Справа № 133/1704/21
Провадження №1-кп/132/144/24
Вирок

Іменем України

11 квітня 2024 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000056 від 03 лютого 2021 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Глухівці Козятинського району Вінницької області, українця, громадянина України, із вищою освітою, розлученого, непрацевлаштованого, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

представника потерпілої особи ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_10 будучи особою, якій на підставі прийнятого Управлінням соціального захисту населення Козятинської районної державної адміністрації Вінницької області рішення від 14 березня 2019 року було призначено компенсаційну виплату по догляду за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, оскільки він здійснював догляд за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, а саме за ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідно до положень частини другої статті 4 Закону України «Про зайнятість населення», був занятою особою з цього часу. Не дивлячись на це, ОСОБА_10 , достовірно знаючи, що він отримує компенсаційну виплату відповідно до законодавства по догляду за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, є зайнятою особою, та не має права на отримання статусу безробітного, 27 квітня 2020 року звернувся до Козятинської міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного. Звертаючись до вказаного центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного, ОСОБА_10 діючи свідомо, умисно, з корисливих мотивів, шляхом обману, приховав інформацію про здійснення догляду за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, а саме за ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та отримання ним у зв`язку із цим компенсаційної виплати відповідно до законодавства. Одночасно із цим, ОСОБА_10 поставив підпис у відповідній графі бланку заяви про надання статусу безробітного, чим засвідчив, що через відсутність роботи він не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно. Окрім цього, ОСОБА_10 своїм підписом також засвідчив, що він з правами та обов`язками безробітного ознайомлений, та несе відповідальність за достовірність поданих ним даних та відомостей. На підставі поданої заяви, ОСОБА_10 був поставлений на облік до Козятинської міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості, та отримав статус безробітного, у зв`язку із чим, йому було призначене матеріальне забезпечення на випадок безробіття у відповідності до положень Закону України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», яке йому було виплачене у період з 29 травня 2020 року по 21 вересня 2020 року в загальному розмірі 19638грн.08коп. Проте, відповідно до частини першої статті 43 Закону України «Про зайнятість населення», статусу безробітного могла набути: 1) особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатні приступити до роботи; 2) особа з інвалідністю, яка не досягла встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку та отримує пенсію по інвалідності або соціальну допомогу відповідно до законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» та «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю»; 3) особа, молодша 16-річного віку, яка працювала і була звільнена у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, зокрема припиненням або перепрофілюванням підприємств, установ та організацій, скороченням чисельності (штату) працівників. Таким чином, здійснюючи догляд за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, а саме за ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та отримуючи у зв`язку із цим компенсаційні виплати відповідно до законодавства, ОСОБА_10 не міг набути статусу безробітного, а тому не мав правових підстав для отримання матеріального забезпечення на випадок безробіття. Дані обставини були встановлені Козятинською міськрайонною філією Вінницького обласного центру зайнятості та зафіксовані в акті № 22 від 27 жовтня 2020 року, за наслідками проведеного нею розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до вимог Закону України «Про зайнятість населення». Статтею 20 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що фінансування заходів щодо реалізації державної політики у сфері зайнятості населення здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів, Фонду соціального захисту інвалідів, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та інших джерел відповідно до законодавства. Таким чином, ОСОБА_10 діючи свідомо, умисно, з корисливих мотивів, шляхом обману, у період часу з 29 травня 2020 року по 21 вересня 2020 року незаконно заволодів грошовими коштами Фонду загальнообов`язкового соціального страхування України на випадок безробіття в загальному розмірі 19638грн.08коп., які він безпідставно отримав як матеріальне забезпечення на випадок безробіття, не зазначивши у поданій ним заяві про надання статусу безробітного інформації про зайнятість у зв`язку із здійсненням догляду за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, а саме за ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Обвинувачений ОСОБА_10 , в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст.190 КК України, не визнав, зазначивши, що дійсно йому на підставі рішення Управління соціального захисту населення Козятинської районної державної адміністрації Вінницької області від 14.03.2019 року, було призначено компенсаційну виплату по догляду за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, оскільки він здійснював догляд за своєю бабою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Розмір такої виплати складав 04грн.80коп, на місяць, які перераховувались на його банківську картку, проте ними він фактично не користувався, через мізерність суми. Не маючи юридичної освіти, будучи не обізнаним з положеннями діючого законодавства, він вважав себе не зайнятою особою, а тому через відсутність роботи та джерела доходу, звернувся до Козятинської міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного. При зверненні до цього центру зайнятості, йому не був роз`яснений порядок надання статусу безробітного, і вид доходів, які він повинен зазначити у заяві. Саме через дії працівників центру зайнятості, які несвоєчасно провели перевірку його даних та наданих ним документів, йому була безпідставно нарахована та виплачена допомога по безробіттю у розмірі 19638грн.08коп., яка може бути стягнена в цивільно-правовому порядку. Вважає, що в його діях відсутній прямий умисел на протиправне заволодіння грошовими коштами, оскільки він не знав механізму нарахування допомоги по безробіттю. З урахуванням цього, просить його виправдати, та категорично заперечує проти закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності.

Суд критично оцінює покази обвинуваченого ОСОБА_10 , який заперечує свою причетність до вчинення даного кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, оскільки його пояснення не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження та спростовуються сукупністю наявних у справі доказів.

Винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, підтверджується наступними доказами:

Представник потерпілої особи ОСОБА_12 в судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_10 у період часу з 29.05.2020 року по 21.09.2020 року незаконно заволодів грошовими коштами Фонду загальнообов`язкового соціального страхування України на випадок безробіття в загальному розмірі 19638грн.08коп., які він безпідставно отримав як матеріальне забезпечення на випадок безробіття, не зазначивши у поданій ним заяві про надання статусу безробітного інформації про зайнятість у зв`язку із здійсненням догляду за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, які в повному обсязі на даний час добровільно не повернув, а тому просить цивільний позов задовольнити.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні повідомила, що будучи заступником начальника Управління соціального захисту населення Козятинської районної державної адміністрації Вінницької області їй відомо, що ОСОБА_10 на підставі рішення управління від 14.03.2019 року було призначено компенсаційну виплату по догляду за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, оскільки він здійснював догляд за ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та відповідно до положень Закону України «Про зайнятість населення», був занятою особою з цього часу, що йому було роз`яснено уповноваженими працівниками управління та достеменно відомо.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні повідомила, що будучи працівником Козятинської міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості їй відомо, що до центру зайнятості звернувся ОСОБА_10 із заявою про надання статусу безробітного, на підставі якої його було поставлено на облік, він отримав статус безробітного, та йому було призначене матеріальне забезпечення на випадок безробіття. Вподальшому, центром зайнятості проведено розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до положень Закону України «Про зайнятість населення», в ході якого було встановлено, що ОСОБА_10 на момент звернення із заявою про надання статусу безробітного являвся зайнятою особою, оскільки здійснював догляд за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, а тому не мав права перебувати на обліку як безробітний і отримувати матеріальне забезпечення на випадок безробіття, в результаті чого йому безпідставно було нараховано та виплачено суму у загальному розмірі 19638грн.08коп.

При викладені показів представника потерпілої особи та свідків суд враховує, що положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання зокрема свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 754/10882/17 (провадження № 51-1223км22).

З урахуванням цього, покази представника потерпілої особи та свідків відображені без зайвої деталізації, а саме містять сутнісну (змістовну) їх складову.

Крім показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які були допитані в судовому засіданні під час розгляду даного кримінального провадження, вина ОСОБА_10 також підтверджується наступними доказами:

- довідкою Глуховецької селищної ради Козятинського району Вінницької області №142 від 21 січня 2019 року, згідно якої ОСОБА_10 здійснює догляд за своєю бабою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- заявою про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг, поданою ОСОБА_10 до Управління соціального захисту населення Козятинської районної державної адміністрації Вінницької області, та підписаною ним 04 лютого 2019 року, згідно якої просить призначити йому компенсаційну виплату як особі, яка здійснює догляд за особою, яка досягла 80 років. Своїм підписом він підтвердив, що його повідомлено, що в разі зміни обставин, які можуть вплинути на отримання ним соціальної допомоги, компенсації та пільг, він зобов`язаний повідомити органи праці та соціального захисту населення;

- рішенням Управління соціального захисту населення Козятинської районної державної адміністрації Вінницької області від 14 березня 2019 року, згідно якого ОСОБА_10 призначено компенсаційну виплату по догляду за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, а саме за ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на період з 14 березня 2019 року по 15 липня 2032 року у розмірі 04грн.80коп.;

- заявою про надання статусу безробітного, поданою ОСОБА_10 до Козятинської міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості, та підписаною ним 27 травня 2020 року, згідно якої просить надати йому статус безробітного, при цьому інформує, що він не відноситься до зайнятого населення відповідно до статті 4 Закону України «Про зайнятість населення» та через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно. З правами та обов`язками безробітного ознайомлений та несе відповідальність за достовірність поданих даних та відомостей. Дав згоду на використання, внесення до Єдиної інформаційно-аналітичної системи державної служби зайнятості та здійснення верифікації (перевірки) і моніторингу достовірності інформації, поданої ним для нарахування та отримання матеріального забезпечення на випадок безробіття, його персональних даних. Слід зауважити, що під час оформлення та подання цієї заяви, ОСОБА_10 не вказав інформацію про те, що він є зайнятою особою, оскільки здійснює догляду за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, та отримує у зв`язку із цим, компенсаційні виплати відповідно до законодавства;

- персональною карткою № 00002, створеною 29 травня 2020 року відповідальним працівником Козятинської міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості ОСОБА_14 , та підписаною ОСОБА_10 , згідно якої, він не проінформував працівника центру зайнятості про те, що є зайнятою особою, оскільки здійснює догляду за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, та отримує у зв`язку із цим, компенсаційні виплати відповідно до законодавства, про що свідчить не заповнена графа 7 «Працевлаштування (інший вид зайнятості)». Одночасно із цим, своїм підписом засвідчив про те, що поінформований, що його персональні дані включені до Єдиної інформаційно-аналітичної системи державної служби зайнятості з метою надання послуг зі сприяння працевлаштуванню та перевірки даних, що зазначені в документах, поданих ним під час реєстрації як безробітного та протягом періоду перебування на обліку як шукаючого роботу. Також поінформований, що його персональні дані буде оброблено з метою здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої ним для нарахування та отримання матеріального забезпечення на випадок безробіття відповідно до Порядку здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 року № 136;

- пам`яткою, підписаною 17 червня 2020 року ОСОБА_10 , згідно якої він зобов`язався протягом 3-х робочих днів проінформувати центр зайнятості про всі обставини та умови, що впливають на порядок виплати допомоги по безробіттю, зокрема про: працевлаштування за наймом на умовах трудового договору (контракту); виконання оплачуваної роботи (надання послуг) зокрема за договором цивільно-правового характеру; призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років; вступ на навчання за денною формою; призов на строкову або альтернативну (невійськову) службу; поновлення на роботі за рішенням суду. Також зобов`язався у разі отримання ним грошової винагороди з вищевказаних причин відповідно до даних Державної фіскальної служби України або Пенсійного фонду України та приховування цієї інформації від центру зайнятості, повернути отримане матеріальне забезпечення на випадок безробіття на рахунок Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття;

- додатком № 2 до Персональної картки № 00002 «Рішення, прийняті центром зайнятості/філією центру зайнятості щодо зареєстрованого безробітного», та витягами із наказів, згідно яких відносно ОСОБА_10 були прийняті наступні рішення: №НТ200529 від 29 травня 2020 року про надання статусу безробітного з 29.05.2020 року (ч.1 ст.43 Закону України «Про зайнятість населення»); № НТ200529 від 29 травня 2020 року про призначення допомоги по безробіттю з 29.05.2020 року по 23.05.2021 року (п.п.1, 3, 4 ст.22, п.1 ст.23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»); № НТ200529 від 29 травня 2020 року про початок виплати допомоги по безробіттю з 29.05.2020 року (ч.3 ст.22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»); № НТ201102 від 02 листопада 2020 року про припинення виплати допомоги по безробіттю з 27.10.2020 року (встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу зареєстрованого безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття відповідно до п.8 ч.1 ст.45 Закону України «Про зайнятість населення», п.2 ч.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», та п.п.2 п.1 розділу V Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності); № НОМЕР_1 від 02 листопада 2020 року про припинення реєстрації безробітного з 27.10.2020 року; № НТ201102 від 02 листопада 2020 року про повернення виплати за період з 29.05.2020 року по 27.10.2020 року в загальному розмірі 19638грн.08коп.;

- додатком № 4 до Персональної картки № 00002 «Нарахування допомоги по безробіттю та платежі», згідно якого ОСОБА_10 була нарахована та перерахована на його особовий рахунок допомога по безробіттю за період часу з 29 травня 2020 року по 21 вересня 2020 року в загальному розмірі 19638грн.08коп.;

- додатком № 1 до Персональної картки № 00002 «Відвідування центру занятості/філії центру занятості», згідно якого ОСОБА_10 фактично відвідував Козятинську міськрайонну філію Вінницького обласного центру зайнятості: 29.05.2020 року о 08год.39хв.; 29.05.2020 року о 09год.30хв.; 29.05.2020 року о 12год.04хв.; 17.06.2020 року о 09год.13хв.; 08.07.2020 року о 09год.38хв.; 31.07.2020 року о 09год.24хв.; 21.09.2020 року о 10год.00хв., та мов можливість повідомити про обставини, що впливають на виплату йому допомоги по безробіттю;

- довідкою Управління соціального захисту населення Козятинської районної державної адміністрації Вінницької області № 1022 від 19 жовтня 2020 року, згідно якої ОСОБА_10 перебуває на обліку в цьому управлінні та отримує соціальну допомогу по догляду за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, а саме ОСОБА_11 , у розмірі 04грн.80коп. в місяць, з 14 березня 2019 року по 15 липня 2032 року;

- доповідною провідного фахівця з питань зайнятості населення відділу надання соціальних послуг Козятинської міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості ОСОБА_14 від 19 жовтня 2020 року, згідно якої нею було виявлено, що ОСОБА_10 перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Козятинської районної державної адміністрації, де отримує з 14 березня 2019 року компенсаційну виплату по догляду за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, а тому просить провести розслідування страхового випадку;

- актом № 22 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про зайнятість населення», складеним 27 жовтня 2020 року провідним юрисконсультом Козятинської міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості ОСОБА_15 , згідно якого встановлено, що ОСОБА_10 на момент звернення до Козятинської міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості був зайнятою особою, оскільки здійснював догляд за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, та отримував компенсаційні виплати відповідно до законодавства, а тому не мав права перебувати на обліку та отримувати допомогу по безробіттю, а безпідставно нарахована та виплачена йому сума у загальному розмірі 19638грн.08коп., підлягає поверненню Вінницькому обласному центру зайнятості;

- трудовою книжкою серії НОМЕР_2 , заповненою 27 вересня 1994 року відповідальною особою відділу кадрів та діловодства Київського політехнічного інституту на ім`я ОСОБА_10 , згідно якої її власник у період часу з 06 вересня 2017 року по 03 червня 2018 року перебував на обліку в Козятинській міськрайонній філії Вінницького обласного центру зайнятості в якості безробітного та був отримувачем допомоги по безробіттю, а тому йому достеменно був відомий порядок набуття статус безробітного та отримання допомоги по безробіттю;

- довідкою Глуховецької селищної ради Хмільницького району Вінницької області №429 від 17 травня 2021 року, згідно якої ОСОБА_10 здійснював постійний догляд за ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до 01 травня 2021 року.

Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Положеннями статті 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними та допустимими, такими, що не протирічать один одному, приймає їх та приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні даного кримінального правопорушення.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_10 , який заперечую свою причетність до вчинення даного кримінального правопорушення, які наведені ним під час надання показів у справі, суперечать встановленим обставинам та вищенаведеним доказам.

Надаючи оцінку доводам ОСОБА_10 , суд приходить до наступних висновків.

Статтею 61 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення; юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до частини 1 статті 2 КК України, підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Згідно з положеннями частин 1, 3 статті 3 КК України, законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки вказаним Кодексом.

Підставою для виникнення, зміни та припинення правовідносин є один або кілька юридичних фактів, передбачених нормами права. До юридичних фактів належать, зокрема, і діяння особи, які можуть бути як правомірними, так і протиправними. При цьому з одним юридичним фактом норми права можуть пов`язувати виникнення, зміну та припинення декількох правовідносин, у тому числі різної галузевої належності.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження стосовно ОСОБА_10 , юридичним фактом була його неправомірна поведінка, яка полягала у тому, що при зверненні до Козятинської міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного з метою одержання допомоги по безробіттю, він приховав ту обставину, що він перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Козятинської районної державної адміністрації Вінницької області, де отримує компенсаційну виплату відповідно до законодавства по догляду за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, та є зайнятою особою, тобто надав недостовірні дані, на підставі яких було прийнято рішення про надання йому статусу зареєстрованого безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг. Така поведінка згідно пункту 8 частини 1 статті 45 Закону України «Про зайнятість населення», п.2 ч.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», та п.п.2 п.1 розділу V Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, могла зумовити припинення існуючого правовідношення щодо реєстрації безробітного, припинення виплати допомоги по безробіттю.

Водночас із припиненням указаного правовідношення чинне законодавство України пов`язує із зазначеною неправомірною поведінкою виникнення низки нових правовідносин:

- недоговірного зобов`язання з набуття майна без достатньої правової підстави, в межах якого особа, яка набула таке майно, зобов`язана повернути його потерпілому (стаття 1212 ЦК України);

- цивільного правовідношення, у межах якого реалізується недоговірна цивільна відповідальність, а саме втрата права на призначення допомоги по безробіттю (положення Закону України «Про зайнятість населення», Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», та Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності);

- кримінального правовідношення, у межах якого реалізується кримінальна відповідальність за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого статтею 190 КК України.

Кожне з цих правовідношень відрізняється за своїм змістом. Зокрема, недоговірне зобов`язання з набуття майна без достатньої правової підстави має, в першу чергу, компенсаційний характер. Його зміст полягає в обов`язку особи відновити порушене суб`єктивне право іншої особи або компенсувати завдану шкоду (стаття 1213 ЦК України).

Натомість у межах правовідносин, у яких реалізується кримінальна відповідальність, виконується каральна функція права. Їхнім змістом є обов`язок особи, яка вчинила правопорушення, зазнати осуду з боку держави та перетерпіти негативні наслідки за вчинені правопорушення.

У цьому разі одночасне притягнення однієї особи до цивільної та кримінальної відповідальності не суперечить передбаченому у частині 1 статті 61 Конституції України принципу, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Наведене конституційне положення не виключає можливості настання двох видів юридичної відповідальності, якщо одним діянням особа вчиняє два різні правопорушення, тобто склади яких містять різні елементи та базуються на різних фактах. У таких випадках має місце ідеальна сукупність правопорушень двох видів (наприклад, злочину та цивільно-правового делікту).

Таким чином, відмінності у складі правопорушення слугують підставою для притягнення особи до різних видів юридичної відповідальності.

У цій справі судом встановлено, що своїми діями ОСОБА_10 порушив порядок реалізації передбаченого актами цивільного законодавства суб`єктивного права на одержання державної допомоги по безробіттю (елемент складу цивільно-правового делікту), та у період часу з 29.05.2020 року по 21.09.2020 року отримував державні кошти (тобто заволодів чужим майном) шляхом подання заяви, яка містила недостовірну інформацію (тобто фактично шляхом введення в оману), заподіявши цим істотної шкоди відносинам власності (елемент складу злочину, передбаченого статтею 190 КК України).

За нормативним визначенням шахрайства, якщо особа, звертаючись до центру зайнятості з метою одержання допомоги по безробіттю, умисно приховав факти, які спричинили наслідки правового характеру й завдали потерпілій стороні матеріальної шкоди, то такі дії є підставою для виникнення як цивільно-правових, так і кримінально-правових відносин. А отже, є підстави для притягнення зазначеної особи до цивільної та кримінальної відповідальності.

Факт установлення законодавцем відповідного механізму повернення надміру виплачених коштів не виключає притягнення особи за вказані умисні дії саме до кримінальної відповідальності, адже згадана процедура має техніко-правовий характер, містить порядок вчинення відповідних цивільно-правових дій і є однією з гарантій мінімізації необґрунтованих звернень за допомогою. Існуючий механізм не стосується ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 190 КК України (караність якого визначається тільки цим Кодексом), а тому не може ставити під сумнів правомірності притягнення до кримінальної відповідальності за шахрайство, за умови доведеності всіх елементів кримінального правопорушення й винуватості особи.

Крім того, установлення законодавцем окремого правового механізму повернення безпідставно виплачених коштів не виключає необхідності та можливості правової оцінки дій, унаслідок яких відбулося заволодіння коштами. Такий механізм не покладає на правопорушника жодних додаткових негативних наслідків, а спрямований на повернення безпідставно набутого майна. Саме з огляду на компенсаційний характер цього механізму він стосується повернення тільки безпідставно набутого майна, тобто лише надміру виплачених коштів.

Щодо відповідних кримінально-правових норм (зокрема, про відповідальність за шахрайство, підроблення документів тощо) та норм Закону України «Про зайнятість населення», Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», та Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, то між ними конкуренції не виникає, адже вони регламентують різну поведінку, стосуються різних суб`єктів. Зазначене також свідчить про те, що наявність згаданої процедури повернення коштів не виключає кримінальної відповідальності за шахрайство в ході протиправного заволодіння чужим майном у випадку, якщо його було набуто за відсутності жодної юридичної підстави.

Таким чином, правильність правової оцінки поведінки особи, котра отримує допомогу, не маючи за законом для цього права, безпосередньо залежить від належного з`ясування наявності елементів складу злочину шахрайства.

Як визначено у статті 190 КК України, шахрайством є заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Обман як злочинний спосіб може полягати у повідомленні потерпілому неправдивих відомостей (активний обман) та/або приховуванні певних обставин, якщо в особи є обов`язок повідомити про них (пасивний обман). Обман при шахрайстві застосовується винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Тому умовою визнання обману ознакою об`єктивної сторони шахрайства є використання його для заволодіння майном чи придбання права на майно. З суб`єктивної ж сторони шахрайство характеризується прямим умислом і корисливим мотивом.

Відсутність хоча б одного зі складових елементів шахрайства, у тому числі об`єктивної чи суб`єктивної сторони, означає, що дії особи, поведінка якої оцінюється, можуть перебувати в іншій, ніж кримінальна, юридичній площині й свідчити про наявність цивільного спору.

Як встановлено органом досудового розслідування та судом, ОСОБА_10 особисто звернувся до Козятинської міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості, із заявою про надання йому статусу безробітного. При цьому, в поданій заяві, на підставі якої було прийнято рішення про надання йому статусу безробітного, призначення допомоги по безробіттю, та початок виплати допомоги по безробіттю, ОСОБА_10 не зазначив відомостей про перебування його на обліку в Управлінні соціального захисту населення Козятинської районної державної адміністрації Вінницької області, отримання компенсаційної виплати відповідно до законодавства по догляду за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, а отже наявності у нього статусу зайнятої особи, хоча знав про наявність даних обставин.

Неповідомлення (не зазначення) ОСОБА_10 відомостей про перебування його на обліку в Управлінні соціального захисту населення Козятинської районної державної адміністрації Вінницької області, отримання компенсаційної виплати відповідно до законодавства по догляду за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, а отже наявності у нього статусу зайнятої особи, як спосіб отримання допомоги по безробіттю є одним із різновидів обману, що характеризується документальною (письмовою) формою та проявляється через пасивну поведінку особи, котра не повідомляє обов`язкової за законом інформації.

ОСОБА_10 , знаючи, що він перебував на обліку в Управлінні соціального захисту населення Козятинської районної державної адміністрації Вінницької області, де отримував компенсаційну виплату відповідно до законодавства по догляду за особою похилого віку, яка досягла 80-річного віку, та є зайнятою особою, умисно не повідомив про це уповноважений орган - Козятинську міськрайонну філію Вінницького обласного центру зайнятості, що вказує на умисні його дії з метою обману та корисливого мотиву.

Отже, ОСОБА_10 взагалі не мав права на надання йому статусу безробітного, призначення допомоги по безробіттю, у зв`язку із чим, умисне неповідомлення (не зазначення) достовірних відомостей, спричинило негативні наслідки у вигляді безпідставного нарахування йому допомоги по безробіттю.

Вищенаведене свідчить про наявність в діях ОСОБА_10 всіх елементів (ознак) складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Доводи ОСОБА_10 про те, що при зверненні до центру зайнятості, йому не був роз`яснений порядок надання статусу безробітного, і вид доходів, які він повинен зазначити у заяві, є неспроможними, оскільки вказана обставина не може свідчити про відсутність складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

З огляду на ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_10 до вчинення даного кримінального правопорушення, у період часу з 06.09.2017 року по 03.06.2018 року перебував на обліку в Козятинській міськрайонній філії Вінницького обласного центру зайнятості в якості безробітного, та був отримувачем допомоги по безробіттю, а тому йому достеменно був відомий порядок набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю.

Окрім того, за наявності потреби в отриманні консультацій (роз`яснень) щодо заповнення заяв та надання тих чи інших відомостей (даних), які мають істотне значення, особа, яка має намір отримати статус безробітного та допомогу по безробіттю, не позбавлена можливості в усній чи письмовій формі звернутися до відповідного центру зайнятості чи його уповноваженого працівника з цього проводу, разом із цим, матеріали справи не містять жодних доказів про вчинення ОСОБА_10 вказаних дій, як і того, що йому було відмовлено у наданні таких консультацій (роз`яснень).

Твердження ОСОБА_10 про те, що саме через дії працівників центру зайнятості, які несвоєчасно провели перевірку його даних та наданих ним документів, йому була безпідставно нарахована та виплачена допомога по безробіттю у розмірі 19638грн.08коп., є недоведеними, оскільки матеріали справи не містять жодних належних та допустимих письмових доказів на підтвердження проведення службового розслідування з цього приводу відносно конкретних працівників центру зайнятості, доведення їх вини у порушенні вимог Закону України «Про зайнятість населення», Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», та Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, та притягнення їх до юридичної відповідальності.

Посилання ОСОБА_10 на те, що внаслідок відсутності у нього юридичної освіти, та через необізнаність з положеннями діючого законодавства, він вважав себе не зайнятою особою, а тому звернувся до центру зайнятості, є безпідставними, оскільки згідно зі статтею 68 Конституції України, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Презумпція знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається) означає, що кожен вважається таким, що знає закони. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в частині 2 статті 68 Конституції України. Презумпція знання законодавства поширюється тільки на закони та інші нормативно-правові акти, які доведені до відома населення у порядку встановленому законом. Згідно з частиною 3 статті 57 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права та обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними. І відповідно, не можуть застосовуватись. Тому основною умовою набрання нормативно-правовим актом законної сили, і, отже, обов`язку його знати є його офіційне оприлюднення, яке здійснюється шляхом опублікування у офіційних друкованих виданнях. Опублікування нормативно-правового акта є юридичною підставою презумпції знання законодавства. Суть цієї презумпції полягає в тому, що ніхто не може посилатись на незнання закону, якщо він був опублікований у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини першої статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення в стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Виходячи з принципу диспозитивності, зазначеного у статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. При цьому, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Таким чином, сторона, зацікавлена у розгляді та вирішенні певного питання, має порушити його перед судом і на відповідній стадії провадження.

Під час судового провадження, суд дотримуючись вимог статей 10, 22 КПК України, створив всі необхідні та належні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, відповідно до принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи подання ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник адвокат ОСОБА_16 мали можливість для з`ясування обставин, що мають значення для даного кримінального провадження, реалізувати права, передбачені статтею 42 КПК України, зокрема вимагати виклику і допиту свідків захисту; збирати і подавати суду докази.

Однак будь-яких клопотань щодо виклику і допиту свідків захисту, та необхідності отримання нових доказів, та подання їх суду, стороною захисту не заявлялось.

Клопотань про визнання доказів недопустимими в порядку статті 89 КПК України, стороною захисту також не заявлялось.

За наведених обставин, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 щодо відсутності будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження його вини, є безпідставні та помилкові.

Відповідно до положень статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.

Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ч.1 ст.190 КК України, а саме заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), правильно кваліфіковані органом досудового розслідування.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Прокурор ОСОБА_17 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просив визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, та призначити йому покарання у виді громадських робіт строком на 200 (двісті годин). На підставі ст.49 КК України, звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності.

За роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до положень статті 12 КК України, віднесене до кримінального проступку.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_10 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в смт.Глухівці Козятинського району Вінницької області, має вищу освіту, розлучений, непрацевлаштований, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 20.04.2021 року, ОСОБА_10 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, судимостей не має.

За характеристикою Глуховецької селищної ради Хмільницького району Вінницької області № 74 від 02.02.2021 року, ОСОБА_10 за місцем свого проживання характеризується посередньо, скарг від мешканців села на нього не поступало.

Як слідує з довідок Комунального підприємства «Козятинська центральна районна лікарня» Козятинської міської ради від 17.02.2021 року, ОСОБА_10 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Відповідно до статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За пунктом 4 частини 1 статті 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_10 визначено щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, які обтяжують його покарання, органом досудового розслідування не встановлено.

Однак суд не погоджується з наявністю пом`якшуючих покарання ОСОБА_10 обставин, вважає, що щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами кримінального провадження, та підлягають виключенню за наступних обставин.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 10 вересня 2019 року у справі 761/23886/14-к (провадження № 51-8756км18), щире каяття - це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше злочинів. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. При цьому, щире каяття не є тотожним поняттям до визнання вини (визнання особою факту вчинення нею злочину).

Сам факт визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення не свідчить про щире каяття, оскільки щире каяття передбачає, окрім визнання факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Натомість, у матеріалах кримінального провадження відсутні дані на підтвердження вчинення обвинуваченим ОСОБА_10 зазначених дій.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений будь-якої допомоги в установленні невідомих органом дізнання або досудового розслідування обставин справи, не надавав.

Надання лише показів в якості підозрюваного (обвинуваченого), не є активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення у розумінні статті 66 КК України.

За рекомендаціями, викладеними в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

З урахуванням вимог статей 66, 67 КК України, роз`яснень щодо застосування його норм, викладених у постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 156/98/18 (номер провадження 51-9408км18) та рекомендацій, наведених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд ретельно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , не має.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19 березня 2020 року по справі №290/932/19 зазначив, що призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин. У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.

З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеру діяння, обстановки, способу, місця, часу його вчинення, відсутністю пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, особи обвинуваченого, суд погоджується із позицією прокурора щодо призначення ОСОБА_10 покарання в межах санкції статті закону, яка передбачає відповідальність за вищевказане кримінальне правопорушення, а саме у виді громадських робіт строком на 200 (годин), оскільки дане покарання на думку суду, відповідатиме вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, є відповідним вчиненому кримінальному правопорушенню, а також за своїм видом та розміром - необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Відповідно до положень частини 5 статті 74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

За правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 28 березня 2024 року у справі № 522/22645/20 (номер провадження 51-6334км23), звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, за наявності згоди такої особи, а у разі відмови особи, то звільнення її від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, є обов`язком суду.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на момент ухвалення даного вироку, з дня вчинення (з 29.05.2020 року по 21.09.2020 року) ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, минуло понад три роки.

За таких обставин, ОСОБА_10 за вироком суду підлягає звільненню від призначеного судом покарання на підставі, передбаченій п.2 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Речові докази та витрати на залучення експерта в кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого в рамках кримінального провадження, як в ході досудового розслідування, так і під час судового розгляду справи, не застосовувався.

Статтею 127 КПК України визначено, що підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин 1, 5 статті 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно частини 1 статті 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

За пунктом 7 частини 1 статті 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Верховний Суд у постанові від 16 травня 2019 року у справі № 462/5779/15-к (номер провадження 51-8147км18) зробив правовий висновок, згідно якого, якщо в кримінальному провадженні був заявлений цивільний позов, то у такому випадку він є обов`язковим предметом судового розгляду. Кримінальним процесуальним законом передбачені підстави для залишення цивільного позову без розгляду, а саме: у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення (стаття 129 КПК України), у випадку нез`явлення у судове засідання цивільного позивача, його представника чи законного представника, крім випадків, коли від нього надійшло клопотання про розгляд позову за його відсутності (стаття 326 КПК України). З будь-яких інших підстав суд не має права залишити позов без розгляду при постановленні обвинувального вироку.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що прокурором Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області, який діє в інтересах держави в особі Вінницького обласного центру зайнятості заявлено цивільний позов, згідно якого він просить суд стягнути з ОСОБА_10 на користь держави в особі Вінницького обласного центру зайнятості шкоду завдану кримінальним правопорушенням в розмірі 18638грн.08коп.

Відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного (частина третя статті 44 Закону України «Про зайнятість населення»).

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення», реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу зареєстрованого безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг.

За абзацом 5 частини першої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» фонд має право стягувати відповідно до закону кошти Фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою.

Частиною другою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Згідно частини першої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Тлумачення вказаної статті свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14, та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (номер провадження № 61-33727сво18).

З урахуванням встановлених судом обставин, цивільний позов є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення,

Відповідно до частин 1, 2 статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.

Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.

Оскільки днем підписання вироку є 11 квітня 2024 року, то датою його постановлення є саме цей день.

Керуючись ст.ст.349, 368, 370, 374, 376, 392, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин.

Відповідно до ч.5 ст.74 КК України, звільнити ОСОБА_10 від призначеного покарання на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов прокурора Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області, який діє в інтересах держави в особі Вінницького обласного центру зайнятості, до ОСОБА_10 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь держави в особі Вінницького обласного центру зайнятості безпідставно отримане ним матеріальне забезпечення на випадок безробіття у загальному розмірі 18638грн.08коп.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя