Справа № 357/5835/18
У Х В А Л А

17.10.2024 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

учасника кримінального провадження:

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Біла Церква клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про визнання очевидно недопустимим доказу у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000238 від 23.09.2015, щодо ОСОБА_4 , обвинуваченої у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України (в редакції Закону України № 2341-ІІІ від 31.10.2014),

У С Т А Н О В И В :

Ухвалою суду від 11.04.2024 призначено судовий розгляд на підставі обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000238 від 23.09.2015.

В судовому засіданні, яке відбулось 02.05.2024 на виконання вимог ст.349 КПК України, після з`ясування думки учасників судового провадження, визначено обсяг доказів, що підлягають дослідженню та порядок їх дослідження.

На даний час, згідно встановленого обсягу та порядку дослідження доказів, триває судовий розгляд на стадії дослідження документів.

В судовому засіданні, яке відбулось 17.10.2024, захисник обвинуваченої ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 звернувся до суду із клопотанням про визнання очевидно недопустимим доказу: акту №08-ю21/18 від 04.12.2015, за результатами позапланової виїзної ревізії ДФІ в Київській області за період з 01.01.2010 по 01.11.2015, в порядку ч. 2 ст. 89 КПК України.

У обґрунтування клопотання посилається на те, що призначення позапланової виїзної ревізії - не є ні слідчою (розшуковою) дією, ні негласною слідчою (розшуковою) дією, ні заходом забезпечення кримінального провадження, з клопотаннями про проведення яких вправі звертатись слідчий за погодженням з прокурором до слідчого судді, крім цього просив врахувати правову позицію, викладену в ухвалі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 06 березня 2018 року в справі №243/6674/17-к (провадження №51-499км17) відповідно до якої зазначив, що «підпунктом 12 пункту 5 Розділу ХІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року з переліку повноважень прокурора (у статті 36 КПК) і слідчого (у статті 40 КПК) повноваження призначати ревізії та перевірки було виключено. Тобто з 15 липня 2015 року прокурор і слідчий не мають повноважень «призначати ревізії і перевірки». Вищевказаними змінами в Законі України «Про прокуратуру» визначено, що недопустимими є також докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень». Таким чином, законодавець не тільки забрав у слідчого і прокурора повноваження «призначати ревізії та перевірки», але й встановив, що будь-які докази, отримані внаслідок такої «не передбаченої цим Кодексом» перевірки чи ревізії, с недопустимими. Також в абзаці 51 вказаної ухвали колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду зазначила, що у випадку надання слідчому дозвіл на проведення перевірки, слідчий суддя виходить за межі своїх повноважень, прийнявши рішення, яке не передбачене кримінальним процесуальним законодавством.» Викладена позиція підтримана і у постанові Верховного суду колегії Першої судової палати Касаційного кримінального суду у справі №234/8805/18 від 16.11.21.

Обвинувачена ОСОБА_4 підтримала заявлене клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання доказу очевидно недопустимим.

Прокурор ОСОБА_3 заперечив заявлене клопотання, вважав доводи, викладені захисником безпідставними та необґрунтованими.

Представник потерпілого ОСОБА_6 у судовому засіданні поклався на розсуд суду щодо задоволення клопотання про визнання доказу очевидно недопустимим.

Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши зміст клопотання та долучені до нього письмові документи, вважає, що клопотання обвинувачених та їх захисників про визнання доказів очевидно недопустимими не підлягають до задоволення, враховуючи наступне.

За змістом ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

За змістом ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч.2 ст.89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Відповідно, слід дійти висновку , що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Також слід зазначити, що ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду. Відповідно очевидну недопустимість доказу, слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі N 223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі №601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 статті 87 КПК. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі частини 1 статті 87 КПК /правова позиція, викладена ККС ВС у постановах від 08.10.2019 у справі N 639/8329/14-к та від 12.11.2019 у справі N 236/863/17/.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі N 334/5670/18).

Як вбачається зі змісту клопотання, як на підставу для визнання очевидно недопустимими вищезазначеного акту, в порядку ч.2 ст.89 КПК України, захисник посилається на те, що до його підзахисної ОСОБА_4 була застосована неналежна правова процедура призначення та проведення позапланової виїзної ревізії ДФІ в Київській області ще на стадії досудового розслідування.

Так, даючи оцінку доводів, викладених у клопотанні захисника, суд не вбачає очевидної недопустимості акту №08-ю21/18 від 04.12.2015, за результатами позапланової виїзної ревізії ДФІ в Київській області за період з 01.01.2010 по 01.11.2015. Фактично клопотання захисника зводиться до оцінки процесуального порушення, вчиненого на думку захисника під час проведення досудового розслідування.

Відповідно до позиції Верховного суду, викладеної у постанові колегії суддів касаційного кримінального суду від 08.10.2019 у справі № 639/8329/14-к (провадження №51-8259км18), згідно з ч.1 ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК України до наданих сторонами доказів, суд виходить з того, що ці положення є підставою для визнання доказів недопустимими не з будь- якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи. Суд визнаючи доказ недопустимим, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення, а також наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу, хто саме зазнав такого порушення. Також суд має послатися на конкретні норми Конституції чи міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи та які порушені органом досудового розслідування.

Аналогічна позиція міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2022 (у справі №756/10060/17, провадження № 13-3кс22), згідно з якою невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь- якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначеного акту №08-ю21/18 від 04.12.2015.

Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

На час розгляду даного клопотання судовий розгляд кримінального провадження триває. Конкретних ознак очевидної недопустимості доказу суду не наведено, а тому суд вважає передчасним вирішувати питання про його недопустимість.

Керуючись ст. ст. 87, 89, ч. 2 ст. 349, 376 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про визнання очевидно недопустимим доказу акту №08-ю21/18 від 04.12.2015, за результатами позапланової виїзної ревізії ДФІ в Київській області за період з 01.01.2010 по 01.11.2015, в порядку ч.2 ст.89 КПК України, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, прийняте за результатами розгляду справи.

Повний текст ухвали оголошено 22 жовтня 2024 року о 08:30.

Суддя: ОСОБА_1