Справа № 159/3885/21 Провадження №11-кп/802/571/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

потерпілого - ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ковель, Волинської області, українця, громадянина України, неодруженого, з неповною середньою освітою, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 12.12.2016 року Франківським районним судом м. Львова за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі;

- 24.12.2019 року Залізничним районним судом м. Львова за ч.2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі;

- 06.09.2023 року Шевченківським районним судом м. Львова за ч.2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі;

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання за даним вироком та за вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2023 року - остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Початок відбування покарання ухвалено рахувати з 06 травня 2021 року.

Вирокам вирішено питання про процесуальні витрати за проведення експертизи, речові докази та арешт майна.

За даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 03 травня 2021 року, близько 09 год. 00 хв., повторно, діючи з корисливих мотивів, перебуваючи за приміщенням магазину «Салют» по бул. Л.Українки, 29 в м. Ковель , внаслідок словесної суперечки, яка раптово виникла через особисті неприязні відносини, наніс удар потерпілому ОСОБА_9 , внаслідок якого останній втратив рівновагу та впав на землю. Після чого обвинувачений керуючись корисливим мотивом, який раптово виник та реалізуючи свій умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, заволодів мобільним телефоном марки «Huawei» моделі «Honor 10 Lite» об`ємом пам`яті 32 GВ, вартістю 2759 грн., належний ОСОБА_9 , що знаходився на сходах до кафе « Чудо Піч » розташованого по вул. Сагайдачного в м. Ковелі та грошовими коштами у сумі 2000 грн., які обвинувачений, дістав з кишені гаманця потерпілого, однак був помічений ОСОБА_10 та почав втікати з викраденим майном, чим відкрито заволодів вказаним майном, тим самим завдав потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 4759 гривень.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми умисними діями, які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому повторно, вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ч.2 ст. 186 КК України.

Не погоджуючись з таким вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_8 оскаржила його в апеляційному порядку через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що стороною обвинувачення не було доведено вину ОСОБА_7 поза розумним сумнівом, зокрема не було допитано свідка ОСОБА_11 , у якого був виявлений мобільний телефон, оскільки даний свідок помер, не була допитана свідок ОСОБА_12 , так як не було встановлено місце перебування останньої. Звертає увагу на те, що свідок ОСОБА_10 дав свідчення під тиском сторони обвинувачення, а тому такі свідчення не можуть бути допустимими та братися судом до уваги. Слідчий експеримент за участю даного свідка фактично є його допитом, оскільки його попередні свідчення ніяким чином не перевірялися, а лише закріплювались на папері. Окрім того, зазначає, що впізнання, які були проведені свідком ОСОБА_10 та потерпілим ОСОБА_9 були сфальсифіковані органом досудового розслідування. По суті потерпілий вказав, що впізнає особу №1 за плоскими бровами, носом та очима, однак у протоколі не зазначено, що за особу він впізнав і за якими рисами обличчя. Фотографії у протоколі не якісні і зображення обвинуваченого на ньому малоподібне на ОСОБА_7 , а тому сторона захисту вважає, що дану особу йому запропонували впізнати працівники поліції. Разом з тим, вказує, що впізнання, яке проведене 14.06.2021 року зі свідком ОСОБА_12 , теж сумнівне, проведене по фотознімках по яким уже проводилось впізнання з потерпілим 22.05.2021 року. Свідок впізнала особу, яка їй продала мобільний телефон за наступними візуальними ознаками: формою обличчя, очима та лобом, однак не вказала характерні ознаки по яких вона впізнала обвинуваченого.

З огляду на вищевикладене просить відповідно до п.5 ч.2 ст. 396 та ч.3 ст. 404 КПК України дослідити та надати оцінку доказам (в тому числі речовим), якими обґрунтовується оскаржуваний вирок, на предмет законності їх отримання, допустимості та належної оцінки. Оскаржуваний вирок, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України - скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити за недоведеністю його вини поза розумним сумнівом.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу в повному обсязі, прокурора та потерпілого, які вважають скаргу безпідставною, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

За змістом положень ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіривши оскаржуваний вирок в межах апеляційної скарги сторони захисту, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями потерпілого, свідків та дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами.

Так, у суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України не визнав і показав, що з потерпілим ОСОБА_9 не був знайомим та вперше зустрівся на початку травня 2021 року, можливо в день який зазначено в обвинуваченні, біля магазину «Салют» в м. Ковелі. Тоді вони на пропозицію потерпілого розпивали спиртні напої приблизно 30 хв. В цей період до них підходили ще інші особи з якими він також незнайомий. Під час розпиття спиртного у нього з потерпілим виник конфлікт проте причину його не пам`ятає, оскільки перебував в стані алкогольного сп`яніння. Під час конфлікту він вдарив в голову потерпілого від чого той впав і тоді він залишив місце пригоди. Будь-яке викрадення чужого майна він не скоював. Вважає, показання потерпілого та свідка ОСОБА_10 надуманими і такими, що не відповідають дійсності.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого ОСОБА_7 та доведення в повному обсязі його вини саме у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому повторно, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що перебував більше трьох місяців на стаціонарному лікуванні внаслідок тяжкого поранення під час бойових дій. На даний час перебуває за місцем проживання на реабілітації. Стан його здоров`я є незадовільним, а тому він у зв`язку з цим може точно не пригадувати події які сталися з ним в 2021 році.

Пригадує, що вранці, у травні місяці 2021 року перебував біля супермаркету «Салют», що знаходиться по бул. Л.Українки, 29 в м. Ковель. До нього підійшов незнайомий раніше молодий чоловік та умисно наніс йому удар в голову від якого він впав та став почувати себе погано. Категорично ствердив, що цією особою є саме ОСОБА_7 . Коли він прийшов в квартиру де проживає з дружиною, виявив викрадення у нього мобільного телефону марки «Huawei» та грошові кошти в сумі 2000 грн., які знаходились в різних кишенях спортивного одягу.

Після завдання останньому прокурором уточнених запитань, потерпілий категорично ствердив, що особою яка відкрито викрала його майно є саме обвинувачений ОСОБА_7 , якого він бачив. Не заперечував, що перебував в стані алкогольного сп`яніння проте сильного впливу алкоголю на організм не відчував. На даний час будь-яких претензій до обвинуваченого не має.

Допитаний у суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 надав покази, що на даний час відбуває покарання в місцях позбавлення волі за іншим кримінальним провадженням. До засудження його, він проживав в с. Рокитниця Ковельського району. У 2020-2021 роках він декілька разів зустрічався з обвинуваченим ОСОБА_7 , якого може охарактеризувати з позитивної сторони. Знає також ОСОБА_9 , який проживає поблизу вокзалу в м. Ковелі. Пригадує, що у 2021 році, можливо влітку, він був свідком коли обвинувачений ОСОБА_7 поблизу магазину «Салют», що знаходиться по бул. Л.Українки в м. Ковелі наніс удар по тілу ОСОБА_9 від якого той впав. На землю випав гаманець потерпілого і тоді обвинувачений викрав з нього гроші які там знаходились, а також витягнув з кишені потерпілого мобільний телефон після чого пішов в напрямку вокзалу.

Свідок категорично ствердив, що ОСОБА_7 під час викрадення майна бачив його, однак свої дії не припиняв.

Свідок не заперечував, що під час досудового розслідування з ним проводились слідчі дії і тоді він впізнав ОСОБА_7 за фотознімками як особу, що вчинила викрадення майна потерпілого. Він також вказав на місце де були скоєнні вказані дії. На той час слідчому він давав показання, які відповідають дійсності. Інших подробиць із-за давності скоєного не пригадує.

Свідок ОСОБА_13 , у суді першої інстанції показала, що вона є дружиною потерпілого по справі ОСОБА_9 , про обставини відкритого викрадення його майна їй нічого не відомо.

Пригадує, що можливо на початку травня 2021 року чоловік пішов в місто за покупками, а коли прийшов до місця проживання то у нього був відсутній телефон та на обличчі було можливо садно. Про втрату телефону чоловік не розповідав. Більше про обставини даної справи повідомити нічого не може.

Підстав не довіряти показанням вищезазначених потерпілого та свідків, які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі сторони захисту не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого ОСОБА_7 з боку потерпілого та свідків.

Показання вищезазначених потерпілого та свідків у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про відомі їм обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами.

В основу вироку як на підставу винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові докази, а саме:

- витяг з ЄРДР яким стверджується про початок досудового розслідування 20.05.2021 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, відомості про який внесено на підставі заяви про кримінальне правопорушення поданої в органи поліції ОСОБА_9 , в якій він вказав, що 03.05.2021 року, близько 09 год. ранку саме він перебував біля супермаркету «Салют» по бул. Л. Українки, 29 в м. Ковель, і там візуально знайома особа відкрито вкрала мобільний телефон марки «Huawei» та гроші в сумі 2000 грн., які витягнув з кишені штанів, заподіявши йому майнову шкоду на суму 4500 грн.;

- протокол огляду місця події від 21.05.2021 року, з якого вбачається, що місцем скоєння кримінального правопорушення є подвір`я магазину « Салют », що знаходиться в м. Ковель по бул. Л. Українки, 29 ;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22.05.2021 року, з якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_9 впізнав обвинуваченого ОСОБА_7 , як особу яка незаконно заволоділа його майном;

- протокол пред`явлення речей для впізнання від 19.06.2021 року, з якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_9 впізнав свій телефон, який був відкрито викрадений у нього за індивідуальними ознаками, а саме механізму його пошкодження;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24.05.2021 року, з якого вбачається, що свідок ОСОБА_10 впізнав ОСОБА_7 , як особу що скоїла протиправні дії по відношенню до потерпілого ОСОБА_9 ;

- протокол проведення слідчого експерименту від 10.06.2021 року, з якого вбачається, що свідок ОСОБА_10 вказав, на місце де стався конфлікт між обвинуваченим та потерпілим в ході якого обвинувачений ОСОБА_7 наніс удари по тілу потерпілого в результаті чого останній впав на землю. Він також вказав на місце знаходження мобільного телефону якого викрав обвинувачений;

- протокол добровільної видачі від 16.06.2021 року, з якого вбачається, що свідок ОСОБА_11 добровільно видав працівникам поліції мобільний телефон марки «Huawei», якого він придбав в ломбарді 02.06.2021 року, що підтверджено товарним чеком та квитанцією про оплату вартості телефону - 2210 грн.;

- протокол огляду речей від 16.06.2021 року, з якого вбачається, що викраденим є мобільний телефон марки «Huawei», який був у використанні;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.06.2021 року, з якого вбачається, що свідок ОСОБА_12 впізнала обвинуваченого ОСОБА_7 , як особу, яка продала їй мобільний телефон і якого вона в подальшому віднесла в ломбард, здавши на своє ім`я;

- повідомлення ломбарда на ім`я начальника Ковельського РУП ГУНП у Волинській області від 14.06.2021 року, підтверджено прийняття від ОСОБА_12 телефону марки «Huawei», IMEI1: НОМЕР_1 , на який звернуто стягнення 25.05.2021 року;

- висновок судової товарознавчої експертизи №CE-19/103-21/4409-ТВ від 02.06.2021 року, з якого вбачається, що ринкова вартість мобільного телефону марки «Huawei» моделі «Honor 10 Lite 3/32 GB», станом на 03.05.2021 року могла складати 2759 грн.

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, на переконання апеляційного суду, прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 своїми умисними діями, які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому повторно, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 186 КК України.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги сторони захисту з приводу того, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував відсутність належних доказів на підтвердження його вини і не взяв до уваги докази його невинуватості.

Так, потерпілий ОСОБА_9 та свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_13 надали суду повністю логічні та змістовні пояснення з приводу обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, їх показання повністю узгоджуються між собою та з іншими дослідженими доказами.

На переконання колегії суддів, жодних об`єктивних підстав для обмови потерпілим та свідками обвинуваченого ОСОБА_7 стороною захисту не наведено.

Між тим, щодо істотних обставин кримінального провадження показання потерпілого та свідків повністю узгоджуються, і докладність змісту їх показань, їх узгодженість в частині, що стосується істотних обставин події, а також відсутність у потерпілого та свідків підтверджених мотивів для обмови ОСОБА_7 повністю спростовує твердження сторони захисту про те, що їх показання не доводять вину обвинуваченого.

Інші доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними вище доказами.

Доводи апеляційної скарги про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судових засідань вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані потерпілий, свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Твердження сторони захисту про те, що свідок ОСОБА_10 дав свідчення під тиском сторони обвинувачення є необґрунтованими, оскільки під час численних допитів свідка ОСОБА_10 у тому числі за участю захисника ОСОБА_14 будь яка інформація про те, що на нього здійснювався тиск останнім повідомлена не була. Більше того стороною захисту будь яких належних та допустимих доказів які б вказували на протилежне не надано. Таким чином в даному випадку стверджувати про котрийсь тиск з боку сторони обвинувачення є недоцільним.

Що стосується доводів сторони захисту з приводу того, що місцевим судом не було допитано свідка ОСОБА_11 , у якого був виявлений мобільний телефон, а також свідка ОСОБА_12 , то колегія суддів звертає увагу на те, що місцевим судом було вжито усіх можливих заходів для допиту вищевказаних свідків, в тому числі застосовувався привід до свідка ОСОБА_12 , однак її місце знаходження не було встановлено з об`єктивних причин. Водночас, свідок ОСОБА_11 з яким проводилися слідчі дії, помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість допиту вищевказаних свідків.

Твердження сторони захисту, що слідчий експеримент від 10.06.2021 року проведений із свідком ОСОБА_10 є недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент за його участю є його фактичним допитом є необґрунтованими з огляду на таке.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

У ході проведення зазначеної слідчої дії свідок ОСОБА_10 описував перебіг подій, які відбувалися 03.05.2021 року, при цьому, детально розказував та показував, що зокрема зафіксовано на фото таблицях, які долучено до протоколу проведення слідчого експерименту від 10.06.2021 року, обставини вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Тобто слідчий експеримент відбувся у формі, що містила ознаки відтворення дій, обстановки, обставин події, що свідчило про те, що ця слідча (розшукова) дія була проведена із дотриманням вимог закону.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до обґрунтованого переконання, що протокол слідчого експерименту від 10.06.2021 року у розумінні вимог ст. 86 КПК України є допустимим доказом.

Що стосується доводів сторони захисту про те, що протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.06.2021 року проведений зі свідком ОСОБА_12 є неналежним доказом, оскільки свідок впізнала особу, яка їй продала мобільний телефон за наступними візуальними ознаками: формою обличчя, очима та лобом, однак не вказала характерні ознаки по яких вона впізнала обвинуваченого, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.228 КПК перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

Регламентований ст. 228 КПК порядок пред`явлення особи для впізнання, в тому числі і впізнання за фотознімками, передбачає опитування особи, яка впізнає, зокрема, про зовнішній вигляд впізнаваної особи, та проводиться з метою з`ясування чи у пам`яті особи, яка впізнає, відобразилися певні риси та особливості впізнаваної особи.

Так, перед пред`явленням особи для впізнання у свідка ОСОБА_12 попередньо з`ясовано чи може вона впізнати осіб, опитано про зовнішній вигляд і прикмети цих осіб, а також про обставини, за яких вона бачила цих осіб.

На запитання слідчого свідок відповіла: що зможе впізнати пред`явлену їй особу, адже вона особисто продала їй мобільний телефон.

На запитання, чи впізнає вона когось з осіб зображених на фотознімках, свідок заявила, що впізнає особу під №3, тобто ОСОБА_7 .

Більше того, свідок ОСОБА_12 вказала за сукупністю яких саме ознак вона впізнала особу під №3, а саме за формою обличчя, очима та лобом.

