УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 року

м. Київ

Справа № 161/15025/23

Провадження № 51-2257ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 січня 2024 року щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в м. Луцьк Волинської області, зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 , громадянка України, є особою із інвалідністю ІІ групи, раніше неодноразово судима, востаннє вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 липня 2009 року за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць, звільнена 30 січня 2014 року умовно-достроково на невідбутий строк 3 місяці 5 днів,

за її обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 317 КК України.

Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вирком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2023 року ОСОБА_5 засуджено до покарання:

- за ч.1 ст.317 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

- за ч.2 ст.307 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженої.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, остаточно ОСОБА_5 визначено покарання шляхом часткового складання призначених покарань, у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженої.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 визначено рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Вироком суду її визнано винуватою та засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

ОСОБА_5 , 05 квітня 2023 року приблизно о 05 год 25 хв, перебуваючи за місцем свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2 , надала дозвіл на використання приміщення спальні своєї квартири невстановленій досудовим розслідуванням особі, як приміщення для вживання наркотичного засобу, обіг якого обмежено - метадон. У свою чергу, вказана особа, скориставшись наданням дозволу, вжила наркотичний засіб, шляхом здійснення ін`єкцій, а закінчивши вживання наркотичного засобу, залишила приміщення квартири.

Також, 24 квітня 2023 року приблизно о 17 год 40 хв ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем фактичного проживання, надала дозвіл на використання приміщення спальні своєї квартири ОСОБА_6 , як приміщення для вживання наркотичного засобу, обіг якого обмежено - метадон. У свою чергу, ОСОБА_6 , скориставшись наданням дозволу, вжив наркотичний засіб шляхом здійснення ін`єкцій.

Крім того, 04 травня 2023 року приблизно о 11 год 35 хв ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем фактичного проживання, надала дозвіл на використання приміщення спальні своєї квартири ОСОБА_7 , як приміщення для вживання наркотичного засобу, обіг якого обмежено - метадон. У свою чергу, ОСОБА_7 , скориставшись наданням дозволу, вжив наркотичний засіб шляхом здійснення ін`єкцій, а закінчивши вживання наркотичного засобу, залишив приміщення квартири.

До того ж, ОСОБА_5 , будучи особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст. 317 КК України, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, повторно, незаконно придбала з метою збуту порошкоподібну речовину білого кольору, яка містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, яку незаконно, зберігаючи при собі, перенесла до приміщення квартири АДРЕСА_2 , де 16 червня 2023 року в період часу із 19 год 57 хв по 20 год 10 хв у ході проведення працівниками ВКП Луцького РУП ГУНП у Волинській області оперативної закупки, умисно, діючи з корисливих мотивів, за грошові кошти в сумі 500 гривень незаконно повторно збула порошкоподібну речовину білого кольору, яка згідно висновку експерта № СЕ-19/103-23/6865-НЗПРАП від 21 червня 2023 рок містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, масою відповідно 0,1113 г та 0,1244 г. ОСОБА_8 (анкетні дані легендовані).

Також, ОСОБА_5 , при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, повторно, незаконно придбала з метою збуту порошкоподібну речовину білого кольору, яка містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, яку незаконно зберігаючи при собі перенесла за місцем свого постійного проживання до приміщення квартири АДРЕСА_2 , де розділила її на частини та продовжувала незаконно зберігати до моменту виявлення та вилучення працівниками поліції під час проведення обшуку за вищевказаною адресою, а саме до 20 год 14 хв 03 липня 2023 року.

У подальшому, 03 липня 2023 року, ОСОБА_5 , зберігаючи при собі, з метою збуту, перенесла решту особливо небезпечної психотропної речовини, до прилеглої території будинку АДРЕСА_2 , де 03 липня 2023 року в період часу із 16 год 22 хв по 16 год 30 хв, у ході проведення працівниками ВКП Луцького РУП ГУНП у Волинській області оперативної закупки, за грошові кошти в сумі 500 грн. незаконно повторно збула порошкоподібну речовину білого кольору, яка згідно висновку експерта № СЕ19/103-23/7482-НЗПРАП від 04 липня 2023 року містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, маса PVPстановить 0,0952 г, ОСОБА_9 (анкетні дані легендовані).

Вказаний вирок ухвалено із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Ухвалою Волинського апеляційного суду 24 січня 2024 рокувирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженої ОСОБА_5 , порушила питання про невідповідність призначеного її покарання тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень та особі засудженої внаслідок суворості. За змістом скарги просить скасувати вирок і ухвалу в частині відмови у застосуванні ст. 75 КК України, та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання і застосуванням ст. 75 КК України. На обґрунтування своїх вимог захисник вказує, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_5 , не в повній мірі врахував всі пом`якшуючі обставиниі зокрема не врахував її стан здоров`я. Крім того, ОСОБА_4 зазначає, що апеляційний суд під час апеляційного розгляду не надав оцінку доводам її апеляційної скарги, чим порушив вимоги ст. 419 КПК України.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 317 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Санкцією ч. 2 ст. 307 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна.

Санкцією ч. 1 ст. 317 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 5 років.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

За правилами ст. 75 КК України у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким та тяжким злочинами, обставини їх вчинення, дані про особу, яка раніше неодноразово судима, має постійне місце проживання, де в цілому позитивно характеризується, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, неодноразово перебувала на амбулаторному лікуванні з 2009 року з діагнозом: «Психічні і поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів. Синдром залежності». З 25 липня 2017 року по даний час перебуває на програмі замісної підтримувальної терапії, на її утриманні батьки пенсійного віку, в яких також незадовільний стан здоров`я.

Обставинами, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , відповідно до ст. 66 КК України суд визнав щире каяття, наявність у неї тяжких захворювань та ІІ групи інвалідності.

Обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.

Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк за ч. 1 ст. 317 КК України, а за ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК України.

Крім того, судом враховано, що засудженою злочин, передбачений ч. 2 ст. 307 КК України, був вчинений з метою збагачення, а тому застосував додаткове покарання, яке передбачене санкцією ч. 2 ст. 307 КК України, і призначив остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань.

Підстав застосувати до ОСОБА_5 положення ч. 2 ст. 84 КК України та звільнити її від покарання за хворобою судом не встановлено.

Отже врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції таке своє рішення належним чином мотивував.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.

Судом апеляційної інстанції було розглянуто зазначене кримінальне провадження в межах апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , належним чином перевірено викладені у ній доводи, які в частині застосування ст. 75 КК України, є аналогічними доводам касаційної скарги захисника, визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційна скарга визнана необґрунтованою, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що призначене ОСОБА_5 покарання є необхідним та достатнім для її виправлення і попередження вчинення нею нових злочинів, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

При цьому апеляційним судом було зазначено, що підстав для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України за встановлених обставин, в тому числі і тих, на які є посилання в касаційній скарзі, не вбачається.

Також цим судом було зазначено, що відсутні підстав для звільнення засудженої від відбування покарання за хворобою, з урахуванням положень ч. 2 ст. 84 КК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

За таких обставин, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженій і залишене без зміни судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для її виправлення, попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим внаслідок суворості та можливості застосування вимог ст. 75 КК України, за доводами касаційної скарги захисника та матеріалами провадження, не вбачається, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 січня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3