Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3443/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/783/24
Категорія ч.5 ст.407 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2024 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0001559 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 04 липня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кілія, Ізмаїльського району, Одеської області, громадянина України, маючого на утриманні малолітню дитину 2014 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого в силу ст.89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити вирок в частині призначення покарання, призначивши йому покарання із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши його від покарання з іспитовим строком 3 роки. Вважає вирок суду в частині призначення покарання занадто суворим. Зазначає, що судом не враховано визнання ним вини, стан його здоров`я та те, що військову частину він залишив не з бойових позицій.

Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 04 липня 2024 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання вирішено обчислювати з дня взяття під варту ОСОБА_7 після звернення вироку до виконання.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 , достовірно знаючи про те, що в України введено та діє правовий режим воєнного стану, в порушення вимог ст. ст. 11, 16, 40, 49, 128, 200 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників) та без поважних причин, в умовах воєнного стану, 29.03.2024 близько 10:00 год. самовільно залишив місце служби, а саме розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 , що на території польового табору у АДРЕСА_3 , та проводив час на власний розсуд до 04.05.2024, коли прибув у другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Житомирі) Територіального управляння Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, що за адресою: вул. Перемоги, 54, м. Житомир .

За час відсутності у військовій частині НОМЕР_1 солдат ОСОБА_7 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами військової частини, правоохоронні органи або органи державної влади про свою належність до військової служби, про вчинене ним самовільне залишення місця служби та його причини не повідомив та проводив час на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України, тобто самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У вироку суду зазначено, що на підставі ч.3 ст.349 КПК України за згодою учасників судового провадження, судом першої інстанції було визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким із учасників процесу не оспорювалися. При цьому, судом з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності та істинності їх позиції не було, їм роз`яснено, що у даному випадку, вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За таких обставин, висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 407 КК України кваліфіковані правильно.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України, та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно ст.66 КК України, суд визнав щире каяття, активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, з`явлення із зізнанням.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Також судом враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який має на утриманні малолітнього сина - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призваний на військову службу під час мобілізації, за місцем проходження служби зарекомендував себе з негативної сторони, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий в силу ст.89 КК України.

З урахуванням зазначених обставин та даних про особу обвинуваченого, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України, та дійшов висновку, що призначене покарання буде необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого і сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень.

З наведеними висновками суду колегія суддів погоджується.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він в порушення вимог ч. 4 ст. 349 КПК України судом першої інстанції не допитувався, а лише визнав обставини зазначені у обвинувальному акті оголошені судом, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки як вбачається з журналу та аудіовідео запису судового засідання (а.с. 36-37) ОСОБА_7 винним себе у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся, фактичні обставини справи не оспорював та надав покази, які відповідають висунутому обвинуваченню.

Доводи обвинуваченого про те, що судом не враховано, що він за станом здоров`я не може проходити службу, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до довідки військово-лікарської комісії №3321 від 06.05.2024, якою проведено медичний огляд ОСОБА_7 вже під час його служби, вбачається, що останній визнаний придатним до військової служби в Десантно-штурмових військах (а.с. 31).

Посилання обвинуваченого на те, що він залишив військову частину не з бойових позицій та йому треба виховувати дитину, що пом`якшує його відповідальність, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки диспозиція ч.5 ст.407 КК України передбачає кримінальну відповідальність саме за самовільне залишення місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєного стану.

Посилання апелянта на те, що покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки згідно ст. 414 КПК України не відповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно постанови Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 524/5999/17 під терміном «явно несправедливе покарання» розуміють не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України, у даному випадку, не можна вважати явно несправедливим через суворість, а тому підстав для зміни вироку в цій частині колегія суддів не вбачає.

Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченій покарання в апеляційній скарзі не наведено.

Також, колегія суддів звертає увагу, що виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому ОСОБА_7 та вважає, що воно буде достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів. Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не можна визнати таким, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його зміни не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 04 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили.

Судді: