Номер провадження: 11-сс/813/264/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваної ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 15.01.2024 року про продовження застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту в кримінальному провадженні № 0000604 від 06.09.2023 року, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Овідіополь Овідіопольського району Одеської області, громадянки України, із середньою освітою, офіційно не працевлаштованої, заміжньої, маючої дітей 16 та 14 років, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України,

встановив:

оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора Малиновської оружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 та продовжено строк запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту підозрюваній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 3-хмісяців, в межах строку досудового розслідування, тобто до 15.02.2024 року, з забороною підозрюваній залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 . Покладено на підозрювану ОСОБА_7 обов`язки строком на 32 дні, в межах строку досудового розслідування, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Як убачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, в провадженні слідчого відділу ВП №3 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження № 0000604 від 06.09.2023 року за підозрою у вчиненні ОСОБА_7 та ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України за наступних обставин.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому, строк дії воєнного стану продовжено на 30 діб Указом Президента України № 133/2022 від 14.03.2022, з 25.04.2022 строк дії воєнного стану продовжено на 30 діб Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 № 2212-ІХ, з 25.05.2022 строк дії воєнного стану продовжено на 90 діб Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 № 2263-ІХ. Термін дії воєнного стану в подальшому продовжено на 90 діб Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затверджений Законом України № 2500-IX від 15.08.2022, а саме до 21.11.2022, надалі з 21.11.2022 Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затверджений Законом України № 2738- ІХ від 18.11.2022 до 19.02.2023, надалі з 19.02.2023 Указом президента України від 06.02.2023 № 8419 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затверджений Законом України № 58/2023 від 08.02.2023 до 20.05.2023, в подальшому Законом №3275-ІХ затверджено Указ Президента України від 26 липня 2023 року №451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб та Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06.11.2023 № 734/2023, затверджений Законом України від 08.11.2023 № 3429-IX, яким строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року до 14 лютого 2024 року.

Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» Військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Крім того, п. 3 вказаного Указу зазначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені зокрема ст. 33 Конституції України, згідно з якою кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України № 1455 від 29.12.2021 якою затверджено «Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан» визначено, що перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Проте, незважаючи на обізнаність з вимогами наведених нормативно-правових актів, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , всупереч обов`язку неухильного дотримання вказаних актів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді порушення встановленого порядку перетину державного кордону України і бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення умисно вчинила кримінальне правопорушення за наступних обставин.

В ході проведення досудового розслідування встановлено, що у невстановлений досудовими розслідуванням час та місце, однак не пізніше початку вересня 2023 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючись злочинним умислом, спрямованим на власне незаконне збагачення, розуміючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь та бажаючи настання таких наслідків, розробив злочинний план, згідно якого здійснював ряд дій, спрямованих на організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон України, доведення таких дій до кінцевого результату та керівництво такими діями.

При цьому, ОСОБА_7 , розуміючи, що реалізація злочинного плану, направленого на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, потребує залучення інших осіб, які будуть об`єднані загальною метою - отримання незаконного прибутку, не пізніше початку вересня 2023 року, відповідно до розробленого плану, вступила у злочинну змову із ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка являлась особою з інвалідністю та яка повинна була виступати у ролі нареченої при реєстрації актів цивільного стану із чоловіками призовного віку. При цьому, у подальшому, після укладення фіктивного шлюбу, тобто без мети створення сім`ї, народження дітей, спільного проживання, створення спільної власності, а також виникнення шлюбних прав та обов`язків особи призовного віку в якості супровідної особи мали б змогу перетнути державний кордон України разом із своєю законною дружиною, якою власне і виступала ОСОБА_10 - особа з інвалідністю.

Так, за встановленими в ході досудового розслідування обставинами, ОСОБА_7 , починаючи з початку вересня 2023 року, діючи у групі з ОСОБА_10 , з метою реалізації спільного злочинного умислу, відповідно до розробленого плану, у невстановлений в ході досудового розслідування час та спосіб познайомилася із особою призовного віку, а саме ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , якому у подальшому запропонувала організувати незаконне переправлення його через державний кордон України, визначивши у якості способу здійснення реєстрації фіктивного шлюбу між останнім та ОСОБА_10 , яка являлась особою із інвалідністю, що у подальшому давало підставу безперешкодного переправленню його через державний кордон.

У подальшому, на початку вересня 2023 року, точного часу в ході проведення досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , діючи у групі з ОСОБА_10 , за допомогою мобільного зв`язку зв`язалася із ОСОБА_11 , та в ході особистої розмови повідомила останньому про те, що зможе організувати і здійснити його незаконне переправлення через державний кордон України. Одночасно ОСОБА_7 роз`яснила ОСОБА_11 , що організація незаконного переправлення через державний кордон буде здійснюватись шляхом реєстрації його фіктивного шлюбу із особою з інвалідністю, що у подальшому давало підставу безперешкодного переправленню його через державний кордон. Разом із цим, ОСОБА_7 повідомила ОСОБА_11 про те, що переправлення його через державний кордон буде коштувати 4500 доларів США, на що останній погодився. Окрім цього, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 погодились надати свої повні анкетні дані ОСОБА_7 для здійснення їх подальшої реєстрації фіктивного шлюбу.

Надалі, ОСОБА_7 , діючи у групі з ОСОБА_10 домовились щодо особистої зустрічі із ОСОБА_11 , та у подальшому неодноразово зустрічалась із ним протягом вересня, жовтня та листопада 2023 року у м. Одесі, під час чого ОСОБА_7 визначилась із ОСОБА_11 та особою із інвалідністю ОСОБА_10 , що посприяє через один з органів реєстрації актів цивільного стану у реєстрації фіктивного шлюбу між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , що, у свою чергу, надасть ОСОБА_11 можливість виїхати за межі України, супроводивши його законну дружину із інвалідністю, за що ОСОБА_11 повинен був передати ОСОБА_7 , яка діяла у групі із ОСОБА_10 , грошові кошти у розмірі 4500 доларів США.

При цьому, ОСОБА_7 , з метою доведення спільного з ОСОБА_10 злочинного умислу до кінця, в ході розмови із ОСОБА_11 , демонструвала останньому свою обізнаність щодо різних способів незаконного перетину кордону, можливість усунення перешкод щодо незаконного перетину кордону, надавала поради та вказівки ОСОБА_11 щодо його дій в момент самого перетинання кордону, шлях його перетину з конкретним зазначенням послідовних дій та морального стану, надавала інші поради щодо незаконного перетину державного кордону, а також запевнила ОСОБА_11 , що вказане свідоцтво про шлюб, укладений із особою з інвалідністю, надасть останньому безперешкодну можливість перетину державного кордону України.

Надалі, ОСОБА_7 , діючи у групі з ОСОБА_10 , визначили, що реєстрація фіктивного шлюбу між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 відбуватиметься у РАЦСі у м. Київ, про що повідомили останнього, та ОСОБА_11 , надав свою згоду та вони домовилися про здійснення поїздки до м. Києва, обумовивши місце зустрічі на Центральному автовокзалі у м. Одесі на 14.11.2023. Після чого, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 надали свої повні анкетні дані та необхідні документи ОСОБА_7 для здійснення їх подальшої реєстрації фіктивного шлюбу.

У подальшому, 14.11.2023 о 06:20 ОСОБА_7 , діючи у групі з ОСОБА_10 , реалізуючи спільний злочинний умисел, направлений на вчинення організації та керівництва незаконного переправлення ОСОБА_11 через державний кордон України, керуючись корисливим мотивом, бажаючи довести свій злочинний намір, направлений на організацію переправлення особи через державний кордон України, до кінця, перебуваючи біля Центрального автовокзалу у м. Одесі, зустрілися з останнім, та на автобусі Одеса-Київ о 06:40 направилися до м. Київ, де за адресою: м. Київ, вул. Степана Олійника, 21 ЦНАП Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 укладено фіктивний шлюб та останнім видано свідоцтво про шлюб Серія НОМЕР_1 , яке забрала ОСОБА_7 , до моменту передачі їй ОСОБА_11 заздалегідь обумовлених грошових коштів.

15.11.2023 о 09:20 годині ОСОБА_7 , діючи у групі з ОСОБА_10 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення організації та керівництва незаконного переправлення ОСОБА_11 через державний кордон України, керуючись корисливим мотивом, бажаючи довести свій злочинний намір, направлений на організацію переправлення особи через державний кордон України, до кінця, перебуваючи за адресою: м. Одеса, Італійський бульвар, зустрілася з останнім, якому передала свідоцтво про шлюб Серія НОМЕР_1 , укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , яке відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» давали ОСОБА_11 право на безперешкодний виїзд за кордон України. Та, ОСОБА_11 , в свою чергу, передав ОСОБА_7 визначені нею грошові кошти у розмірі 3200 доларів США, при цьому ОСОБА_7 повідомила ОСОБА_11 , що грошові кошти у розмірі 500 доларів США він повинен буде передати ОСОБА_10 під час здійснення безпосереднього перетину кордону.

Цього ж дня о 09 годині 45 хвилин, ОСОБА_7 , яка діяла у групі із ОСОБА_10 , було затримано за адресою: АДРЕСА_3 під час передачі ОСОБА_11 їй грошових коштів у розмірі 3200 доларів США за організацію його незаконного переправлення через державний кордон України та її спільну із ОСОБА_10 протиправну діяльність.

15.11.2023 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

17.11.2023 ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси відносно підозрюваної ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком до 15.01.2024 року.

11.04.2024 року прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням про продовження підозрюваній ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, з покладенням обов`язків передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

15.01.2024 року ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси задоволено клопотання прокурора.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя зазначив, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України; заявлені органом досудового розслідування ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставою для застосування домашнього арешту слідчим суддею, не зменшились. Обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу передбачені ст. 178 КПК України, також були перевірені слідчим суддею при обрані вказаного запобіжного заходу. Будь які обставини на час розгляду вказаного клопотання не змінились. Отже, продовжуючи строк застосованого до ОСОБА_12 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, слідчий суддя вважав, що це може забезпечити належним чином контроль за місцем проживання. Обов`язки які покладаються на підозрювану зможуть забезпечити належну поведінку останньої.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою частково задовольнити клопотання прокурора та продовжити ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту в нічний час доби (з 22:00 год. по 06:00 год. наступної доби) з покладенням на неї обов`язків: не відлучатися з місця застосування домашнього арешту без дозволу слідчого, прокурора або суду; прибувати за кожною вимогою слідчого, прокурора або суду; повідомляти їх про зміну свого місця проживання та/або роботи; утримуватись від спілкування зі свідками.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник вказує на необґрунтованість ухвали слідчого судді, а також посилається на необґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри, оскільки остання лише надавала консультаційні послуги щодо укладення шлюбу та не вчиняла ніякі умисні дії, спрямовані для переправлення осіб через державний кордон. Прокурор лише формально послався на наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України без посилання на матеріали кримінального провадження. ОСОБА_7 не вчиняла жодних дій, які можуть вказувати на продовження існування ризиків, не перешкоджала провадженню жодним чином, відсутні докази впливу на свідків, з`являлась за першим викликом до слідчого та суду, здала на зберігання свій паспорт для виїзду за кордон. Захисник вказує на те, що ОСОБА_7 має на утриманні двох неповнолітніх дітей, хвору матір, є єдиним працездатним членом сім`ї.

Заслухавши суддю-доповідача; підозрювану та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя, розглядаючи клопотання прокурора про продовження застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Приписами ч. 6 ст. 181 КПК України передбачено, що строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому ст. 199 цього Кодексу. Сукупний строк тримання особи під домашнім арештом під час досудового розслідування не може перевищувати шести місяців. По закінченню цього строку ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим.

При цьому ч. 3 ст. 199 КПК України передбачає, що клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Частиною 3 ст. 184 КПК України передбачено, що до клопотання додаються: 1) копії матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання; 2) перелік свідків, яких слідчий, прокурор вважає за необхідне допитати під час судового розгляду щодо запобіжного заходу; 3) підтвердження того, що підозрюваному, обвинуваченому надані копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу.

Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що прокурор в повній мірі дотримався зазначених вище вимог кримінального процесуального закону.

З матеріалів судової справи вбачається, що на стадії розгляду слідчим суддею питання про продовження строку домашнього арешту ОСОБА_7 , остання обґрунтовано підозрюється в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

Обґрунтованість підозри перевірялась слідчим суддею на стадії обрання та продовження запобіжного заходу відносно підозрюваної, до того ж, на противагу доводам апеляційної скарги захисника з приводу необґрунтованості, пред`явленої ОСОБА_7 підозри, апеляційний суд звертається до практики ЄСПЛ та зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, а вирішується питання про обґрунтованість продовження раніше застосованого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту та встановлення наявності або відсутності підстав вважати, що раніше заявлені ризики не знизились, або не відпали, а також виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Більш того, під час вирішення вказаного питання суд не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, та долучені до клопотання прокурора вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення, а наявність підстав, передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, долучені до клопотання докази, на які міститься посилання в оскарженій ухвалі слідчого судді, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрювана можливо вчинила інкримінований їй злочин. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Слідчим суддею також вірно враховано тяжкість інкримінованого підозрюваній кримінального правопорушення та покарання, яке загрожує останній у разі визнання її винуватою, а також суспільно-небезпечний характер злочину.

З клопотання вбачається, що сторона обвинувачення просила продовжити строк дії запобіжного заходу підозрюваній, оскільки для завершення досудового розслідування необхідно виконати ще ряд слідчих дій, а також скласти обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, які виконати до завершення строку дії попередньої ухвали слідчого судді від 17.11.2023 року не надається можливим, а раніше встановлені в ході досудового розслідування кримінального провадження ризики продовжують існувати.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що враховуючи наявність обґрунтованої підозри, а також доведеність продовження існування раніше встановлених ризиків, на теперішній час існують достатні підстави для продовження строку дії запобіжного заходу підозрюваній у виді цілодобового домашнього арешту.

Врахувавши вказані обставини, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку застосування до підозрюваної запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, як такого, що забезпечить виконанням останньою покладених на неї процесуальних обов`язків, передбачених ст.194 КПК.

Колегія суддів погоджується з такими висновками слідчого судді.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині не доведення прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, для продовження застосування щодо підозрюваної цілодобового домашнього арешту, з огляду на таке.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрювана може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваною зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрювана обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Вирішуючи питання щодо існування ризику переховування підозрюваної ОСОБА_13 від органу досудового розслідування та суду, колегія суддів враховує те, що вона підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, який є тяжким, а самі дії, які їй інкримінуються не вказують на випадковість таких дій, а навпаки, із наданих матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_13 підозрюється у вчиненні організації дій, спрямованих на незаконне переміщення особи дерез державний кордон України, тобто їй інкримінується роль організатора кримінального правопорушення, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів.

Таким чином, обставини даного кримінального провадження, суспільно-небезпечний характер скоєного кримінального правопорушення, його тяжкість, вчинення такого злочину за попередньою змовою групою осіб та роль підозрюваної у ньому, на думку колегії суддів, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_7 , розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке їй може загрожувати у разі доведеності її вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Доводи сторони захисту про відсутність ризику переховування підозрюваної, з посиланням на те, що ОСОБА_7 не має наміру залишати територію країни, оскільки має міцні соціальні зв`язки, на її утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей та хвора матір, а вона є єдиним працездатним членом сім`ї, колегія суддів визнає непереконливими, оскільки вказані обставини не можуть повністю нівелювати встановленого ризику можливого переховування підозрюваного.

До того ж, інформацію про наявність у ОСОБА_7 місця працевлаштування за рахунок якого вона матеріально утримує членів своєї родини, матеріали кримінального провадження не містять.

Колегія суддів критично відноситься до доводів сторони захисту про відсутність ризику можливого незаконного впливу підозрюваної на свідків кримінального провадження.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК, - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу підозрюваної ОСОБА_7 на свідків, оскільки їх покази, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, а перебуваючи під нічним домашнім арештом, підозрювана може здійснювати незаконний вплив на свідків, схиляючи до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 лише надавала консультаційні послуги щодо укладення шлюбу та не вчиняла ніякі умисні дії, спрямовані для переправлення осіб через державний кордон, є безпідставними та спростовуються матеріалами, долученими до клопотання прокурора, в тому числі протоколом попереднього огляду предмета від 29.11.2023 року та протоколом про результати виконання негласної слідчої (розшукової) дії і про результати контролю за вчиненням злочину.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 виконує покладені на неї процесуальні обов`язки в кримінальному провадженні на виконання попередньої ухвали слідчого судді, колегія суддів приймає до уваги, однак належна процесуальна поведінка підозрюваної вочевидь забезпечена шляхом саме застосованого до неї дієвого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

Колегія суддів враховує посилання сторони захисту на те, що підозрювана ОСОБА_7 є раніше не судимою, має міцні соціальні зв`язки, має місце реєстрації та місце проживання, двох неповнолітніх дітей, однак вказані обставини були враховані слідчим суддею при обранні запобіжного заходу підозрюваній, та не є достатніми для його зміни. Наявність відомостей про те, що підозрювана мала офіційне місце працевлаштування, або існують докази конкретного працевлаштування останньої у разі застосування до неї нічного домашнього арешт , долучені до апеляційної скарги захисника, не містять.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновок слідчого судді про необхідність продовження застосованого до підозрюваної запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту відповідає вимогам кримінального процесуального закону та ґрунтується на матеріалах справи.

Будь-яких порушень норм КПК під час розгляду клопотання слідчим суддею, які могли б стати підставою для скасування оскарженої ухвали, не встановлено.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, оскільки постановлена відповідно до вимог процесуального закону, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими слідчим суддею, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 181, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 15.01.2024 року, якою у кримінальному провадженні № 0000604 від 06.09.2023 року підозрюваній ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4