ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/3981/24 (1-кс/645/1083/24) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/926/24 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: арешт майна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

власника майна - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 липня 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000091 від 28.02.2024, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 111-1 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000091 від 28.02.2024, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України.

Згідно ухвали накладено арешт на тимчасово вилучене майно, а саме мобільний телефон ТМ РОСО m 2010J19CG imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 .

Місцем зберігання арештованого майна мобільного телефона, визначено камеру схову речових доказів ВП № 2 ХРУП № 2 ГУ НП в Харківській області.

На зазначену ухвалу слідчого судді, власника майна ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна та повернути йому його телефон.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_7 посилався на те, що в судовому засіданні участі не приймав, а копію судової ухвал він у наявному зареєстрованому електронному кабінеті не отримував. Натомість копію цього рішення він отримав лише 29.07.2024 року. Вважав, що телефон був у нього вилучений з порушенням чинного законодавства. зазначав, що в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості, які свідчать про прийняття органом досудового розслідування майна, добровільно зданого особою. Вказував, що він дійсно добровільно віддав свій телефон, але не 22.07.2024 року, а 11.07.2024 року в день проведення обшуку в його квартирі. Вказував, що 22.07.2024 року перебував на території Споживчого гаражного кооперативу «екіпаж» та її територію протягом доби не залишав. На підтвердження цього посилається на відомості журналу чергувань СГК «Екіпаж». На думку апелянта, дії посадових осіб містять ознаки службового правопорушення, яке вчинено з метою отримання неправомірного судового рішення про арешт такого майна особи, яке мало бути повернуто власнику.

Поряд з цим, ОСОБА_7 просив поновити йому пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Фрунзенського районного суду м Харкова від 25 липня 2024 року, посилаючись на те, що в судовому засіданні участі не приймав, копію ухвали отримав лише29.07.2024 року. Поряд з цим, він скористався правом оскарження цього рішення в порядку, передбаченому ст. 174 КПК України, а тому вважав, що строк ним пропущений з поважної причини.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк для подачі апеляційної скарги підлягає поновленню.

За таких обставин, з метою належного дотримання конституційних засад забезпечення доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення, - відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_7 , який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, а також пояснення прокурора, який заперечував щодо її задоволення та вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що сектором дізнання ВП № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області проводиться досудове розслідування за матеріалами кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000091 від 28.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111-1 КК України.

Відповідно до розписки (арк. 10) ОСОБА_7 добровільно віддав свій телефон ТМ РОСО m 2010J19CG imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 дізнавачу ВП № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області. Претензій до працівників поліції не мав.

23.07.2024 року прокурор звернувся до слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова з клопотанням, в якому просив накласти арешт на цей телефон.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що підставою для накладення арешту на тимчасово вилучене майно є те, що існує сукупність розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення. Метою накладення арешту у цьому випадку є забезпечення речових доказів. Крім того, у органу досудового розслідування є необхідність у проведенні ряду експертиз, об`єктом дослідження яких буде саме вилучене майно.

Постановляючи ухвалу про задоволення клопотання прокурора, слідчий суддя суду першої інстанції мотивував таке рішення тим, що провадження у цьому кримінальному провадженні триває, встановлюються всі обставини кримінального правопорушення, вказаний телефон має істотне значення для досудового розслідування, оскільки потребує подальшого експертного дослідження, враховуючи кваліфікацію кримінального правопорушення, а також те, що майно відповідає критеріям ч.1 ст. 98 КПК України та може бути використано як доказ у цьому кримінальному провадженні. Також судом встановлено, що не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню. Поряд з цим, слідчий суддя зазначив, що накладення арешту є тимчасовим, до його скасування, яке застосовується з метою досягнення дієвості даного кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, оскільки рішення щодо задоволення клопотання прокурора ґрунтується на нормах чинного КПК України.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність добровільно виданого мобільного телефону ознакам речових доказів, оскільки він може містити на собі сліди скоєння кримінального правопорушення або інформацію щодо обставин вчинення злочину, яка має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування.

Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом або доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Добровільно виданий мобільний телефон підлягає арешту, оскільки не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на цьому етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту майна з підстав того, що вони не містять на собі слідів злочину не ґрунтуються на матеріалах провадження, оскільки добровільно виданий мобільний телефон відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України.

Крім того, належить врахувати те, що відомості довідки СГК «Екіпаж» (арк. 80-82) про те, що ОСОБА_7 впродовж з 08:00 год. 22.07.2024 року до 08:00 год. 23.072024 року перебував на території СГК «Екіпаж» не були предметом дослідження суду першої інстанції, а тому суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості врахувати ці відомості під час перегляду оскаржуваної ухвали.

Поряд з цим, ОСОБА_7 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не заперечував, що дійсно він добровільно видав працівникам поліції свій телефон, що свідчить про законність його отримання працівниками поліції в межах цього кримінального провадження.

Більш того, постановою дізнавача СД ВП № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_9 від 22.07.2024 року мобільний телефон ТМ РОСО m 2010J19CG imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000091 від 28.02.2024 року (а.с. 11).

Між тим, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор повідомив, що у цьому кримінальному провадженні вже проведено низку експертних досліджень, в тому числі, щодо арештованого телефону ТМ РОСО m 2010J19CG imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 та висновки експертів отримані дізнавачем. Однак внаслідок того, що ці висновки є змістовними, дізнавачу потрібен час для їх аналізу, а саме зазначив кінцеву дату аналізування цих висновків, - 12.10.2024 року. Після проведення аналізу, у разі не встановлення будь-якої інформації, яка стосується подій, зазначених у витягу з ЄРДР, телефон дізнавачем невідкладно буде повернуто ОСОБА_7 .

Колегія суддів дійшла висновку, що сторона обвинувачення має достатньо часу, а саме до 12.10.2024 року для проведення аналізу отриманих висновків експертів щодо відомостей, які містились на телефоні ТМ РОСО m 2010J19CG imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_7 .

За наявністю таких відомостей, питання належності мобільного телефону, а також можливості існування відомостей, які можуть міститись в цьому мобільному телефоні і мати відношення до цього кримінального правопорушення, належить з`ясовувати в межах, які зазначені прокурором в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, а саме до 12.10.2024 року.

Враховуючи такі відомості, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_7 , що він не позбавлений можливості звертатись до суду першої інстанції з клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно йому може бути повернуто в порядку, передбаченому ст. 174 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в цьому кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав щодо арешту майна, враховуючи можливість використання їх як доказу у кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, ані власником майна, ані його представником не надано та колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Клопотання ОСОБА_7 задовольнити, поновивши йому пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 липня 2024 року.

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 липня 2024 року- залишити без змін.

Роз`яснити, що ОСОБА_7 , з урахуванням відомостей, які отримані під час пояснень прокурора, він не позбавлений процесуальної можливості звертатись з клопотанням в порядку, передбаченому ст. 174 КПК України.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді: