Справа № 518/736/24
Провадження № 1-кп/517/31/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року смт Захарівка

Фрунзівський районний суд Одеської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ), ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

перекладача ОСОБА_9 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт Захарівка кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, відомості про яке внесені 01 травня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000385, -

встановив:

До Фрунзівського районного суду Одеської області з Одеської апеляційного суду надійшов обвинувальний акт з додатками, у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні просив суд постановити ухвалу про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, вважаючи, що під час досудового розслідування дотримані вимоги КПК України, підстав для закриття та повернення обвинувального акту не вбачає. В судове засідання просив викликати обвинувачених, захисників та перекладача. Крім цього, прокурор заявив клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 строком на 60 діб. Клопотання обґрунтував наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які продовжують існувати та не зменшились, а саме ризик переховування від суду, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, незаконно впливати на свідків та вчинення інших кримінальних правопорушень. Встановлені ризики, на думку прокурора, продовжують існувати та не зменшились. Прокурор зазначив, що виключно тримання під вартою забезпечить належну поведінку обвинуваченого в ході подальшого судового розгляду.

Крім цього, просив при продовженні тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 визначити заставу в сумі 496592 грн з покладенням обов`язків визначених КПК України.

Захисник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_7 не заперечував щодо призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту. Разом з тим, заперечив щодо задоволення клопотання прокурора, оскільки вважав, що ризики на які посилається сторона обвинувачення є недоведеними. Крім того, адвокат заявив клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. При цьому просив врахувати особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, останніх 8 років проживає в Україні, офіційно не працевлаштований, але працює таксистом.

Обвинувачений ОСОБА_11 підтримав думку свого захисника.

Захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_6 не заперечували щодо призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту. Клопотань про виклик свідків чи витребування доказів не заявляли.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши обвинувальний акт у кримінальному провадженні, суд дійшов до наступного висновку.

Частиною 3 ст. 314 КПК України визначено, що суд за результатами підготовчого судового засіданні має право, зокрема, призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту, або повернути обвинувальний акт прокурору через його невідповідність вимогам ст. 291 КПК України, або закрити кримінальне провадження.

Отже, після отримання обвинувального акту суд зобов`язаний перевірити його на відповідність вимогам ст.291 КПК України, з`ясувати достатність фактичних і юридичних підстав для прийняття одного з рішень, передбачених ч.3 ст.314 КПК України, та вирішити питання, пов`язані з підготовкою кримінального провадження до судового розгляду. Завданням підготовчого провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, передбаченими ст. 7 КПК України, таким як верховенство права і законність. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.

У п.5 ч.2 ст.291 КПК України зазначено, що обвинувальний акт має містити такі відомості, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Згідно з п.13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

За змістом положень ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться в межах висунутого особі обвинувачення відповідно до обвинувального акту, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді.

В пункті 2 постанови Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року у справі № 5-328кс16 зазначено наступне: «При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому».

Згідно положення п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 р., згідно якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Обвинувачення повинно бути конкретним, обвинувачена особа, реалізує своє право на захист від пред`явленого їй конкретного обвинувачення (відомості про час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Системний аналіз норм кримінального та кримінального процесуального законів України регламентують, що виклад фактичних обставин справи - це формулювання фактичного складу діяння, тобто конкретний опис поведінки особи й інших юридичних фактів, які встановлено (процесуально доведено) та мають кримінально-правове значення й у системному поєднанні утворюють фактичний склад злочину. Водночас таке формулювання не повинно містити абстрактних юридичних формулювань, безпосередньо вжитих у кримінальному законі, оскільки це буде не виклад фактичного складу злочину, а юридичне формулювання обвинувачення.

Згідно статті 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення та інше), але вказані вимоги КПК України не виконані належним чином.

Судом встановлено, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, відомості про яке внесені 01 травня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000385 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Норма ст. 291 КПК України зобов`язує прокурора викласти фактичні обставини кримінального правопорушення, з зазначенням статті (частини статті) КК України, які мають містити точний опис обставин злочину із зазначенням об`єктивної сторони складу злочину та його кваліфікуючих ознак, обставини, які визначають ступінь участі кожного із співучасників, їх ролі у вчиненні кримінального правопорушення.

Не вдаючись до аналізу доказів у справі, не оцінюючи доведеність обвинувачення, не оцінюючи правильність кваліфікації дій обвинувачених та не вирішуючи питань, що притаманні для судового розгляду, суд дослідивши виключно обвинувальний акт з приводу виконання вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України, з метою забезпечення права обвинувачених знати в чому їх обвинувачують, констатує, що воно є неконкретним. Обвинувачення не містить, як того вимагає п.5 ч.2 ст.291 КПК України, конкретного опису обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.332 КК України, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст. 91 КПК України, в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального провадження викладені поверхово, з наявністю абстрактних юридичних формулювань, а обставини, що характеризують об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України викладені не чітко, без вказівок на час, місце та інші обставини злочину, які підлягають дослідженню при розгляді даної справи.

ОСОБА_11 та ОСОБА_6 обвинувачуються в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керування таким діями та сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів та усунення перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів.

Об`єктивна сторона злочину передбаченого ст. 332 КК України в організації незаконного переправленні осіб через державний кордон України та керівництві такими діями виявляється у розробці планів, визначенні місця, часу, незаконного переправлення, пошуку співучасників, створенні організованої групи, її фінансуванні, озброєні та віддані певних команд, розстановка учасників, розподіл їх обов`язків відповідно.

Разом з тим, у формулюванні обвинувачення та викладі фактичних обставин, встановлених прокурором, не відзначені та взагалі відсутні будь-які данні щодо того, в чому та в яких діях обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_6 полягала або виразилася організація та керівництво незаконного переправлення осіб через державний кордон України. Зокрема, не зазначено коли саме, в який період часу і за яких конкретних обставин саме ОСОБА_11 та ОСОБА_6 організували незаконне переправлення осіб, як довго вони це здійснювали, відомості про характер відносин, які склалися між ними як організаторами, які конкретні активні дії обвинувачені вчиняли щодо керівництва такою діяльністю.

Крім того, обвинувальний акт є неконкретним в частині відображення суб`єктивної сторони, вчиненого ОСОБА_12 та ОСОБА_6 кримінального правопорушення. Згідно обвинувачення ОСОБА_11 та ОСОБА_6 вчинили кримінальне правопорушення з корисливих мотивів. Проте, які матеріальна блага чи матеріальну вигоду мали одержати або одержали обвинуваченні для себе від ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 або інших осіб, обвинувальний акт не містить.

Також в обвинувальному акті не зазначено дати, часу, місця, способу, форми досягнення ОСОБА_12 та ОСОБА_6 попередньої злочинної змови про спільне вчинення злочину, які визначають та впливають на склад інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення, його кримінально-правову кваліфікацію.

Таким чином, в обвинувальному акті відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не в повному обсязі зазначено виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення.

Крім того, в обвинувальному акті на а.с.11 зазначено, що ОСОБА_6 «…обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України за наступних обставин: … діючи умисно та протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки свого діяння та бажаючи їх настання, за попередньою змовою групою осіб, в тому числі зі ОСОБА_6 …». Отже, формулювання обвинувачення ОСОБА_6 не містить даних про вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою з ОСОБА_12 . Таким чином формулювання обвинувачення щодо ОСОБА_6 не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Отже, викладені в обвинувальному акті фактичні обставини, не дають повного уявлення стосовно кожного з елементів складу інкримінованого обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_6 кримінального правопорушення, що у свою чергу, позбавляє можливості зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою. До вказаного висновку суд дійшов не вдаючись до оцінки доказів у кримінальному провадженні.

Також, як вбачається зі змісту обвинувального акту, у переміщенні громадян ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 до державного кордону разом з ОСОБА_12 та ОСОБА_6 брав участь водій ОСОБА_17 , який керував автомобілем «TOYOTA» моделі «RAV4», д.н.з. НОМЕР_1 . Вказаний автомобіль був зупинений співробітниками правоохоронних органів. Однак в обвинувальному акті відсутні будь-які відомості щодо можливої співучасті останнього у вчиненні кримінального правопорушення, чи з`ясовувалося це питання, чи приймалося щодо вказаної особи якість процесуальні рішення.

Крім цього, згідно обвинувачення вбачається, що органом досудового розслідування достеменно встановлено, що інкримінований ОСОБА_10 та ОСОБА_6 злочин вчинений спільно з невстановленою особою « ОСОБА_18 » та невстановленою особою на ім`я ОСОБА_19 . Разом з тим, в обвинувальному акті відсутні відомості щодо виділення матеріалів по даному факту в окреме провадження та їх реєстрації в ЄРДР.

Серед іншого, суд звертає увагу на те, що досудовим слідством дії ОСОБА_4 та ОСОБА_6 кваліфіковані наступним чином «за ч.3 ст. 332 КК України організація за кваліфікуючими ознаками: організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керування таким діями та сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів та усунення перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів».

Разом з тим, така кваліфікуюча ознака як «керування такими діями» у ст. 332 КК України відсутня.

Не зважаючи на вказане, дії обвинувачених кваліфіковані за ч. 3 ст. 332 КК України, із зазначенням неіснуючої кваліфікуючої ознаки кримінального правопорушення.

Суд звертає увагу, що поняття правової кваліфікації кримінального правопорушення, визначено Законом як - посилання на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Правова кваліфікація кримінального правопорушення є обов`язковою вимогою п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, згідно із якою обвинувальний акт має містити правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначення кваліфікуючої ознаки кримінального правопорушення не передбаченої положенням частини статті закону України про кримінальну відповідальність суд оцінює як недотримання вимог щодо обвинувального акту, його невідповідність вимогам КПК України.

Вказані вище невідповідності обвинувачення вимогам Закону, не конкретизація обвинувачення, відсутність точного опису злочину із зазначенням всіх складових об`єктивної сторони, обставин, які визначають ступінь участі кожного та їх ролі у вчиненні кримінального правопорушення порушує право обвинувачених на захист, оскільки вони позбавлені можливості знати в чому обвинувачуються та здійснювати свій захист від висунутого обвинувачення.

Необхідно зауважити, що за правилами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Вірогідна реалізація прокурором права на зміну обвинувачення під час судового розгляду за встановлених обставин не може слугувати підставою для невжиття передбачених КПК України заходів щодо відновлення порушених та уникнення майбутніх порушень прав обвинувачених, насамперед на справедливий суд.

Ураховуючи, що судовий розгляд проводиться в межах висунутого особі обвинувачення відповідно до обвинувального акту, який є основою для захисту обвинуваченого в суді, суд вважає, що право особи на захист домінує над правом прокурора в подальшому змінити обвинувачення.

Судом встановлено, що обвинувальний акт вимогам закону не відповідає, що безумовно порушує право особи на захист, суд вважає за неможливе призначити судовий розгляд та приймає рішення про повернення обвинувального акту прокурору на підставі п.3 ч. 3 ст. 314 КПК України.

Згідно ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу, суд приймає до уваги наступне.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Згідно із ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, серед іншого, переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідків у вказаному кримінальному провадженні.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її соціальними зв`язками, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Вирішуючи питання продовження тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 суд вважає, що прокурором доведено, що ризики визначені ст. 177 КПК України продовжують існувати.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.02.2024 ОСОБА_10 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 11 квітня 2024 року та одночасно визначено розмір застави, у разі внесення якої на ОСОБА_4 покладаються обов`язки, визначені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Так, згідно обвинувального акту ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, за яке передбачено покарання до 9 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

Таким чином, ураховуючи суть самого обвинувачення, яке полягає у вчиненні ОСОБА_12 кримінального правопорушення, тяжкість можливого покарання, яке загрожує останньому у випадку доведення його винуватості свідчить про існування ризику переховування обвинуваченого від суду, з метою уникнення відповідальності, що в свою чергу призведе до затягування судового розгляду. Разом з тим, сама лише тяжкість обвинувачення не є вирішальною для суду, проте оцінюється в сукупності з іншими даними провадження, в тому числі і даними щодо особи обвинуваченого.

Також з метою уникнення відповідальності ОСОБА_11 може переховуватись від суду, здійснити виїзд за кордон, оскільки є громадянином іншої держави. Також суд ураховує те, що Одеська область, де проживає обвинувачений географічно розташована в безпосередній близькості з кордоном Республіки Молдова, що посилює вказаний вище ризик.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_11 раніше не судимий, не можуть однозначно свідчити про відсутність ризику переховування обвинуваченого від суду, з огляду на те, що вказаний ризик випливає не з невчиненої поведінки обвинуваченого, а з інших даних.

Крім того, при прийнятті рішення щодо запобіжного заходу обвинуваченому, суд враховує і стадію розгляду кримінального провадження (підготовче засідання). На даний час у справі не допитано жодних свідків, показання яких мають істотне значення. Стадія судового провадження, наявність недопитаних свідків у справі свідчать про можливість здійснення впливу на них обвинуваченим. Таким чином, суд вважає, що актуальним залишається ризик впливу обвинуваченого на свідків, які ще не допитані.

Також факт того, що ОСОБА_11 не працює, згідно обвинувального акту вчинив вказане кримінальне правопорушення з корисливою метою, потребуватиме джерел для існування, що свідчить про наявність ризику продовження кримінального правопорушення у якому він обвинувачується.

Вирішуючи питання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує особу обвинуваченого, фактичні обставини справи, характер висунутого обвинувачення, тяжкість кримінального правопорушення, яке вчинене за попередньою змовою групою осіб з корисливих мотивів, його вік, стан здоров`я.

Також суд ураховує те, що ОСОБА_11 є мешканцем іншого району Одеської області та проживає за адресою: АДРЕСА_1 та у нього відсутнє постійне місце проживання у місцевості, де здійснюється судове провадження, а тому може переховуватись від суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином шляхом неявок в судові засідання. Вказане свідчить про недоцільність застосування йому цілодобового домашнього арешту, оскільки вказаний запобіжний захід не забезпечить належну поведінку обвинуваченого.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом не встановлено.

При цьому судом враховано вимоги ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», фактичні обставини справи, особу обвинуваченого ОСОБА_4 та характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання у їх взаємозв`язку з можливими ризиками у справі, а тому суд не вбачає ґрунтовних підстав для можливості застосування іншого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, як такого, що недостатній для запобіганню ризиків та забезпеченню виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Все зазначене свідчить, що ризики встановлені судом при обранні запобіжного заходу продовжують існувати, а достатніми для їх запобігання запобіжним заходом буде тримання обвинуваченого під вартою, оскільки інші запобіжні заходи не будуть гарантувати належної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, що може зашкодити кримінальному провадженню, у зв`язку з чим дію запобіжного заходу доцільно продовжити на 60 діб.

Одночасно із вказаним прокурор просив визначити обвинуваченому розмір застави.

Згідно ч. 3 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пунктом 2 ч. 5 ст. 182 КПК України передбачено, що розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно (ч. 5 ст. 182 КПК України).

Згідно практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні; рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Суд, при визначенні розміру застави, ураховуючи обставини кримінального правопорушення, те, що ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним переправленням осіб через державний кордон, скоєного в період воєнного стану, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, його майновий стан, інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, вважає доцільним визначити обвинуваченому ОСОБА_10 заставу у зазначеному у клопотанні прокурора розмірі 164 прожиткових мінімумів, яка виходити за межі застави, передбаченої п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України з визначенням та роз`ясненням обов`язків, що покладаються на обвинуваченого у випадку внесення застави.

Визначена застава буде співмірною з існуючими у кримінальному провадженні ризиками та в разі її внесення зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого і виконання ним обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 181, 183, 194, ст. 314, 369, 372, 376 КПК України, суд

постановив:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, відомості про яке внесені 01 травня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000385 повернути прокурору Одеської обласної прокуратури.

Клопотання прокурора задовольнити.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 відмовити.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 - продовжити на 60 діб, починаючи з 09.04.2024 до 07.06.2024 (включно).

На підставі п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України визначити обвинуваченому ОСОБА_10 ( ОСОБА_5 ) заставу у розмірі 164 (сто шістдесят чотири) прожиткових мінімуми для працездатних осіб, що становить в сумі 496592 (чотириста дев`яносто шість тисяч п`ятсот дев`яносто дві) гривні.

Роз`яснити обвинуваченому, що він або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу на розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 , код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 26302945, банк отримувача - ДКСУ м.Київ, отримувач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області.

У разі внесення застави, покласти на ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме:

1) прибувати по першому виклику до суду на визначений час;

2) не відлучатися із м. Одеси, де він проживає, без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;

Строк дії обов`язків, покладених судом визначити до 07.06.2024, включно.

Роз`яснити ОСОБА_10 ( ОСОБА_5 ) наслідки невиконання вказаних обов`язків, передбачених ч.8 та ч. 10 ст.182 КПК України а саме те, що якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явиться за викликом до суду без поважних причин чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору. У разі звернення застави в дохід держави слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень частини сьомої статті 194 цього Кодексу.

Копію ухвали направити до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» для виконання.

В частині запобіжного заходу ухвала підлягає негайному виконанню, подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя: