Провадження № 11-кп/824/3476/2024 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого на ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 21 березня 2024 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111; ч.3 ст.255; ч.1 ст.263; ч.1 ст.263; ч.5 ст.407; ч.4 ст.410; ч.4 ст.410 КК України.

Під час судового засідання прокурором заявлено клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , оскільки ризики, які враховувались раніше при застосуванні до останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та вирішення питання про продовження цього запобіжного заходу у вигляді можливості переховувавтися від суду, незаконно випливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити інкриміноване кримінальне правопорушення, продовжують існувати та не зменшились, також посилається на тяжкість інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень. Вважає, що менш суворі запобіжні заходи не забезпечать не настання існуючих ризиків та належної процесуальної поведінки.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 до 19 травня 2024 року включно.

Суд, обґрунтовуючи доцільність перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою зазначив, що останній набув статусу обвинуваченого та обґрунтованість висунутого обвинувачення перевірятиметься в ході судового розгляду, також врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні сукупності кримінальних правопорушень різного ступеню тяжкості, в тому числі тяжких та особливо тяжких, обставини, які враховувались судом раніше не змінилися, ризики не зменшились та продовжують існувати. Судом взято до уваги також характер висунутого обвинувачення, суспільну небезпеку інкримінованих дій, фактичні обставини, за яких інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, які свідчить про реальне існування ризиків переховування обвинуваченого від суду, продовження вчинення кримінального правопорушення, можливість незаконного впливу на свідків, експертів. Судом зазначено, що характеризуючи дані обвинуваченого, наявність захворювань згідно медичної документації у своїй сукупності не переважають можливих ризиків неправомірної його поведінки. Судом також зауважено, що інкриміновані обвинуваченому кримінальні правопорушення мають надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлені тяжкими наслідками, а тому відсутні підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисники обвинуваченого просять ухвалу суду скасувати та застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю за місцем його проживання та/або визначити розмір застави, в розмірі передбаченому п.3 ч. 5 ст. 182 КПК України - від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В обґрунтування апеляційної скарги та доповнень до неї зазначають, що судом неповно з`ясовано обставини справи, посилаються на грубе порушення норм КПК України та порушення прав і свобод ОСОБА_7 .

Вважають свавільним та бездоказовим ствердження судом посилань прокурора на «надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлені тяжкими наслідками» та зазначає про відсутність посилань на те, що це за тяжкі наслідки, адже потерпілих немає, в чому полягає суспільна небезпека і без дослідження цього критерію через оцінку доказів вважає передчасним та недопустимим.

Звертають увагу на ті обставини, що ОСОБА_7 не переховувався від органу досудового розслідування, не знаходився у розшуку, на виклики своєчасно з`являвся до слідчого, не спотворював речових доказів та документів, не впливав на інших учасників судового провадження, не перешкоджав кримінальному провадженню іншим чином, не вчиняв інших кримінальних правопорушень, за результатами службового розслідування у діях ОСОБА_7 не було виявлено порушень, а також на тривалість перебування його під вартою.

Вважають клопотання прокурора не обгрунтованим та таким, що ґрунтується тільки на припущеннях, оскільки прокурором не зазначено та не доведено відповідними доказами неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою, клопотання не містить аналізу ризиків, які існують з урахуванням особливостей кримінального провадження та особи обвинуваченого, а також посилань на матеріали, що свідчать про існування заявлених ризиків.

Стверджують що клопотання прокурора не відповідає вимогам ст.199 КПК України , його копія не була вручена обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

Зазначають, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення спростовується під час дослідження письмових доказів в судових засіданнях та підтверджує штучне створення доказової бази у даному кримінальному провадженні для притягнення його до відповідальності з метою перешкоджання його професійній діяльності.

Також посилаються на порушення прав ОСОБА_7 , оскільки тримання під вартою не є мірою заочного покарання, а є методом дотримання підозрюваним належної процесуальної поведінки, однак у даній ситуації ОСОБА_7 відбуває покарання без вироку суду протягом 1 року і 8 місяців. Вказують на не врахування судом вимог Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод ті рішень ЄСПЛ.

Зазначають, що аналіз поведінки ОСОБА_11 в аспекті вказаних обставин також свідчить про відсутність потреби застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки він має міцні соціальні зв`язки на території України, постійне місце проживання, під час перебування на державних посадах до дисциплінарної, адміністративної відповідальності не притягувався, стягнення до нього не застосовувались, навпаки, має державні нагороди та грамоти, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Зазначає про погіршення здоров`я обвинуваченого через перебування в умовах тримання під вартою та потребує проведення медичного огляду та подальшого лікування в закладах МОЗ.

Вважають необґрунтованим та бездоказовим посилання прокурора на наявність ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду, оскільки посилання на тяжкість висунутого обвинувачення не відповідає практиці ЄСПЛ, а посилання на тісний зв`язок ОСОБА_7 із представниками фсб рф не містить жодних підтверджень та вноситься з метою дискредитації ОСОБА_7 та застосовується через резонансність та тригерність таких посилань. На противагу вказаному, переховування від суду не лежить в інтересах ОСОБА_7 , який розуміє нікчемність доказової бази та політичну вмотивованість висунутого обвинувачення проти себе. Також зазначає, що обвинувачений має на утриманні батьків похилого віку, а за складного матеріального становища та введення воєнного стану в країні переховування не може бути ефективним.

Наявність ризику незаконно впливати на свідків також вважають недоведеним, оскільки усі свідки та їх свідчення ОСОБА_7 відомі з червня 2023 року та доказів будь-якого впливу на вказаних осіб стороною обвинувачення не надано, разом з тим, більшість свідків є співробітниками ГУ СБУ та АР Крим та є поза зоною досяжності ОСОБА_7 . Вважає, що застосування цілодобового домашнього арешту з електронним засобом контролю нівелює заявлений ризик.

Також вважають необґрунтованим та безпідставним ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, з огляду на те, що досудове розслідування завершено, стороною обвинувачення зібрані всі необхідні докази, а тому вказаний ризик не є актуальним, доказів протилежного стороною обвинувачення не надано.

Посилання на наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження вказаного кримінального правопорушення вважають безпідставним та звертають увагу на відсутність доказів, підтверджуючих тезу прокурора щодо здійснення ОСОБА_7 незаконної діяльності з надання іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, а встановлення судом того, що ОСОБА_7 виконував свої обов`язки згідно наказів та інструкцій свідчить про відсутність вказаного ризику.

Також посилаються на можливість визначення розміру застави, яка відповідно до п.3 ч. 5 ст. 182 КПК України може бути визначена у розмірі від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисників, які підтримали вимоги апеляційної скарги, прокурора, який заперечив проти її задоволення, обговоривши її доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.3 ст.331 КПК України, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

У відповідності до ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Суд, розглядаючи питання доцільності перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, фактично дійшов висновку про наявність підстав для продовження строку його тримання під вартою у зв`язку з продовженням існування ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч. 1 ст.177 КПК України, та визнав безпідставним посилання прокурора на наявність ризику, передбаченого п.2 ч.1 ст.177 КУпАП.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , оскільки продовжують існувати обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_7 перебувати на волі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду про доцільність подальшого перебування під вартою ОСОБА_7 на час судового розгляду.

Твердження апеляційної скарги про порушення процесуальних вимог, які полягають у неврученні обвинуваченому прокурором клопотання про продовження строку тримання під вартоюпід час судового розгляду, яке було проголошено прокурором під час судового розгляду у присутності ОСОБА_7 , не свідчать про істотні порушення кримінального процесуального закону, які можуть слугувати підставою для зміни чи скасування судового рішення.

Як випливає із змісту ухвали про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд врахував обставини, передбачені ст.178 КПК України, та ухвалив судове рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів, приймаючи до уваги також дані про обвинуваченого у сукупності з іншими наведеними вище даними, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст.176 КПК України, можуть на даному етапі розгляду кримінального провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч.5 ст.194 КПК України.

Рішення суду першої інстанції не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Враховуючи суспільну небезпечність інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, зокрема і проти основ національної безпеки України та проти встановлення порядку несення військової служби, приймаючи до уваги тяжкість кримінальних правопорушень, більшість з яких відповідно ст. 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, характер вчиненого правопорушення, особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що висновки суду про продовження існування зазначених прокурором ризиків є такими, що ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, тому відсутні підстави для зміни обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який.

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність обставин, які виправдовують продовження дії обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Судом першої інстанції також в повній мірі обґрунтована відповідність вимогам суспільного інтересу із врахуванням презумпції невинуватості для продовження дії такого запобіжного заходу як тримання під вартою обвинуваченого.

Таким чином, на думку апеляційного суду, в цьому випадку суспільний інтерес перебування обвинуваченого під вартою, переважає особистий інтерес обвинуваченого.

Доводи апеляційної скарги про відсутність належних та допустимих доказів наявності його вини у інкримінованих йому кримінальних правопорушень не можуть бути предметом дослідження в суді апеляційної інстанції при перегляді на предмет законності ухвали суду першої інстанції про доцільність перебування під вартою обвинуваченого під час судового розгляду.

Посилання захисників на наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, відсутність судимостей, наявність державних нагород та грамот, не є тими стримуючими факторами та не переважають можливих ризиків її неправомірної поведінки, а відомості щодо стану його здоров`я були перевірені судом першої інстанції та не знайдено обставин, які б вказували на неможливість перебування обвинуваченої в СІЗО.

Доводи захисника обвинуваченого про те, що наявність ризиків, заявлених прокурором, не підтверджена фактами та доказами, є безпідставними, оскільки із судового рішення випливає, що судом першої інстанції надана належна оцінка обставинам, зазначеним у клопотання прокурора, з якою колегія суддів погоджується.

Крім того, колегія суддів вважає правомірним не визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, оскільки вказана позиція узгоджується із ст. 183 КПК України, яка визначає, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Всі інші доводи апеляційних скарг, зокрема щодо ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ст.177 КПК України, були досліджені судом першої інстанції при обранні запобіжного заходу і ним надана належна оцінка, а жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено.

Відтак, колегія суддів вважає, що лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дію якого продовжено судом першої інстанції, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні на даній стадії судового розгляду.

Описка у даті ухвалення судового рішення усунута судом першої інстанції у порядку ст.379 КПК України, тому зауваження обвинуваченого не свідчать про незаконність ухвали про продовження строку утримання під вартою.

Порушень норм кримінального процесуального законодавства, які б могли слугувати підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин ухвала суду є законною.

Керуючись ст.404, 405,407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисників залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року про продовження строку тримання під вартоюОСОБА_7 - без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Суддя: Суддя: