартою та те, що з часом будь-які ризики, що існували на момент обрання запобіжного заходу, слабшають і потребують додаткового обґрунтування.

Разом з тим, проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, можна стверджувати, що не встановлено жодного прямого доказу причетності ОСОБА_8 до висунутого йому обвинувачення, хоча до обвинуваченого ОСОБА_8 застосовано найсуворіший запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дійсно ОСОБА_8 мав дружні стосунки з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та у зазначений слідством час вони перебували разом, проте він не був обізнаний стосовно злочинних намірів щодо позбавлення життя ОСОБА_12 та жодних домовленостей щодо цього із зазначеними особами не мав, а про вчинення кримінального правопорушення дізнався безпосередньо після його вчинення.

Таким чином, вважає, що у діях ОСОБА_8 відсутній склад кримінального правопорушення, що йому інкримінується, оскільки він не мав жодних домовленостей та умислу на позбавлення життя ОСОБА_12 , жодного доказу, який би спростовував зазначене, матеріали справи не містять, та ОСОБА_8 може бути притягнутий до кримінальної відповідальності лише за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 396 КК України, щодо якого застосування найсуворішого запобіжного заходу не є обґрунтованим навіть порівняно з найсуворішим покарання, яке передбачається цим законом.

Що стосується ризику втечі, то вважає, що він не може бути встановленим лише на основі суворості можливого вироку, без оцінювання моральності особи, місця її проживання, роду заняття, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Разом з тим, зазначає, що майновий стан обвинуваченого ОСОБА_8 не дозволяє йому переховуватись, оскільки окрім того, що його сім`я потребує кошти на проживання, йому також необхідні кошти для оплати послуг адвоката, який захищає його права та інтереси у зв`язку з обвинуваченням у кримінальних правопорушеннях, які він не вчиняв.

Вказує й на те, що на період дії правового режиму воєнного стану чоловікам - громадянам України, віком від 18 до 60 років обмежено виїзд за межі України, тому ризики щодо виїзду ОСОБА_8 за межі території України також відсутні.

Також зважаючи на стадію кримінального провадження, вважає відсутнім і ризик незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_8 на свідків, оскільки під час досудового розслідування органом досудового розслідування всі свідки були допитані, а ризик впливу на свідків може бути визнано лише на початкових стадіях розслідувань.

Отже, жоден ризик, передбачений ст. 177 КПК України, стороною обвинувачення не доведений, а також не доведена і неможливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів.

Таким чином, беручи до уваги недоведеність прокурором наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, відсутність прямих доказів на підтвердження причетності ОСОБА_8 до інкримінованих правопорушень а також те, що ОСОБА_8 перебуває під вартою вже більше 500 днів і своєю поведінкою не створював приводу вважати, що матиме місце неналежне ставлення з його боку до процесуальних обов`язків, сторона захисту вважає, що до ОСОБА_8 має бути застосований більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою.

Також апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали суду, як пропущений з поважних причин, посилаючись на те, що станом на момент оголошення оскаржуваної ухвали суду, захиснику не було вручено ухвалу суду, і 20.08.2024 року він отримав лише короткий текст, а повного тексту рішення отримано не було.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора щодо апеляційного прохання сторони захисту, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 395 КПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Як убачається із долучених до апеляційної скарги матеріалів, повний текст ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2024 рокубуло виготовлено та оголошено 16 серпня 2024 року, а апеляційну скаргу захисник ОСОБА_6 надіслав до суду апеляційної інстанції 21 серпня 2024 року.

Зважаючи на вказані обставини та оскільки виготовлення обґрунтованої апеляційної скарги потребує ознайомлення зі змістом оскарженого рішення, колегія суддів вважає, що строк апеляційного оскарження в даному випадку захисником ОСОБА_6 пропущений із поважних причин і підлягає поновленню.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про незаконність і необґрунтованість постановленого судом рішення, то колегія суддів враховує наступне.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини її життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводи сторони захисту про відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_13 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими.

Як убачається з матеріалів провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінальних проваджень № 0001291 та № 0000710 по обвинуваченню ОСОБА_10 увчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 119, ч. 1 ст. 263, ч.ч. 1, 4 ст. 358 КК України, ОСОБА_11 увчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_8 увчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, врахувавши те, що на території України введено воєнний стан у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, суттєве збільшення обігу зброї на території України та наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 . досвіду застосування зброї, а також приймаючи до уваги, відповідного до обвинувального акта, обраний спосіб вчинення інкримінованих йому дій, час та місце їх вчинення, характер вчиненого та його наслідки у вигляді загибелі малолітньої дитини, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що існує можливість переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, здійснення незаконного впливу на свідків і потерпілих у судовому провадженні, які на даний час ще не допитані, та вчинення іншого кримінального правопорушення, і тому визнав необхідним продовжити ОСОБА_8 строк тримання під вартою,оскільки інший, більш м`який, запобіжний захід не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи сторони захисту проте, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 жодного з більш м`яких запобіжних заходів, є безпідставними.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи характер та конкретні обставини висунутого ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти життя особи, що має підвищений ступінь суспільної небезпеки та за який законом передбачено покарання, у тому числі у виді довічного позбавлення волі, та приймаючи до уваги обраний спосіб вчинення інкримінованих йому дій - із застосуванням вогнепальної зброї, час та місце їх вчинення, характер вчиненого та його наслідки у вигляді загибелі малолітньої дитини, а також дані про особу обвинуваченого, та, з огляду на ці обставини, існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений ОСОБА_8 , усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує, у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків і потерпілих у судовому провадженні, які на даний час ще не допитані, та вчинити інше кримінальне правопорушення, адже інкриміноване кримінальне правопорушення не доведено до кінця і вчинялось на замовлення з корисливих мотивів за грошову винагороду, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається сторона захисту, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження обвинуваченомуОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.

Що стосується доводів сторони захисту під час апеляційного розгляду про те, що в черговий раз суд першої інстанції формально послався на ті ж самі підстави тримання ОСОБА_8 під вартою, при цьому текст ухвали не змінюється, хоча ризики зменшуються, оскільки всі докази майже досліджені, залишилось допитати лише свідків, то вказані обставини жодним чином не вказують на зменшення існування зазначених вище ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, зважаючи на конкретні обставини висунутого обвинувачення, характер та тяжкість діяння, яке йому інкримінується, і покарання, яке загрожує у разі визнання його винуватим у його вчиненні.

Посилання сторони захисту на те, що, за інформацією Державної прикордонної служби України, ОСОБА_8 з 07.11.2019 року не перебуває на території України, що ставить під сумнів законність виконання ухвали слідчого судді від 29.04.2020 про обрання щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та в подальшому продовження строку дії тримання під вартою, та в цілому законність затримання останнього, не можуть розглядатися у провадженні по перевірці ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2024 року, оскільки суд апеляційної інстанції не вправі перевіряти висновки, викладені в інших рішеннях про обрання та продовження запобіжного заходу ОСОБА_8 , інакше це було б ревізією попередніх судових рішень, що є недопустимим.

При цьому слід зазначити, що на даній стадії кримінального провадження суд апеляційної інстанції не уповноважений досліджувати обставини вчинення кримінального правопорушення, перевіряти належність і допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, а тому посилання захисника ОСОБА_6 на те, що у діях ОСОБА_8 відсутній склад інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки він не мав жодних домовленостей та умислу на позбавлення життя потерпілого, і до того ж, за місяць до вчинення даного кримінального правопорушення, ОСОБА_8 покинув територію України і перебував на Кіпрі, не можуть бути предметом даного апеляційного розгляду під час перевірки ухвали суду про продовження строку тримання під вартою в порядку ст. 422-1 КПК України.

Твердження захисника ОСОБА_6 , що, обґрунтовуючи необхідність застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, прокурор, фактично, посилається на єдиний аргумент - тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , однак, сама лише тяжкість кримінального правопорушення та тяжкість покарання за нього не може бути самостійною підставою для застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не приймаються до уваги, оскільки висновок суду про продовження строку тримання під вартою ґрунтується на наявності сукупності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та обставин, передбачених ст. 178 КПК України.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції не врахував тривалість тримання ОСОБА_8 під вартою та те, що з часом будь-які ризики, що існували на момент обрання запобіжного заходу, слабшають і потребують додаткового обґрунтування, то вказана обставина жодним чином не вказує на зменшення існування зазначених вище ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, зважаючи на конкретні обставини висунутого обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, характер та тяжкість діяння, яке йому інкримінується, і покарання, яке загрожує у разі визнання його винуватим у його вчиненні.

Посилання захисника ОСОБА_6 на те, що майновий стан обвинуваченого ОСОБА_8 не дозволяє йому переховуватись, жодним чином не спростовує обґрунтованість ризиків та доцільність продовження строку тримання під вартою, а також не дає достатніх підстав вважати, що обвинувачений не зможе здійснити дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому доводи захисника ОСОБА_6 про те, що на період дії правового режиму воєнного стану чоловікам - громадянам України, віком від 18 до 60 років обмежено виїзд за межі України, тому ризики щодо виїзду ОСОБА_8 за межі території України відсутні, також не можуть розглядатися як обставина, що виключає наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки це не виключає його можливості покинути територію України з порушенням вимог чинного законодавства.

Також твердження захисника ОСОБА_6 про те, що зважаючи на стадію кримінального провадження відсутній ризик незаконного впливу ОСОБА_8 на свідків, оскільки такий може бути визнано лише на початкових стадіях розслідувань, є неспроможними, оскільки дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду і докази у повному обсязі ще не досліджені, не допитані свідки та потерпілі, показання яких суд сприймає безпосередньо, а тому, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, існує велика ймовірність того, що обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, може незаконно впливати на них з метою зміни показань.

Отже, доводи сторони захисту про те, що жоден ризик, передбачений ст. 177 КПК України, стороною обвинувачення не доведений, а також не доведена і неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 , який перебуває під вартою вже більше 500 днів і своєю поведінкою не створював приводу вважати, що матиме місце неналежне ставлення з його боку до процесуальних обов`язків, більш м`яких запобіжних заходів, є необґрунтованими та не підтверджуються жодними наявними у розпорядженні суду апеляційної інстанції доказами.

Враховуючи наведене, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2024 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

поновити захиснику ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2024 року.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2024 року, якою, зокрема, обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк дії застосованого до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 10 жовтня 2024 року включно, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3