482/843/19 08.04.2024
н/п 1-кп/490/128/2020
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 482/843/19
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Миколаєва кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000360 від 29.05.2018 року, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Нова Одеса Новоодеського району Миколаївської області, є громадянином України, має професійно-технічну освіту, не одружений, офіційно не працює, раніше не судимий, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України,

за участю прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника адвоката ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Згідно зміненого обвинувального акту у даному кримінальному провадженні, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, а саме: таємному викраденні чужого майна (крадіжка), за наступних обставин.

Так, 29.05.2018 року у ранковий час (більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не виявилося можливим), ОСОБА_3 перебував поряд з територією домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де знаходився автомобіль марки "ЗИЛ-ММЗ", реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_8 та яким користується її чоловік ОСОБА_6 ..

В цей час, ОСОБА_3 помітив, що поряд з вище зазначеним автомобілем нікого не має та у нього раптово виник умисел на таємне викрадення майна з салону вказаного автомобілю.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_3 , діючи умисно та протиправно з метою наживи та збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом відчинення незамкнутих на ключ дверей потрапив до салону автомобіля "ЗИЛ-ММЗ", реєстраційний номер НОМЕР_1 , де помітив та викрав 9000 гривень, які належать ОСОБА_6 ..

Після цього, ОСОБА_3 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 9000 гривень.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, не визнав та суду пояснив, що 29.05.2018 року близько 07:00 год. він йшов на автовокзал щоб поїхати до м.Єланець. В цей час він помітив на узбіччі ОСОБА_6 , який ремонтував свій вантажний автомобіль "ЗИЛ", в кузові якого знаходився пісок. Так як на його думку ОСОБА_6 займається незаконним видобутком та продажем піску, він подзвонив на спецлінію "102" та викликав слідчо-оперативну групу. Через декілька хвилин приїхали поліцейські і відібрали у нього пояснення та заяву. Коли він надавав пояснення, з`явилась дружина ОСОБА_6 ОСОБА_9 . Після надання пояснень, поліцейські його відпустили і він пішов на автовокзал щоб поїхати в м.Єланець. Під час спілкування з поліцейськими та надання пояснень, ОСОБА_6 нікому нічого не повідомляв з приводу грошей. Ближче до обіду, йому зателефонував поліцейський ОСОБА_10 та повідомив, що на нього фабрикують справу. Гроші він не брав та до салону автомобіля не сідав. Вважає, що на нього умисно сфабрикували справу, так як він постійно подавав до поліції заяви на незаконний видобуток піску ОСОБА_6 .. На його думку, поліцейські покривають дії ОСОБА_6 у незаконному продажу піску. Додатково зазначив, що ОСОБА_11 і ОСОБА_6 є кумами, сусідами та давно товаришують. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 не визнав.

Допитаний під час розгляду справи потерпілий ОСОБА_6 дав показання про те, що з обвинуваченим ОСОБА_3 знайомий та між ними склалися неприязні відносини через неодноразові звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів із заявами про нібито протиправну діяльність ОСОБА_6 з незаконного перевезення піску. Зазначив, що йому на праві приватної власності належить автомобіль марки "ЗИЛ". В даному автомобілі на полиці, під стелею кабіни над пасажирським сидінням, він зберігав грошові кошти в сумі 9000 гривень, які знаходились у гаманці. Дані грошові кошти були ним позичені у сусіда ОСОБА_12 .. В травні 2018 року, більш точної дати та часу вже не пам`ятає, він припаркував даний автомобіль на стоянці по АДРЕСА_1 , але більш точної адреси вже не пам`ятає, та залишився у ньому ночувати. У кузові даного автомобіля знаходився пісок, на який у нього були всі необхідні документи. На наступний день, близько 06:00-06:15 години, він пішов за місцем проживання його батьків за адресою: АДРЕСА_2 , де порався по господарству. Двері в автомобілі "ЗИЛ" закривались лише ручкою і перед тим, як піти, він не перевірив, чи зачинені були пасажирські двері в автомобілі, чи ні. Приблизно через 30 хвилин, він вже на легковому автомобілі повернувся до машини "ЗИЛ". По прибуттю на місце, біля автомобіля "ЗИЛ" нікого не було, але його насторожило те, що двері з пасажирської сторони не були щільно зачинені. Через 7-10 хвилин, на місце приїхали співробітники поліції разом з ОСОБА_3 , які повідомили про написання останнім заяви щодо вчинення крадіжки піску ОСОБА_6 , та попросили надати їм документи на пісок. У зв`язку з тим, що даний автомобіль був зламаний, працівники забрали на перевірку лише документи на пісок, а машина так і залишилась стояти на стоянці. Потім, працівники поліції та ОСОБА_3 поїхали. Знаходячись за вказаною адресою, зателефонував до знайомого ОСОБА_13 щоб спитати з приводу запчастин на "ЗИЛ" для ремонту, на що той повідомив йому про те, що близько 07:00 години бачив, як ОСОБА_3 знаходився у кабіні його автомобіля. Після цього, він виявив крадіжку свого гаманця та грошових коштів з автомобіля "ЗИЛ", у зв`язку з чим звернувся із відповідною заявою до відділу поліції. Через деякий час, він зустрів ОСОБА_3 та спитав у нього з приводу крадіжки грошей, на що той йому відповів, що ніяких грошей у нього не брав.

Допитаний під час розгляду справи свідок ОСОБА_11 дав показання про те, що з обвинуваченим ОСОБА_3 вони знайомі та мали нормальні відносини до даних подій, а потерпілий ОСОБА_6 є його сусідом. Лише зі слів знає, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 склались неприязні відносини, через неодноразові звернення ОСОБА_3 із заявами до правоохоронних органів на ОСОБА_6 .. Приблизно в кінці травня 2018 року біля 07:00 години, більш точної дати та часу вже не пам`ятає, він їхав на своєму автомобілі на заправку в с.Касперовка. Спочатку їхав по АДРЕСА_2 , а потім повернув на вул.Центральну і зліва на відстані близько 80-100 метрів побачив машину "ЗИЛ", яка належала ОСОБА_6 , та була повернута передньою частиною у бік м.Вознесенськ. Він вирішив під`їхати трохи ближче і спитати, чи не зламалась його машина. Пригальмувавши біля машини "ЗИЛ" у лівому ряду, на відстані біля 7-8 метрів, побачив як в кабіні з пасажирської сторони знаходився ОСОБА_3 і були відчинені праві пасажирські двері. При цьому, вікна в машині були прозорими без затемненої плівки. ОСОБА_3 , помітивши його, прижався до задньої стінки кабіни та, утримуючи щось в руках, точно сказати не може, прижав до себе. У зв`язку з тим, що ОСОБА_6 на місці не було, він поїхав далі. Коли їхав по трасі в сторону заправки, зателефонував ОСОБА_14 , але той йому не відповів. Через деякий час, ОСОБА_6 йому передзвонив і він повідомив йому про те, що бачив як в кабіні його машини "ЗИЛ" сидів ОСОБА_3 .. ОСОБА_6 відповів йому, що в машині лежали гроші і кинув слухавку. Пізніше, але в той же день, ОСОБА_6 розповів йому про те, що в машині знаходились грошові кошти в сумі 9000 гривень, які були викрадені. Під час проведення досудового розслідування з ним проводився слідчий експеримент, в ході якого він показував на місці вказані обставини, свідком яких був.

Допитаний під час розгляду справи свідок сторони захисту ОСОБА_15 дав показання про те, що 25 років і 4 місяці він пропрацював в органах Національної поліції України. Громадянин ОСОБА_3 неодноразово викликав працівників поліції на ОСОБА_6 , у зв`язку з незаконною діяльністю піщаного кар`єру. 29.05.2018 року біля 07:00 години він йшов на проходження МСЕК, оскільки є інвалідом ІІ групи. Проходячи повз автомобіля "ЗИЛ", який належить ОСОБА_6 , побачив, що двері в кабіні були зачинені, і машина була повернута кабіною до тротуару, а кузовом до проїзної частини. Крім того, в кузові машини знаходився пісок. Автомобіль "ВАЗ 2110" синього кольору, на якому ОСОБА_6 привіз свою дружину ОСОБА_9 , стояв позаду "ЗИЛа". Біля вказаної машини стояли ОСОБА_3 , слідчий ОСОБА_16 , оперуповноважений Вареник, водій слідчо-оперативної групи, ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_17 .. Він, не підходячи до вказаних осіб, пішов далі, а вже на наступний день ОСОБА_3 сказав йому, що відносно нього сфабриковано справу. Вважає, що кримінальна справа по факту крадіжки грошових коштів з машини ОСОБА_6 є сфабрикованою, так як ніяких відбитків пальців не було і не було слідів зламу. Потерпілий ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_11 взагалі є сватами.

Аналізуючи обвинувачення органу досудового слідства, перевірені в судовому засіданні докази, що ним були надані, суд дійшов до висновку про те, що пред`явлене обвинуваченому ОСОБА_3 обвинувачення за ч.1 ст.185 КК України не доведено і він підлягає виправданню за недоведеністю у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.2 КПК України, завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

При цьому, відповідно до ч.4 ст.17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Крім того, у п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Статтею 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета його вчинення, а також види і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

За частиною 1 статті 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України покладений на слідчого та прокурора.

Відповідно до ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст.85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Так, на підтвердження вини ОСОБА_3 у вчиненні зазначеного вище кримінального правопорушення, орган досудового розслідування посилається на наступні документи, а саме:

витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №0000360 від 29.05.2018 року за ч.1 ст.185 КК України;

протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 29.05.2018 року;

заява ОСОБА_8 від 29.05.2018 року про надання дозволу працівникам поліції на огляд автомобіля марки "ЗИЛ-ММЗ";

протокол огляду місця події від 29.05.2018 року з фототаблицею до нього;

протокол проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 від 04.07.2018 року.

Щодо витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №0000360 від 29.05.2018 року за ч.1 ст.185 КК України та протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 29.05.2018 року, слід зазначити наступне.

Відповідно до п.1 розділу 2 Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Офісу Генерального прокурора від 30.06.2020 року №298, до Реєстру вносяться відомості про зокрема, час та дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника; короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.

Як вбачається з зазначеного витягу, відомості про вказане правопорушення були внесені до ЄРДР о 15:52 год. 29.05.2018 року.

Слід зазначити, що вказані документи не несуть інформації про вчинення кримінального правопорушення саме обвинуваченим ОСОБА_3 ..

Крім цього, як вбачається з протоколу огляду місця події від 29.05.2018 року, проведеного слідчим СВ Новоодеського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_18 , в ході огляду нічого не вилучалось. Огляд проведено у період часу з 13:05 год. по 13:42 год..

Надаючи оцінку вказаному доказу, суд зазначає, що вказаний документ не несе жодного доказового значення та жодним чином не доводить винуватість ОСОБА_3 ..

Навпаки, при вивченні вказаного протоколу вбачається, що слідчим на зовнішній частині дверей було виявлено 4 сліди папілярного візерунку та на внутрішній частині виявлено слід папілярного візерунку. В той же час, дивним є той факт, що слідчий не вилучив вказані відбитки, не відібрані відбитки у обвинуваченого, не проведено їх дослідження та співставлення в експертній установі.

На переконання суду, слідчим не здійснено вказані вище дії або через недбалість та поверхневе ставлення до своїх службових обов`язків та вимок КПК України, або слідчий був достеменно обізнаний, що вказані відбитки не належать обвинуваченому, оскільки в салоні автомобіля його не було.

З огляду на вказані обставини, суд не приймає вказаний доказ через його неналежність.

Надаючи оцінку протоколу проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 від 04.07.2018 року, суд зазначає наступне.

Свідок ОСОБА_11 під час проведення слідчого експерименту підтвердив та показав за допомогою статиста, що він міг впізнати особу (в даному випадку ОСОБА_3 ), яку бачив в салоні автомобіля вранці 29.05.2018 року.

В той же час, через недбалість органу досудового розслідування, а саме не зняття відбитків пальців з дверей салону автомобіля, сам по собі цей слідчий експеримент не несе в собі доказового значення вчинення крадіжки саме ОСОБА_3 поза розумним сумнівом.

Тобто, орган досудового розслідування не перевірив чи могла інша особа в зазначений проміжок часу проникнути до салону автомобіля та викрасти гроші, і чи дійсно в салоні автомобіля був обвинувачений ОСОБА_3 ..

Про недбалість та необ`єктивність досудового розслідування свідчить і той факт, що перед проведенням слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 , слідчим не проведено таку необхідну на переконання суду процесуальну дію, як пред`явлення особи для впізнання.

Крім цього, на підтвердження винуватості ОСОБА_3 прокурором надані клопотання т.в.о. начальника СВ Новоодеського ВП ГУ НП в Миколаївській області, погоджені з прокурором Новоодеського відділу Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області, про проведення допиту потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_11 від 11.06.2018 року, ухвали слідчого судді Новоодеського районного суду Миколаївської області від 14.06.2018 року та CD диски із записами.

Статтею 225 КПК України передбачено, що у виняткових випадках, пов`язаних із необхідністю отримання показань під час досудового розслідування, якщо через існування небезпеки для життя і здоров`я особи, її тяжкої хвороби, наявності інших обставин, що можуть унеможливити її допит в суді або вплинути на повноту чи достовірність показань, сторона кримінального провадження, представник юридичної особи, стосовно якої здійснюється провадження, мають право звернутися до слідчого судді із клопотанням провести допит такої особи в судовому засіданні, в тому числі одночасний допит двох чи більше вже допитаних осіб. У цьому випадку допит здійснюється у судовому засіданні в місці розташування суду або перебування хворої особи в присутності сторін кримінального провадження з дотриманням правил проведення допиту під час судового розгляду.

Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що суд під час судового розгляду має право допитати особу, яка допитувалася відповідно до правил цієї статті, зокрема у випадках, якщо такий допит проведений за відсутності сторони захисту або якщо є необхідність уточнення показань чи отримання показань щодо обставин, які не були з`ясовані в результаті допиту під час досудового розслідування.

З огляду на вимоги ч.4 ст.225 КПК України, а також враховуючи той факт, що допит потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_11 відбувся без сторони захисту, вказані особи з дотриманням вимог ст.ст.22, 23 КПК України були допитані в судовому засіданні.

З огляду на вказані обставини, а також те, що потерпілий ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_11 безпосередньо надали покази в судовому засіданні і судом надана їм оцінка, суд не приймає в якості доказу записи їх допиту здійснені на досудовому розслідуванні.

Разом з тим, оцінюючи покази потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_11 суд зазначає, що жоден з них не вказав прямо на ОСОБА_3 як на особу, яка викрала грошові кошти з автомобіля "ЗИЛ-ММЗ", реєстраційний номер НОМЕР_1 . Таким чином, з урахуванням вимог ч.4 ст.95 КПК України, згідно якої, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, суд приходить до висновку, що покази потерпілого та свідка в суді містять обставини, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні.

Крім цього, в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 повідомив, що грошові кошти в сумі 9000 гривень він позичив у ОСОБА_12 ..

Згідно ст.327 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом свідок, заслухавши думку учасників судового провадження, суд після допиту інших присутніх свідків призначає нове судове засідання і вживає заходів для його прибуття. Суд також має право постановити ухвалу про привід свідка та/або ухвалу про накладення на нього грошового стягнення у випадках та в порядку, передбачених главами 11 та 12 цього Кодексу. Прибуття в суд свідка забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Суд сприяє сторонам кримінального провадження у забезпеченні явки зазначених осіб шляхом здійснення судового виклику.

Однак, на неодноразові виклики до суду свідок ОСОБА_12 не з`явився, стороною обвинувачення його явка не забезпечена, а відповідно суд був позбавлений можливості перевірити вказані твердження потерпілого.

Крім цього, про упередженість, необ`єктивність та неповноту досудового розслідування свідчить і той факт, що остання процесуальна дія по даному обвинуваченню була проведена саме 04.07.2018 року, тобто, на переконання суду, у вказану дату орган досудового розслідування фактично закінчив збір доказів у вказаному провадженні.

В той же час, підозра обвинуваченому ОСОБА_3 пред`явлена лише 15.02.2019 року і тоді ж було залучено захисника.

Відповідно до ч.1 ст.20 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Таким чином, не вчиняючи жодної процесуальної дії, орган досудового розслідування пред`явив підозру ОСОБА_3 лише через 7 місяців, чим позбавив обвинуваченого та захисника можливості приймати участь на досудовому розслідуванні та в проведенні слідчих дій (слідчий експеримент тощо).

Крім того, як вбачається із доказів наданих прокурором в ході розгляду справи, безпосередні предмети злочину, визначені обвинувальним актом, органом досудового слідства не виявлені. Жодних слідчих дій з даного приводу не проводилося, будь які предмети ніким не видавалися, не вилучалися та не визнавалися речовими доказами по кримінальному провадженню.

Таким чином, вищевказані докази, а саме покази потерпілого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_11 , протокол огляду місця події від 29.05.2018 року, протокол проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 від 04.07.2018 року, що покладені в основу обвинувачення, суд не може визнати достатніми, належними та допустимими доказами вини обвинуваченого ОСОБА_3 , на підставі яких суд поза розумним сумнівом міг дійти до висновку про винуватість останнього.

Будь-яких інших доказів, крім вищенаведених, на підтвердження винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, під час досудового розслідування здобуто не було.

Суд визнає юридично не обґрунтованою позицію прокурора в судових дебатах, щодо доведення вини обвинуваченого доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження та дослідженні судом під час судового розгляду.

Конституційні принципи закладені в статті 62 Конституції України визначають, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму ВСУ від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом.

Також, ч.3 ст.373 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, а за змістом ч.1 цієї ж статті виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа, кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим, в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад, тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі "Тейксейра де Кастро проти Португалії" від 9 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі "Шабельника проти України" від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а саме право: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Виходячи з вищезазначеного, докази на які спирається сторона обвинувачення, не можуть бути прийняті судом як допустимі, достовірні та достатні, які в повній мірі підтверджують винуватість ОСОБА_3 у пред`явленому йому обвинуваченні.

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Суд вважає недопустимим обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність обвинуваченого. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого.

Аналіз досліджених доказів по даному кримінальному провадженню переконав суд у тому, що жоден з доказів запропонований органом досудового слідства і перевірений в судовому засіданні як окремо, так і всі в сукупності, не можуть бути покладені в безпосереднє підтвердження вини ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Стороною обвинувачення не представлені суду належні та допустимі докази, які б були достатніми для підтвердження вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, в межах пред`явленого йому обвинувачення.

Також, суд вважає необхідним зазначити свої міркування та висновки щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_3 ..

Відповідно до усталених у доктрині кримінального права підходів сховище це завжди певне місце або територія, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей та мають будь-які засоби охорони від доступу сторонніх осіб (наприклад, огорожа, наявність охоронця, сигналізація), що унеможливлюють (суттєво ускладнюють) вільне та безперешкодне потрапляння на них сторонніх осіб.

Тобто до сховища (незалежно від ознаки стаціонарності) мають бути віднесені місця чи ділянки, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, та мають властиві для цього конструктивні ознаки, які забезпечують охорону від доступу до них сторонніх осіб.

Згідно п.1.10 Правил дорожнього руху легковий автомобіль автомобіль з кількістю місць для сидіння не більше дев`яти, з місцем водія включно, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів та їх багажу із забезпеченням необхідного комфорту та безпеки).

При цьому, салони та багажні відділення автомобілів, зокрема і легкових, дозволять використовувати їх з урахуванням особливостей конструкції, як для перевезення пасажирів та їх багажу, так і для постійного чи тимчасового зберігання майна володільця транспортного засобу.

Отже наявність засобів охорони транспортного засобу, у тому числі і технічних, що обмежують вільний доступ сторонніх осіб до майна, що знаходиться в салоні або багажному відділенні автомобіля, свідчить про наявність ознак сховища, яке є володінням особи.

Таким чином незаконне потрапляння сторонніх осіб до салону та багажного відділення автомобіля шляхом подолання різним способом засобів охорони від вільного доступу, у тому числі технічних, здійснене з метою викрадення майна, що там зберігається, складає ознаку незаконного проникнення до володіння особи сховища.

Оцінюючи докази по даному кримінальному провадженню, суд керується принципом ЄСПЛ "поза розумним сумнівом", зміст якого сформульований у пункті 43 рішення ЄСПЛ від 14 лютого 2008 року у справі "Кобець проти України". Критерій доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

При цьому, судом враховується правова позиція щодо визнання винності особи "поза розумним сумнівом" та визначення "стандартів доказування", висловлена Верховним Судом у постанові від 04.07.2018 року по справі №688/788/15-к, в якій зазначається, що при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою, суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішенні має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Отже, з урахуванням викладеного вище, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження в ході судового розгляду, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до обґрунтованого висновку, що пред`явлене ОСОБА_3 обвинувачення за ч.1 ст.185 КК України, не знайшло свого підтвердження, оскільки достатніх та допустимих доказів на доведення вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення органом досудового розслідування не здобуто, стороною обвинувачення не надано, судом не виявлено. Докази, надані стороною обвинувачення в підтвердження вини обвинуваченого у скоєнні даного кримінального правопорушення, під час їх дослідження та оцінки визнані судом такими, що не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Практика ЄСПЛ свідчить про те, що деталі обвинувачення у кримінальному процесі мають дуже суттєве значення, а його неконкретність розглядається ЄСПЛ як грубе порушення права на захист (Справа Маттоціа проти Італії від 25.07.2000 р.)

Слід також зазначити, що після з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами по даному провадженню, перед оголошенням початку судових дебатів, учасники судового провадження не скористались своїм правом доповнити судовий розгляд, так само прокурор не скористався своїми правами, передбаченими ст.ст.338-340 КПК України.

Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 необхідно виправдати по обвинуваченню у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України за недоведеності вчинення ним кримінального правопорушення.

По справі потерпілим ОСОБА_6 заявлено цивільний позов, в якому він просить стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на його користь у рахунок відшкодування матеріальних збитків на суму 9000 гривень.

Відповідно до ч.3 ст.129 КПК України, у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

У зв`язку з наведеним, цивільний позов заявлений потерпілим ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином підлягає залишенню без розгляду.

Судові витрати та речові докази по справі відсутні.

Ухвалою слідчого судді Новоодеського районного суду Миколаївської області від 21.02.2019 року, відносно ОСОБА_3 по даному кримінальному провадженню було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2, 3, 4, 8, 9 ч.5 ст.194 КПК України, строк дії якого закінчився 15.05.2019 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.7, 9, 369371, 373374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, та на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдати у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.

Запобіжний захід, обраний відносно ОСОБА_3 , у вигляді домашнього арешту вважати таким, що припинив свою дію у зв`язку із закінченням строку, на який його було обрано.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином залишити без розгляду.

На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м.Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Головуючий ОСОБА_1