Разом з тим, не заслуговують на увагу суду доводи сторони захисту про те, що протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.06.2021 року проведений зі свідком ОСОБА_12 є неналежним доказом, з посиланням на те, що він проведений по фотознімках по яким уже проводилось впізнання з потерпілим ОСОБА_9 , так як вони не ґрунтуються на вимогах КПК України.

Що стосується доводів сторони захисту, про те, що впізнання, яке було проведено 22.05.221 року із потерпілим ОСОБА_9 було сфальсифіковано органом досудового розслідування, оскільки по суті потерпілий вказав, що впізнає особу №1 за плоскими бровами, носом та очима, однак у протоколі не зазначено, що за особу він впізнав і за якими рисами обличчя, є безпідставними з огляду на таке.

Так, перед пред`явленням особи для впізнання у потерпілого ОСОБА_9 попередньо з`ясовано чи може він впізнати осіб, опитано про зовнішній вигляд і прикмети цих осіб, а також про обставини, за яких він бачив цих осіб.

На запитання слідчого потерпілий відповів: що зможе впізнати за рисами обличчя, адже з особою, яка викрала у нього телефон він бачився 03.05.2021 року та разом вживали алкоголь.

На запитання, чи впізнає він когось з осіб зображених на фотознімках, потерпілий відповів, що впізнає особу зображену під №1, тобто ОСОБА_7 .

Більше того, потерпілий ОСОБА_9 вказав за сукупністю яких саме ознак він впізнає особу під №1, а саме за плоскими бровами, носом та очима.

Беручи до уваги вищевикладене колегія суддів вважає, що вищенаведені та усі інші доводи сторони захисту, викладені в поданій апеляційній скарзі, а також наведені в ході апеляційного розгляду провадження, не спростовують висновків місцевого суду та не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку та закриття кримінального провадження за недоведеністю вини ОСОБА_7 поза розумним сумнівом, оскільки повністю спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які при цьому, були предметом дослідження судом першої інстанції, і їм була надана відповідна юридична оцінка.

Разом з тим, як встановлено апеляційним судом ухвалу Львівського апеляційного суду від 07.12.2023 року, якою вирок Шевченківського районного суду м. Львів від 06.09.2023 року, щодо ОСОБА_7 , залишено без змін - постановою Верховного Суду від 16.07.2024 року - скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 08.10.2024 року вирок Шевченківського районного суду м. Львів від 06.09.2023 року, щодо ОСОБА_7 , яким його визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі - скасовано та призначено новий судовий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції.

Як вбачається, з оскаржуваного судового рішення судом на підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань за даним вироком та за вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 06.09.2023 року - остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Однак, з огляду на те, що вирок Шевченківського районного суду м. Львів від 06.09.2023 року, щодо ОСОБА_7 ухвалою Львівського апеляційного суду від 08.10.2024 року скасований, то з оскаржуваного вироку підлягає виключенню вказівка про застосування ч.4 ст. 70 КК України, а тому ОСОБА_7 слід вважати засудженим за ч.2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Більше того, як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного вироку суду, початок відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 06.05.2021 року.

Разом з тим, як слідує з рапорта о/у СКП ВП №4 ЛРУП ГУНП у Львівській області ОСОБА_15 05.05.2021 року було встановлено місцезнаходження ОСОБА_7 , після чого його було доставлено до СВ ВП №4 ЛРУП ГУНП у Львівській області.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що датою затримання ОСОБА_7 є 05.05.2021 року, оскільки саме тоді ОСОБА_7 був позбавлений свободи, а тому початок строку відбуття покарання ОСОБА_7 слід рахувати з 05.05.2021 року.

Таким чином, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 слід задовольнити частково, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 , - змінити.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2024 року щодо ОСОБА_7 , - змінити.

Виключити з вироку вказівку про застосування ч.4 ст. 70 КК України та вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання рахувати ОСОБА_7 з 05 травня 2021 року.

В решті вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2024 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді