ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/31/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1419/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.185 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2024 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

потерпілого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2024 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та до затримання фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

1) вироком Київського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2023 року за ч. 4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 2 роки;

2) вироком Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2023 року за ч. 1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахується з дня набрання вироком законної сили.

Зараховано в якості відбутого покарання за цим вироком, відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КПК України, строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з 15.11.2023 і до набрання цим вироком законної сили, виходячи з того, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, залишений без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, призначене ОСОБА_7 вироком Київського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2023 року за ч. 4 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з іспитовим строком 2 роки, та покарання, призначене вироком Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2023 року у виді штрафу на користь держави в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, - виконувати самостійно.

Як встановив суд, 09.09.2023 приблизно о 11.00, ОСОБА_7 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , через незаперті двері зайшов, тим самим проник до сараю та реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, введеного в дію Указом Президента України ОСОБА_11 №64/2022 від 24.02.2022, неодноразово продовженого, у тому числі Указом Президента України ОСОБА_11 № 451/2023 від 26.07.2023 на всій території України, суб`єктивно усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою особистого збагачення, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно взяв, тим самим викрав належний потерпілому ОСОБА_9 велосипед марки «Україна» з чоловічою рамою, зеленого кольору, діаметр коліс 28, виробника ХВЗ, вартістю, відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи № 24029 від 23.10.2023 - 3562,50 грн.

Після чого, ОСОБА_7 залишив місце вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном, обернувши його на свою користь та розпорядився ним у подальшому на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Указаними діями ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно, в умовах воєнного стану, поєднану з проникненням у сховище.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосуванням закону, який підлягає застосуванню, ч.4 ст.70 КК України та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Київського районного суду м. Харкова від 16.10.2023 року більш суворим покаранням за цим вироком, остаточно визначити покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Вирок Київського районного суду м.Харкова від 10.10.2023 року за ч.4 ст.185 КК України виконувати самостійно.

В обґрунтування доводів посилається на те, що злочин за цим вироком ОСОБА_7 вчинив до ухвалення судами попередніх вироків, у зв`язку з чим, суд першої інстанції повинен був призначити остаточне покарання обвинуваченому із застосуванням ч.4 ст.70 КК України, а саме за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного за вироком Київського районного суду м.Харкова від 16.10.2023 року більш суворим покаранням за цим вироком.

Крім того, прокурор зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано те, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, не одружений, офіційно не працевлаштований, раніше двічі засуджений, у тому числі за злочин проти власності, вчинений в умовах воєнного стану, у зв`язку з чим призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, застосувавши положення ч.4 ст.70, ст.75 КК України, звільнивши від відбування покарання з випробуванням. Вирок у справі №953/9821/23 виконувати самостійно.

В обґрунтування доводів посилається на те, що суд першої інстанції не врахував те, що ОСОБА_7 працював не офіційно на будівництві, має неповнолітню дитину, 12.10.2010 року, яку фактично наразі виховує бабуся, незначний розмір матеріальної шкоди, позицію потерпілого, який не має претензій до обвинуваченого та просив не застосовувати міру покарання у виді позбавлення волі, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, та відсутність обставин, що обтяжують покарання. Зазначає, що судом не було зазначено, що злочин у даній справі був вчинений до постановлення вироку у справі №953/9434/23, за якою ОСОБА_7 було призначено покарання з іспитовим строком на 2 роки, у зв`язку з чим, суд першої інстанції мав усі підстави для застосування ч.4 ст.70 КК України.

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, та вважав апеляційну скаргу захисника - необґрунтованою, захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, а також думку потерпілого, який залишив це питання на розсуд суду, оскільки претензій до обвинуваченого у нього не має, та, на його думку, обвинувачений все усвідомив, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Із матеріалів кримінального провадження, вбачається, що воно розглянуте судом першої інстанції у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, висновки суду про фактичні обставини справи та винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, ніким із учасників кримінального провадження не оскаржуються, тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.2 ст.394 та ст.404 КПК України, не перевіряються.

Колегія суддів вважає доводи прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягає застосуванню, - ч.4 ст.70 КК України, є слушними.

Так, положення статті 70 КК України визначають підстави, порядок та межі призначення покарання за сукупністю злочинів.

Відповідно до вимог ч.4 ст.70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

У Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі №760/26543/17 зазначено про те, що у випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст.70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовується, а кожний вирок попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально, виконуються самостійно.

Як вбачається із формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення - 09 вересня 2023 року, тобто до ухвалення Київським районним судом вироку від 10 жовтня 2023 року та вироку від 16 жовтня 2023 року.

Згідно вироку Київського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 2 роки. Крім того, відповідно до вироку Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2023 року за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Разом з цим, як вбачається з мотивувальної та резолютивної частини оскаржуваного вироку, при визначенні обвинуваченому ОСОБА_7 остаточного покарання, за сукупністю злочинів, суд першої інстанції вірно застосував положення ч.4 ст.70 КК України, але помилково ухвалив виконувати вирок Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2023 року самостійно.

Таким чином, колегією суддів встановлено неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що свідчить про обґрунтованість апеляційних доводів прокурора в цій частині та є підставою для зміни вироку, що чітко передбачено п.4 ч.1 ст.409 КПК України та п.3 ч.1 ст.413 КПК України.

Проте, переглядаючи вирок в межах апеляційних скарг прокурора та захисника ОСОБА_8 , колегія суддів не погоджується з доводами щодо необхідності призначення ОСОБА_7 як і більш суворого, так і більш м`якого покарання за ч.4 ст.185 КК України, оскільки судом першої інстанції достатньо та правильно враховано ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особу винного, а також наявність обставини, що пом`якшує покарання, та відсутністю обтяжуючих покарання обставин.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів звертає увагу на те, що призначення винній особі певного виду та розміру покарання є виключно дискреційним повноваженням суду.

Так, при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд діяв з дотриманням вимог статей 50 та 65 КК України, а саме суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який, відповідно до ст.12 КК України, відноситься до тяжкого злочину, наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також відомості про особу обвинуваченого, який має середню спеціальну освіту, неодружений, офіційно не працевлаштований, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має зареєстроване та до затримання фактичне місце проживання, раніше судимий.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття.

В силу ст.67 КК України, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

В своїй апеляційній скарзі прокурором не наведено обґрунтованих доводів, які могли свідчити про явну несправедливість призначеного покарання за ч.4 ст.185 КК України, а також не зазначено їх під час апеляційного розгляду.

Колегія суддів також враховує, що обвинувачений раніше судимий неодноразово судимий, а саме: вироком Київського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2023 року за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 2 роки; вироком Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2023 року за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Однак, ОСОБА_7 на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив кримінальне правопорушення за оскаржуваним вироком після направлення до суду обвинувальних актів за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України та ч.1 ст.125 КК України.

Тобто, системний характер вчинення обвинуваченим умисних злочинів, у тому числі проти власності, та відомості про особу обвинуваченого характеризують його як особу схильну до вчинення кримінальних правопорушень та про високий рівень суспільної небезпечності ОСОБА_7 , у зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що виправлення обвинуваченого неможливо без ізоляції його від суспільства, а тому апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 в цій частині не підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання в межах санкції закону за злочин, у вчиненні якого його визнано винуватим, за видом і розміром в повній мірі відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і даним про його особу, є обґрунтованим та справедливим, а тому не вбачає підстав для .

Доводи захисника - адвоката ОСОБА_8 про те, що суд призначив явно несправедливе покарання через надмірну його суворість не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного вироку в апеляційному порядку.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як вбачається з мотивувальної частини вироку, фактично прийняв до уваги всі дані, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально-побутовому плані, а також врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, мотивацію кримінального правопорушення.

Апелянтом не наведено нових обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли свідчити про явну суворість призначеного покарання у мінімальних межах санкції, передбаченої ч.4 ст.185 КК України.

Крім того, стороною захисту не надані відомості та докази, які б підтверджували вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин.

В апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 також не зазначено обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та дають підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання, а також свідчать явну несправедливість призначеного покарання.

Доводи апеляційної скарги про необхідність пом`якшення обвинуваченому покарання, з урахуванням відомостей про особу винного та фактичних обставин кримінального провадження, на думку колегії суддів, - є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_7 , будучи працездатною особою, офіційно не працевлаштований, вчинив тяжкий злочин, який направлений на таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану.

Крім того, колегія суддів звертає увагу й на те, що перелік викраденого ОСОБА_7 майна, а саме велосипед марки «Україна», не є предметами першої необхідності та не є предметами, які забезпечують життєдіяльність людини.

Про зазначені обставини, які потрібно врахувати суду при ухваленні остаточного судового рішення та призначення покарання винній особі, також зазначає Верховний Суд у своїх постановах від 29 листопада 2023 року (справа №754/3214/22) та від 30 серпня 2023 року (справа №649/1724/22).

За змістом ст.69 КК України вбачається, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

З відомостей кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого, доводів апеляційної скарги, а також фактичних обставин справи, не вбачається обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину та надавали законні підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

На переконання колегії суддів встановлені у справі обставини, хоча й пом`якшують покарання обвинуваченого, проте істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочинів та ступінь суспільної небезпеки, і не є достатніми для застосування ст. 69 КК України.

Отже, стороною захисту не зазначено обґрунтованих підстав для застосування до обвинуваченого положень статей 69 та 75 КК України, та колегією суддів під час апеляційного перегляду вироку не встановлено.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про наявність у ОСОБА_7 неповнолітньої дитини, 12.10.2010 року, яку фактично наразі виховує бабуся, на переконання колегії суддів, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого, який раніше судимий, у тому числі за вчинення умисних злочинів проти власності, та фактичних обставин за цим кримінальним провадженням, а саме вчинення в умовах воєнного стану тяжкого злочину, пов`язаного з викраденням чужого майна, що не є предметом першої необхідності, не є достатньою підставою для застосування до ОСОБА_7 положень ст.69 КК України.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про відсутність претензій з боку потерпілого, у зв`язку з чим належить призначити обвинуваченому більш м`яке покарання, колегія суддів зазначає, що думка потерпілого була врахована судом першої інстанції при призначенні мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.4 ст.185 КК України. Крім того, в суді апеляційної інстанції потерпілий також зазначив, що претензій до обвинуваченого не має. Однак, такі доводи апеляційної скарги не свідчать про наявність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та дають підстави для застосування положень ст.69 КК України.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України відповідає вимогам статей 50 та 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне, на підставі п.4 ч.1 ст.408, п.4 ч.1 ст.409 КПК України, вирок суду першої інстанції змінити та вважати ОСОБА_7 засудженим за правилами ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Київського районного суду м.Харкова від 16 жовтня 2023 року, більш суворим покаранням за оскаржуваним вироком, що обумовлює часткове задоволення апеляційних вимог прокурора та захисника ОСОБА_8 .

Крім того, вирок Київського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2023 року, яким ОСОБА_7 засуджений за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі та звільнений від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, - необхідно виконувати самостійно.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування вироку, судом апеляційної інстанції також не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.4 ст.185 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Київського районного суду м.Харкова від 16 жовтня 2023 року, більш суворим покаранням за оскаржуваним вироком, та остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня його затримання, а саме з 15 листопада 2023 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення, з 15 листопада 2023 року по 31 липня 2024 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2023 року, яким ОСОБА_7 засуджений за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі та звільнений від відбуття покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, - виконувати самостійно.

В решті вирок Київського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2024 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий -

Судді: