Справа № 489/7670/23
Провадження № 1-кп/489/604/24
Ленінський районний суд міста Миколаєва
Вирок

іменем України

10 липня 2024 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальне провадження №0001231 від 28.09.2023 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Южного Одеської області, громадянина України, з неповною загальною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого відповідно до ст. 89 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Миколаєва Миколаївської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працюючого, не одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останні рази: 31.05.2017 Заводським районним судом міста Миколаєва за статтями 15 ч. 2 та 185 ч. 3, 71 КК України до трьох років трьох місяців позбавлення волі; 22.06.2017 Ленінським районним судом міста Миколаєва за статтями 185 ч. 2, 70 ч. 4 КК України до трьох років шести місяців позбавлення волі;01.06.2018 Центральним районним судом міста Миколаєва за ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років 7 місяців позбавлення волі, звільненого з-під варти в залі суду 04.12.2018 за відбуттям строку покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 ,

встановив:

28.09.2023 близько 01:00 год. (точний час не встановлено) ОСОБА_3 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_4 , який діяв повторно, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_3 , діючи в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, який неодноразово продовжувався, останній раз Указом Президента України від 26.07.2023 № 451/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 № 3275-IX, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, із корисливих мотивів, умисно таємно, шляхом відкриття кришки паливного баку автомобіля «MAN», д.н.з. НОМЕР_1 , за допомогою ручної помпи злили та викрали 48,6 літрів дизельного палива, яке належить ОСОБА_9 , чим спричинили потерпілому матеріальну шкоду на суму 2662,79 грн. В подальшому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим пальним зникли.

Таким чином, судом в межах судового розгляду, визначених ст. 337 КПК України, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, а обвинувачений ОСОБА_4 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав та надав показання про те, що разом із ОСОБА_4 займалися купівлею-продажем дизельного пального з метою особистого збагачення. 27.09.2023 зранку він придбав у свого сусіда ОСОБА_10 , який проживає по АДРЕСА_1 , близько 50 л дизельного пального за ціною 35 грн за 1 л, яке знаходилося у трьох пластикових каністрах, ємкістю 20 л (дві повних та одна заповнена наполовину), щоб перепродати його за 45 грн/л чоловіку на ім`я ОСОБА_11 , який проживає в м. Миколаєві, точну назву вулиці не знає, можливо Нефтянників. Вказане дизельне пальне він завантажив у належний йому автомобіль «УАЗ» та поїхав до ОСОБА_12 . Перебуваючи в м. Миколаєві, в телефонному спілкуванні вони домовилися з ОСОБА_11 , щоб продати йому вказане пальне, на що останній відповів, що його немає вдома та сказав приїхати їм після 21.00 години вказаного дня. Далі вони їздили містом у власних справах та близько 21.00 години в них зламався вищевказаний автомобіль «УАЗ», який вони не змогли відремонтувати, й тому вирішили перенести каністри з дизельним пальним додому до ОСОБА_4 . Коли близько 0.00 годин 28.09.2023 по просп. Миру, біля бару « ОСОБА_13 », вони переносили з ОСОБА_14 від автомобіля каністри з дизельним пальним, а також порожні каністри і гумову помпу, що були при них, то були затримані поліцейськими, які стали звинувачувати їх у крадіжці дизельного пального з припаркованих поруч автомобілів. Під час затримання поліцейськими до нього була застосована фізична сила, оскільки їх поклали обличчя в асфальт та він отримав тілесні ушкодження. Після затримання він весь час лежав обличчям на землі до 06.00 години ранку, після чого вони були доставлені до відділу поліції, куди були запрошені захисники та складені протоколи їхнього затримання. Вказав, що під час досудового розслідування не вказував про те, що придбав дизельне пальне, яке було вилучене у нього та ОСОБА_14 , у сусіда ОСОБА_15 , тому що вважав, що останній не захоче бути свідком. Також зазначив, що заяву про те, що виявлене у нього та ОСОБА_14 дизельне пальне у трьох каністрах вони викрали з автомобіля «МАН», він писав після його фактичного затримання поліцейськими на їхню вказівку, та йому не були роз`яснені його права підозрюваного та не було забезпечено право мати захисника.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав та надав показання про те, що 27.09.2023 близько 19.00 години йому зателефонував ОСОБА_16 та повідомив, що привезе дизельне пальне в кількості 50 л, яке вони відвезуть та продадуть чоловіку на ім`я ОСОБА_11 за ціною 45 грн/л, що проживає по АДРЕСА_4 , біля дитячого садка. Вказане дизельне пальне Ставничий придбав у свого сусіда за ціною 35 грн/л, у якого вони періодично купували дизельне пальне з метою перепродажу. Коли приїхав Ставничий на автомобілі «УАЗ», то вони зідзвонилися з ОСОБА_11 та домовилися зустрітися після 21.00 години. Коли вони їздили на вказаному автомобілі містом, то близько 21.00 години в них зламався автомобіль по АДРЕСА_5 , в районі бару «Оскар», який вони намагалися відремонтувати, але не змогли. Близько 0.15 годин 28.09.2023 вони вирішили залишити автомобіль на місці, а каністри з дизельним пальним перенести до нього додому. Далі він взяв дві каністри з дизельним пальним, а Ставничий взяв каністру та гумову помпу, й коли вони відійшли близько 10-15 м від автомобіля, то їх затримали поліцейські та поклали обличчям на землю, де вони пролежали до 05.00 години ранку. Під час проведення огляду місця події та складення протоколу він виклав письмові пояснення про те, що виявлені каністри з пальним він зі ОСОБА_3 викрали з автомобіля «Ман» за вказівкою поліцейських, та йому не були роз`яснені права затриманого та не забезпечено участь захисника.

Показання обвинувачених про те, що вони не вчиняли інкримінованого кримінального правопорушення спростовуються, а їхня винуватість у скоєному підтверджується іншими, дослідженими у судовому засіданні доказами, в їх сукупності.

Потерпілий ОСОБА_9 надав суду показання про те, що в кінці вересня 2023 року близько 03:00 год., збираючись їхати на роботу, виявив крадіжку дизельного пального з автомобіля «MAN», н.з. НОМЕР_1 , який знаходився біля будинку за місцем його проживання по АДРЕСА_3 . Крадіжку виявив за показниками стрілки паливного баку, яка показувала «0». Оглянувши вказаний автомобіль, помітив, що кришка баку не закручена, а лежить зверху на горловині. При цьому з попередньої поїздки в баку залишалось близько 50 л дизельного пального, яке він особисто купував на АЗС. Після того, він викликав працівників поліції, які з участю понятих оглянули його автомобіль, з якого було викрадене дизельне пальне.

Свідок ОСОБА_17 надав показання про те, що в 2023 році, точну дату не пам`ятає, близько 03:00-04:00 год. він разом з братом ОСОБА_18 були запрошені працівниками поліції в якості понятих при проведенні огляду місця події по АДРЕСА_5 , поблизу кафе «Оскар». Працівниками поліції в їхній присутності та за участі обвинувачених проведено огляд двох повних каністр та однієї каністри, заповненої частково,в яких знаходилося дизельне пальне. Обвинувачені в їхній присутності пояснювали, що злили вказане пальне з автомобіля. Крім того, обвинувачені показали за будинком порожні каністри та помпу, зазначивши, що це їхні каністри і помпа. Пізніше з`явився потерпілий та повідомив про викрадення в нього дизельного пального з автомобіля. Після того працівники поліції, поняті та потерпілий підійшли до автомобіля «MAN», що знаходився за адресою: АДРЕСА_3 , та провели його огляд. В результаті огляду було виявлено плями під баком вказаного автомобіля, який виявився порожнім. Після того поняті були запрошені до відділу поліції, де за їх участі та в присутності адвокатів був проведений особистий обшук обвинувачених, під час якого у них були виявлені будівельні рукавички. Після того поліцейські разом зі ОСОБА_3 та його захисником провели огляд автомобіля УАЗ, що належить останньому. Під час проведення слідчих дій обвинувачені не повідомляли про застосування до них фізичного насильства, при цьому у одного з обвинувачених були садна на обличчі, отримані ймовірно за декілька днів до вказаних подій. Чи просили обвинувачені залучити захисника для участі у проведенні огляду місця події (огляду каністр), не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_19 надав показання про те, що перебуває на посаді оперуповноваженого ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області. 28.09.2023 близько 03.00 години йому зателефонували з чергової частини та повідомили про крадіжку пального з автомобілів біля магазину «Новус». Далі він з напарником прибув на місце події по АДРЕСА_1 , біля бару «Оскар», де стояли 2-3 каністри, біля яких знаходилися обвинувачені Ставничий та Фурман, а також слідчо-оперативна група. Далі він знайшов понятих для проведення огляду місця події. Хто затримував обвинувачених, він не бачив та особисто з ними не спілкувався.

Із протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 28.09.2023 вбачається, що ОСОБА_9 звернувся із заявою про вжиття заходів до невідомих осіб, які 28.09.2023 близько 01.00 години здійснили крадіжку близько 50 л дизельного пального з автомобіля «MAN»,н.з. НОМЕР_1 , припаркованого біля магазину «Новус» по АДРЕСА_3 .

З протоколу огляду місця події від 28.09.2023 та таблиці зображень до нього вбачається, що 28.09.2023 в період з 03.45 до 04.20 годин слідчим з участю двох понятих, а також ОСОБА_4 і ОСОБА_3 . оглянута ділянка місцевості між спортивним клубом « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та баром « ІНФОРМАЦІЯ_4 » по АДРЕСА_5 . На вказаній ділянці виявлено дві пластмасові каністри синього кольору з білими кришками, об`ємом 20 літрів кожна, заповнені рідиною світлого кольору із запахом дизельного палива, а також пластмасову каністру червоного кольору з жовтою кришкою, об`ємом 20 л, яка більше половини заповнена рідиною світлого кольору із запахом дизельного палива.

Згідно з протоколом огляду місця події від 28.09.2023та таблицею зображень до нього,28.09.2023 в період з 04.30 до 04.55 годин слідчим з участю двох понятих, а також ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , оглянуто земельну ділянку, розташовану з тильної сторони десятого під`їзду буд. АДРЕСА_5 . На вказаній ділянці біля дерева під спиляними гілками дерев виявлено три порожні пластикові каністри синього кольору,об`ємом 20 л кожна, із запахом дизельного палива всередині. Поруч із вказаними каністрами виявлено ручну резинову помпу чорного кольору, яка складається з гумової «груші» та шланга. Вказані каністри та помпа були вилучені.

Відповідно до заяви ОСОБА_9 від 28.09.2023, останній надав слідчому копію паспорту, копію тимчасового дозволу на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_9 ; копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «MAN», державний номер НОМЕР_1 , та копію свідоцтва про реєстрацію напівпричепа «SCHWARZMUELLER», державний номер НОМЕР_3 .

Згідно з протоколом огляду місця події від 28.09.2023 та таблицею зображень до нього,28.09.2023 в період з 05.05 до 05.25 годин слідчим з участю понятих та ОСОБА_9 оглянуто заїзну кишеню проїзної частини дороги по просп. Миру, навпроти супермаркету «NOVUS». На вказаній частині дороги знаходиться автомобіль «MAN» синього кольору, державний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «SCHWARZMUELLER», чорного кольору, державний номер НОМЕР_3 . За кабіною автомобіля з правої сторони між передніми та задніми колесами виявлено бак прямокутної форми для пального. Вказаний бак закривається за допомогою кришки чорного кольору. На горловині баку та кришці замикаючі механізми відсутні. На баку виявлені залишки плям із запахом дизельного палива. На асфальті під баком виявлено плями із запахом дизельного палива.

Відповідно до дозволу на проведення огляду від 28.09.2023, ОСОБА_3 надав працівникам поліції дозвіл на проведення огляду автомобіля УАЗ-31512-01, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Згідно з протоколом огляду місця події від 28.09.2023 та таблицею зображень до нього, 28.09.2023 в період з 07.30 до 07.50 годин слідчим з участю двох понятих та ОСОБА_3 , з участю його захисника, оглянуто автомобіль УАЗ-31512-01 кольору «хакі», реєстраційний номер НОМЕР_4 , дверцята якого зачинені. На задньому сидінні вказаного автомобіля виявлено та вилучено дві каністри об`ємом 2 та 5 літрів та одна пляшка об`ємом 6 літрів, які заповнені прозорою рідиною із запахом бензину.

Із протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, від 28.09.2023, складеного в період з 06.15 годин до 06.35 годин, слідує, що 28.09.2023 о 04:55 год. за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, в порядку ст. 208 КПК України по АДРЕСА_5 був затриманий ОСОБА_3 . В ході складення, за участю захисника, протоколу затримання був проведений особистий обшук ОСОБА_3 , під час якого було виявлено та вилучено будівельні рукавички чорно-помаранчевого кольору. Крім того, у підозрюваного виявлені тілесні ушкодження у вигляді садна біля лівого ока.

Згідно з протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, від 28.09.2023,складеного в період з 07.05 годин до 07.20 годин, 28.09.2023 о 04:55 год.за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, в порядку ст. 208 КПК України по АДРЕСА_5 був затриманий ОСОБА_4 . В ході складення, за участю захисника, протоколу затримання був проведений особистий обшук ОСОБА_4 , під час якого було виявлено та вилучено будівельні рукавички чорного з помаранчевим кольору. Крім того, у підозрюваного виявлені тілесні ушкодження у вигляді садна на лобній частині голови.

Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/115-23/14266-ТВ від 18.10.2023, ринкова вартість 1 л літнього дизельного палива, що відповідає вимогам ДСТУ, станом на 28.09.2023 могла становити 54,79 грн.

Згідно з протоколом огляду предмета від 01.11.2023 та таблиці зображень до нього, об`єктом огляду були 2 каністри синього кольору з кришками білого кольору та каністра червоного кольору з кришкою білого кольору зі світлою речовиною всередині. Огляд проведено на АЗС «UGO», що розташована за адресою: АДРЕСА_6 . При відкритті кришки з каністри зі стяжкою НОМЕР_5 наявну всередині рідину перелито до мірника еталонного 2 розряду, зареєстрованого за № НОМЕР_6 №04344. При відмірюванні 20 л дизельного палива літнього, що відповідає вимогам ДСТУ, його поміщено до каністри синього кольору з білою кришкою. З каністри зі стяжкою НОМЕР_7 наявну всередині рідину перелито до мірника еталонного 2 розряду. При відмірюванні 20 л дизельного палива літнього, що відповідає вимогам ДСТУ, його поміщено до каністри синього кольору з білою кришкою. Із каністри зі стяжкою НОМЕР_8 наявну в середині рідину перелито до мірника еталонного 2 розряду. Після чого встановлено наявність літнього дизельного палива, що відповідає вимогам ДСТУ, об`ємом 8,6 л, яке перелито до каністри червоного кольору з жовтою кришкою. В загальній кількості в каністрах знаходиться 48,6 л літнього дизельного палива.

Крім того, стороною обвинувачення на підтвердження винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення надані письмові докази та процесуальні документи, які були досліджені в судовому засіданні, які не покладені судом в основу доказів їхньої винуватості.

Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 28.09.2023, останній повідомив працівникам поліції про те, що три каністри з дизельним пальним, які були виявлені біля бару «Оскар», це ті каністри, які він разом з ОСОБА_4 викрали 28.05.2023 о 01:00 год. з автомобіля «MAN», біля магазину «Новус». Крім того, повідомив про три каністри та ручну помпу, що знаходились за десятим під`їздом буд. АДРЕСА_5 та про порожні каністри в автомобілі УАЗ 5872, на якому вони з ОСОБА_4 приїхали.

З протоколу № 919т/52-2023 від 20.10.2023 за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії візуальне спостереження за особою по кримінальному провадженню № 0001126 від 02.09.2023, довідки та диску до нього вбачається, що під час візуального спостереження за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 встановлено, що 27.09.2023 о 20.12 годин вказані особи на автомобілі «УАЗ», н.з. НОМЕР_4 , приїхали до домоволодіння по АДРЕСА_1 , де хвіртку відкрив ОСОБА_20 , після чого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 винесли звідти та завантажили до автомобіля каністри у кількості 6-8 шт. В подальшому о 0.51 годин 28.09.2023 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийшли до адреси по АДРЕСА_3 , де стали зливати пальне до каністр з вантажного автомобіля «Ман», н.з. НОМЕР_1 . О 01.25 годин вказані особи перенесли каністри до тильної сторони адреси АДРЕСА_5 , де і залишили їх.

Вирішуючи питання щодо допустимості заяви обвинуваченого ОСОБА_3 від 28.09.2023 та протоколу огляду місця події від 28.09.2023 в період з 03.45 годин до 04.20 годин, а також протоколу огляду місця події від 28.09.2023 в період з 04.30 годин до 04.55 годин, суд виходить з такого.

При оцінці доводів захисту щодо недопустимості тих чи інших доказів, суд виходить з практики Верховного Суду та позиції Великої Палати Верховного Суду (далі ВП ВС), викладеної у постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17 (провадження 13-3 кс 22), у якій зазначено таке: "Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження визначає захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене, суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання" (постанова Касаційного кримінального суду від 20.11.2023 у справі № 359/10291/19).

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Згідно з ч. 3 ст. 42 КПК України, підозрюваний має право: знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють; бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права, передбачені цим Кодексом, а також отримати їх роз`яснення; на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, в тому числі у зв`язку з відсутністю коштів для оплати такої допомоги; не говорити нічого з приводу підозри проти нього або у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання.

Відповідно до ч. 4 ст. 208 КПК України, уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 209 КПК України, особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.

При цьому, з дослідженої судом сукупності доказів (показань обвинувачених та свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_19 ; протоколів огляду місця події, протоколів затримання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) встановлено, що обвинувачені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично були затримані поліцейськими по АДРЕСА_5 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за фактом крадіжки дизельного пального з автомобіля «Ман», 28.09.2023 щонайменше з 03.00 години, про що зазначили свідки, оскільки були змушені залишатися поряд з поліцейськими, тобто мали процесуальний статус підозрюваних. Однак протоколи їх затримання за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень були складені лише о 06.15 годин 28.09.2023 по прибуттю до відділу поліції, де їм були залучені захисники та роз`яснені процесуальні права підозрюваних.

Вказане, у свою чергу, свідчить про те, що з моменту фактичного затримання і до моменту складення протоколів затримання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 усупереч вимогам ч. 4 ст. 208 КПК не були роз`яснені підстави затримання та відповідні права підозрюваного, зокрема відмовитися від дачі показань та відповідати на питання, а також не була надана можливість скористатися професійною правовою допомогою з моменту затримання під час надання пояснень (написання заяви та пояснень у протоколі огляду місця події).

До того ж, відповідно до ч. 4 ст. 213 КПК, уповноважена службова особа, що здійснила затримання, зобов`язана негайно повідомити про це орган (установу), уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги. У разі неприбуття в установлений законодавством строк захисника, призначеного органом (установою), уповноваженим законом на надання безоплатної правової допомоги, уповноважена службова особа негайно повідомляє про це відповідний орган (установу), уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги. Однак на місці затримання і до моменту доставлення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до відділу поліції, останнім не була забезпечена участь захисників, що підтверджується протоколами огляду місця події, допиту свідків та затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, враховуючи вищевказану практику Верховного Суду щодо допустимості показань підозрюваних, отриманих з порушенням права на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), суд доходить висновку про те, що заява ОСОБА_3 від 28.09.2023 про те, що він разом із ОСОБА_4 дизельне пальне у вилучених під час огляду місця події каністрах викрали з автомобіля «Ман» біля магазину «Новус», а також зроблений у протоколі огляду місця події від 28.09.2023 запис ОСОБА_4 про те, що виявлені каністри з паливом він та ОСОБА_3 викрали з автомобіля «Ман» біля магазину «Новус», фактично є їхніми показаннями, наданими з порушенням прав підозрюваної особи, зокрема права відмовитися від дачі показань та надані без участі захисника.

У зв`язку з цим, суд вважає вказану заяву ОСОБА_3 , яка містить його письмові пояснення, недопустимим доказом, а також не враховує як доказ винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення зроблений ОСОБА_4 запис у протоколі огляду місця події від 28.09.2023 в період з 03.45 годин до 04.20 годин.

Вказані висновки суду щодо недопустимості показань обвинувачених, викладених у письмових документах, узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Касаційного кримінального суду від 30.01.2024 у справі № 725/1375/19, згідно з якими «суд послідовно визнає недопустимими показання, отримані від підозрюваної особи під час слідчих дій, у випадку порушення її права зберігати мовчання і не свідчити проти себе, або права бути представленим захисником. Це пояснюється тим, що право особи давати показання без застосування примусу лежить у самому серці кримінального процесу, тому для оцінки допустимості показань визначальним є дотримання права особи зберігати мовчання і, як гарантія цього права, забезпечення його право бути представленим захисником [6]. Порушення цих прав має або може мати прямий вплив на зміст отриманих показань і, таким чином, такі порушення є релевантним фактором для оцінки допустимості показань».

Крім того, виходячи із закріпленого у ст. 23 КПК України принципу безпосередності дослідження показань, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, у зв`язку з чим, не можуть бути враховані в якості винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення їхні письмові пояснення, надані під час досудового розслідування.

Поряд з тим, суд не погоджується з твердженнями сторони захисту про недопустимість вказаного протоколу огляду місця події, а також іншого протоколу огляду місця події, проведених з участю підозрюваних ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без участі їхніх захисників, під час яких були вилучені каністри з дизельним пальним, гумова помпа та інші каністри, виходячи з такого.

Згідно з висновками, викладеними у постанові Касаційного кримінального суду від 30.01.2024 у справі № 725/1375/19, «підходи до оцінки допустимості показань і допустимості доказів, які хоча й можуть бути отримані примусово, але існують незалежно від волі особи, як, наприклад, документи, зразки дихання, крові, сечі або тканин тіла для проведення експертизи, суттєво відрізняються від оцінки показань особи. Мету убезпечення речових доказів від впливу особи має й обшук особи негайно після її затримання. Таким чином, фактори, які можуть зумовити недопустимість показань особи, можуть не мати впливу на допустимість доказів, які мають зовсім іншу природу. Такий підхід до оцінки доказів, існування яких не залежить від волі особи, Суд сформулював у низці своїх рішень».

Також відповідно до висновків, викладених у постанові Касаційного кримінального суду від 20.11.2023 у справі № 359/10291/19, «Суд визнавав, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи (постанова від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 (провадження № 51-2753км20). Таким чином, сторона, яка стверджує про процесуальні порушення, має не лише довести наявність таких порушень, а й обґрунтувати, що ці порушення позначилися або могли позначитися на результаті судового розгляду, у тому числі на допустимості доказів, використаних у судовому розгляді. Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а саме відомості (фактичні дані), які отримані саме завдяки такому порушенню. Тобто закон вимагає встановити прямий причинний зв`язок між порушенням прав людини і отриманими доказами.

Суд зазначає, що не в усіх випадках порушення навіть фундаментальних прав і свобод особи під час кримінального провадження має прямий вплив на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, зокрема й на допустимість доказів. Наприклад, необґрунтовано тривале тримання під вартою або погані умови утримання можуть становити серйозне порушення фундаментальних прав особи, однак самі собою не впливають на допустимість доказів, отриманих під час кримінального провадження.

Тому, навіть якщо докази отримані в той час, коли сталося порушення того чи іншого права, однак отримання того чи іншого доказу не було обумовлено цим порушенням, а лише співпадало у часі, це не є достатньою підставою для висновку, що докази отримані «внаслідок» такого порушення (постанова від 15 червня 2021 року у справі № 204/6541/16-к, провадження 51-2172км19).

Верховний Суд зазначає, що хоча при фактичному затриманні засуджених їм не були роз`яснені права зберігати мовчання і не свідчити проти себе, за обставин цієї справи в Суду немає підстав вважати, що виявлення речових доказів під час проведення обшуку автомобіля і будинку стало безпосереднім наслідком порушення цього права в значенні ч. 1 ст. 87 КПК».

При розгляді даної справи судом встановлено, що матеріали справи не містять відомостей про те, що обвинуваченим були роз`яснені права до моменту складання протоколу затримання. Як слідує з практики Верховного Суду, ця обставина в різних ситуаціях як може бути підставою для визнання тих чи інших доказів недопустимими, так і ні. Це залежить від характеру та особливостей процедури отримання відповідного доказу, а також наявністю прямого причинно-наслідкового зв`язку між фактом порушення та отриманням доказу.

В даному кримінальному провадженні стороною захисту не обґрунтовано, яким чином порушення права обвинувачених відмовитися від дачі показань та користуватися послугами захисника, має вплив на допустимість протоколів огляду місця події та вилучених під час таких оглядів речових доказів (каністр з дизельним пальним, порожніх каністр та помпи).

Натомість суд виходить з того, що огляди місця події, оформлені протоколами від 28.02.2023, проводилися у передбаченому КПК України порядку з участю двох понятих, та під час їхнього проведення були вилучені каністри з дизельним пальним, ручна гумова помпа та порожні каністри, та незважаючи на те, що під час їхнього проведення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не були роз`яснені права підозрюваних, зокрема право відмовитися від дачі показань та мати захисника, вказане не свідчить про те, що через таке порушення вищезазначені речові докази не могли бути вилучені, оскільки їхнє виявлення та вилучення не залежало від волі обвинувачених.

Таким чином, суд доходить висновку про допустимість як доказів протоколів огляду місця події та вилучених речових доказів.

Вирішуючи питання, щодо допустимості наданих стороною обвинувачення на стадії судового розгляду матеріалів НСРД, які сторона захисту вважала недопустимими доказами, оскільки при їх долученні прокурором були порушені вимоги статті 290 КПК України, суд доходить таких висновків.

Відповідно до частин 1, 2 та 12 статті 290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування. Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання. Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

ЄСПЛ у своїй прецедентній практиці зазначає про те, що основним аспектом права на справедливий судовий розгляд у кримінальному провадженні, включаючи елементи такого провадження, що відносяться до процедури, має бути змагальність, і що має бути забезпечена рівність сторін між обвинуваченням та захистом. Право на змагальний судовий процес у кримінальній справі означає, що і обвинувачення, і захист повинні мати можливість володіти інформацією, ознайомитись із матеріалами і могти прокоментувати зауваження та докази, подані іншою стороною, а також надавати щодо них пояснення (рішення ЄСПЛ у справі «Брандштеттер (Brandstetter) проти Австрії» від 28 серпня 1991 року, §§ 66-67). Крім того, пункт 1 статті 6 Конвенції вимагає, щоб органи прокуратури розкрили стороні захисту будь-які суттєві докази, що їм відомі, за або проти обвинуваченого (mutatis mutandis, рішення у справі «Роу та Девіс (Rowe та Davis) проти Сполученого Королівства», цит. вище, § 60, «Леас (Leas) проти Естонії», цит. вище, § 77).

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 640/6847/15-к вбачається, що «принцип змагальності є наскрізним, і він не вичерпується реалізацією положень статті 290 КПК України. Навпаки, після передачі кримінального провадження до суду, саме суд у ході розгляду справи під час безпосереднього дослідження кожного доказу у змагальній процедурі забезпечує безпосереднє дотримання принципу змагальності. На етапі досудового розслідування сторони відповідно до статті 290 КПК України повинні розкрити всі докази, які є у їхньому розпорядженні. Однак оцінка належності, достовірності та допустимості кожного із доказів буде здійснюватися судом, який, аналізуючи кожен із доказів, повинен дослідити процесуальні документи (ухвали, постанови, клопотання тощо), що стали підставою для отримання будь-якого з доказів.

Відповідно до частини першої статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення та стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України.

Таким чином, докази у вигляді результатів НСРД повинні бути відкриті стороні захисту у порядку, визначеному статтею 290 КПК України. Однак процесуальні документи, в тому числі ухвали слідчого судді, про дозвіл на проведення НСРД у виключних випадках можуть бути надані й під час розгляду справи в суді.

Невідкриття таких процесуальних документів до моменту передачі кримінального провадження до суду не може бути безумовною підставою для визнання результатів НСРД недопустимими доказами. Якщо сторона обвинувачення не вжила необхідних та своєчасних заходів, що спрямовані на розсекречення таких процесуальних документів і їх немає в її розпорядженні, то в такому випадку має місце порушення норм статті 290 КПК України.

Таким чином, системний аналіз положень ст. 290 КПК України та практики Верховного Суду однозначно вказує на те, що сторона обвинувачення зобов`язана відкрити наявні у неї матеріали досудового розслідування, в тому числі результати НСРД та процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД саме під час виконання вимог ст. 290 КПК України на стадії досудового розслідування, і лише у виняткових випадках на стадії судового розгляду стороною обвинувачення можуть бути додатково відкриті, однак не матеріали НСРД, а матеріали, які стали підставою для проведення НСРД, та лише у випадку, коли прокурор доведе, що сторона обвинувачення під час досудового розслідування своєчасно вжила всі необхідні та залежні від неї заходи, спрямовані на розсекречення матеріалів НСРД та процесуальних документів, які стали підставою для їх проведення, однак такі документи не були розсекречені з причин, що не залежали від волі і процесуальної поведінки прокурора.

Під час судового розгляду прокурор вказав, що був обізнаний про те, що відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проводилися НСРД в іншому кримінальному провадженні ще 14.11.2023, про що останній зазначив у судовому засіданні, натомість виконання вимог ст. 290 КПК України було здійснене 21.11.2023. Таким чином, на момент відкриття стороні захисту матеріалів досудового розслідування прокурор був обізнаний про наявність проведених відносно обвинувачених НСРД в іншому кримінальному провадженні, у зв`язку з чим він був зобов`язаний вживати заходи для їхнього розсекречення та використання в даному кримінальному провадженні, після чого відкрити такі докази стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України саме під час досудового розслідування.

При цьому, суд звертає увагу, що процесуальним прокурором у кримінальному провадженні № 0001126 від 02.09.2023, в якому проводилися НСРД відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , виходячи зі змісту супровідного листа ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області від 14.11.2023 №115/52-2023, був саме той прокурор, який здійснював процесуальне керівництво та підтримував обвинувачення у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що також підтверджує той факт, що вказаний прокурор був обізнаний про проведені відносно останніх НСРД та повинен був вживати заходи для їхнього своєчасного розсекречення та використання в даному кримінальному провадженні саме на стадії досудового розслідування, а також відкрити їх стороні захисту під час виконання вимог ст. 290 КПК України.

З наданих прокурором документів вбачається, що питання необхідності використання в даному кримінальному провадженні матеріалів НСРД, які проводилися відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в іншому кримінальному провадженні № 0001126 від 02.09.2023, було порушене саме під час судового розгляду та лише 04.03.2024, тобто в той час, коли в ході судового розгляду обвинувачені зазначили про те, що не визнають своєї винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, у зв`язку з чим прокурор і прийняв рішення використати в даному кримінальному провадженні матеріали НСРД з іншого кримінального провадження, для чого звернувся з відповідним клопотанням від 04.03.2024 до Миколаївського апеляційного суду.

У свою чергу, з ухвали Миколаївського апеляційного суду № 1406 від 05.03.2024, якою був наданий дозвіл на використання у даному кримінальному провадженні результатів негласних (слідчих) розшукових дій, вбачається, що матеріали вказаних НСРД у кримінальному провадженні № 0001126 від 02.09.2023 були розсекречені постановою прокурора від 25.10.2023, тобто задовго до виконання стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК України в даному кримінальному провадженні, а процесуальні документи, які стали підставою для їх проведення були розсекречені 09.02.2024.

Натомість у матеріалах кримінального провадження немає документів, які б свідчили про те, що сторона обвинувачення у цій справі вживала яких-небудь заходів для розкриття як матеріалів НСРД, так і ухвал слідчого судді, які стали підставою для проведення НСРД, саме на стадії досудового розслідування. Ні клопотання прокурора про використання вказаних матеріалів та відповідних ухвал, ні відмови комісії з конкретних причин про таке розсекречення матеріали справи не містять. Тому суд доходить висновку, що у цій справі вимоги статті 290 КПК України щодо відкриття стороні захисту відповідних матеріалів стороною обвинувачення виконані не були.

У зв`язку з цим, суд визнає недопустимими доказами в даному кримінальному провадженні надані стороною обвинувачення результати НСРД та процесуальні документи, що стали підставою для їх проведення: копію ухвали Миколаївського апеляційного суду №46357 від 19.09.2023; протокол № 919т/52-2023 від 20.10.2023 за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії візуальне спостереження за особою по кримінальному провадженню № 0001126 від 02.09.2023 з довідкою та диском до нього; копію ухвали Миколаївського апеляційного суду №1406 від 05.03.2024.

При цьому суддя критично оцінює показання обвинувачених про те, що вони не вчиняли крадіжку дизельного пального та що вилучене під час огляду місця події пальне у пластикових каністрах належало їм, оскільки вказані показання не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами, зокрема показаннями свідків.

При цьому, судом була надана можливість стороні захисту забезпечити перед судом для допиту свідка сторони захисту, ОСОБА_10 , обов`язок щодо забезпечення прибуття якого до суду, відповідно до положень ч. 2 ст. 327 КПК України, покладається на сторону, яка заявила клопотання про його виклик, в даному випадку на сторону захисту, для чого були призначені два судові засідання для його допиту.

Проте сторона захисту не забезпечила явку вказаного свідка до суду, що унеможливило його допит судом.

При цьому, є необґрунтованими доводи захисника про те, що для необхідності допиту вказаного свідка суд мав вжити заходи забезпечення кримінального провадження відповідно до положень ч. 3 ст. 333 КПК України шляхом доручення органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії, оскільки, по-перше, допит свідка, відповідно до принципу безпосереднього дослідження показань, здійснюється судом усно та безпосередньо в судовому засіданні, що вказує на неможливість, виходячи із приписів КПК України, доручити органу досудового розслідування здійснити його допит та надати суду відповідні письмові матеріали.

По-друге, відповідно до ч. 4 ст. 333 КПК України, під час розгляду клопотання суд враховує значення обставин, про встановлення або перевірку яких просить особа, яка звернулася з ним, можливість їх встановлення або перевірки шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та причини, з яких не були здійснені належні дії для їх встановлення чи перевірки на стадії досудового розслідування. Суд відмовляє в задоволенні клопотання прокурора, якщо він не доведе, що слідчі (розшукові) дії, про проведення яких він просить, не могли бути проведені під час досудового розслідування через те, що не були і не могли бути відомі обставини, які свідчать про необхідність їх проведення. Натомість, заявляючи клопотання про необхідність вжиття не передбачених законом заходів забезпечення кримінального провадження шляхом доручення органу досудового розслідування провести допит свідка, сторона захисту повідомила, що була обізнана про наявність такого свідка ще на стадії досудового розслідування, однак не заявляла клопотання про його виклик, що, у свою чергу, вказує на те, що стороною захисту не було доведено неможливість виклику та допиту заявленого нею свідка саме на стадії досудового розслідування.

По-третє, як зазначив суд вище, згідно з ч. 2 ст. 327 КПК України, прибуття в суд свідка забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Суд сприяє сторонам кримінального провадження у забезпеченні явки зазначених осіб шляхом здійснення судового виклику. При цьому, суд сприяв захиснику шляхом видачі відповідного судового виклику свідка ОСОБА_10 .

Натомість сукупність досліджених судом письмових доказів та показань свідків однозначно та поза розумним сумнівом вказує на доведеність їхньої вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Зокрема, з протоколів огляду місця події та показань свідків встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були затримані безпосередньо на місці вчинення крадіжки дизельного пального та разом із викраденим, кількість якого співпадає із вказаною потерпілим ОСОБА_9 .

Також на підтвердження доведення винуватості обвинувачених у вчиненні крадіжки дизельного пального з автомобіля «МАН», н.з. НОМЕР_1 , який перебував у володінні ОСОБА_9 , та спростування їхніх тверджень про те, що вказане пальне належало їм, є той факт, що обвинувачені були затримані з дизельним пальним в нічний час доби, що вказує на те, що вони приховували свої дії в частині переміщення дизельного пального в каністрах від сторонніх осіб, що підтверджує злочинність придбання ними дизельного пального саме під час крадіжки.

Крім того, неспроможними є доводи сторони захисту про недоведеність того, що виявлене в обвинувачених дизельне пальне було викрадене саме з баку автомобіля, яким керував потерпілий, оскільки допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, надав чіткі та однозначні показання про те, яка кількість дизельного пального була викрадена з його автомобіля, що співпадає з кількістю вилученого дизельного пального в обвинувачених, які знаходилися в нічний час доби на недалекій відстані від автомобіля потерпілого.

При цьому, свої показання потерпілий надав добровільно, чітко та послідовно, зазначивши, що придбав дизельне пальне на АЗС та про факт його викрадення з авто дізнався за показниками стрілки датчика, яка вимірює кількість пального в баку.

Той факт, що ні потерпілий, ні інші особи не були безпосередніми свідками та очевидцями факту крадіжки обвинуваченими дизельного пального з баку автомобіля не вказує на їхню невинуватість, оскільки суть кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України, за якою обвинувачуються ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , полягає саме у таємному його викраденні для оточуючих та особи, яка його вчиняє.

Також не можуть бути єдиною та достатньою підставою для визнання невинуватими обвинувачених доводи захисників про те, що не було проведено експертизу виявленого в обвинувачених дизельного пального на відповідність залишкам пального, яке залишилося в баку автомобіля, з якого воно було викрадене, оскільки, по-перше, під час досудового розслідування та судового розгляду сторона захисту жодним чином не ініціювала питання необхідності проведення такої експертизи.

По-друге, обставини затримання обвинувачених безпосередньо на місці вчинення кримінального правопорушення та вилучення у них кількості викраденого дизельного пального, яка відповідає заявленій потерпілим кількості викраденого у нього пального, однозначно та поза розумним сумнівом доводять той факт, що саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснили крадіжку дизельного пального з автомобіля, який перебував у володінні ОСОБА_9 .

Таким чином, оцінивши кожний доказ з точку зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом та їхні дії правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки ОСОБА_3 своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, а обвинувачений ОСОБА_4 своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Невизнання обвинуваченими своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення суд розцінює як свідомо обраний ними спосіб захисту та намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене діяння.

Також не можуть бути доказом невинуватості обвинувачених твердження сторони захисту про те, що особи, залучені понятими при проведенні огляду місця події, неодноразово залучалися в якості понятих в інших кримінальних провадженнях та перебувають у дружніх відносинах з поліцією, оскільки, по-перше, такі твердження не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами.

По-друге, відповідно до висновків, викладених у постанові Касаційного кримінального суду від 23.05.2023 у справі № 712/12004/21, «Суд зазначає, що КПК не забороняє залучення особи в якості понятого у кількох слідчих діях під час кримінального провадження. Сам по собі факт участі того ж понятого у проведенні різних слідчих дій не може свідчити про його зацікавленість, а стороною захисту не наведено будь-яких інших обставин, які могли викликати сумнів у неупередженості вказаних понятих».

За такого, участь ОСОБА_17 та ОСОБА_18 в якості понятих під час проведення декількох оглядів місця події 28.09.2023 є правомірною та жодним чином не свідчить про недопустимість проведених оглядів та складених за їхніми результатами протоколів.

Крім того, в ході судового розгляду сторона захисту зазначила, що працівниками поліції до обвинувачених застосовувалося фізичне насильство під час їхнього фізичного затримання на місці події.

Оцінюючи вказані обставини, суд виходить з наступного.

ЄСПЛ постійно акцентує увагу на тому, що будь-яке застосування фізичної сили щодо особи, позбавленої свободи, якщо воно не було обумовлене суворою необхідністю внаслідок її власної поведінки, принижує людську гідність та в принципі є порушенням права, гарантованого статтею 3 Конвенції (див. остаточне рішення ЄСПЛ від 29 квітня 2015 року у справі ОСОБА_21 проти України», заява № 13837/09, п.47). Більше того, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, яке було таким, що порушує ст. 3 Конвенції, це положення у поєднанні із загальним обов`язком держави за ст. 1 Конвенції за своїм змістом вимагає проведення ефективного офіційного розслідування (див. рішення ЄСПЛ від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України», заява № 39598/03, п.77; рішення ЄСПЛ від 12 червня 2008 року у справі «Яременко проти України», заява № 32092/02, п.64).

Перевірка доводів засуджених щодо незаконних методів ведення слідства має суттєве значення для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, і формальний підхід до перевірки таких тверджень є неприпустимим (постанова ККС від 08.04.2021 у справі №573/2028/19).

Безпосереднє здійснення такого розслідування, у тому числі на виконання рішень ЄСПЛ, належить до повноважень правоохоронного органу згідно з визначеною законодавством процедурою та компетенцією (підслідністю), а не суду (Постанова ВП ВС від 28.11.23 у справі № 1-7/12).

У зв`язку з цим, при розгляді даної справи суд позбавлений можливості у передбачений законом спосіб встановити факт можливого допущення щодо обвинувачених порушення ст. 3 Конвенції.

Натомість, стороною обвинувачення був наданий висновок службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни працівниками ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області від 07.02.2024, з якого слідує, під час затримання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 жодним із поліцейських тілесних ушкоджень вказаним особам заподіяно не було.

При цьому, суд зазначає, що обвинувачені можуть як безпосередньо, так із допомогою їхніх захисників звернутися з відповідними заявами до правоохоронних органів з приводу заподіяння, на їхню думку, тілесних ушкоджень поліцейськими.

У свою чергу, факт можливого застосування щодо обвинувачених фізичної сили не впливає на ухвалення законного та обґрунтованого вироку у даному провадженні та визнання їх винуватими у вчиненому діянні, оскільки під час судового провадження стороною обвинувачення судом не взято до уваги в якості доказів винуватості ОСОБА_3 та ОСОБА_4 жодних доказів, отриманих саме із їх зізнавальних показань, наданих під час досудового розслідування під час застосування фізичної сили до них. Навпаки, позиція обвинувачених під час судового провадження була стійкою і послідовною, направленою на повне заперечення винуватості у вчиненні інкримінованого їм злочину.

При призначенні покарання ОСОБА_3 суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, відповідно до ст. 89 КК України вважається раніше не судимим, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, за медичною допомогою до лікарів психіатра та нарколога не звертався та не лікувався.

Обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_3 , судомне встановлено. Суд не визнає в якості пом`якшуючої обставини вказане в обвинувальному акті щире каяття ОСОБА_3 , оскільки розкаяння передбачає визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, а також дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому діянні. Також вказана обставина може бути визнана такою, що пом`якшує покарання лише в тому разі, коли щире каяття було дієвим і включає в себе активні дії. Натомість суд враховує, що обвинувачений своєї вини в інкримінованому правопорушенні не визнав, жодного жалю з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, не висловив, належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та її осуду не зробив, не попросив вибачення у потерпілого.

Крім того, суд враховує, що хоча обвинувачений на даний час вважається раніше не судимим, однак історія його кримінального минулого вказує на те, що раніше він неодноразово судимий за вчинення умисних кримінальних правопорушень, зокрема корисливих та пов`язаних з незаконним обігом наркотичних засобів, за вчинення яких засуджувався до обмеження волі та до нього застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вищевказане, на переконання суду, свідчить, що попри суттєві заходи впливу, які раніше вже застосовувалися до обвинуваченого з боку держави з метою не лише його покарання, а й виправлення і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, ОСОБА_3 , належних висновків для себе не зробив та вчинив новий тяжкий корисливий злочин.

Це доводить, що вчинення кримінальних правопорушень є наслідком свідомо обраного ним способу життя, який він змінювати не бажає, реального негативного ставлення до вчиненого не виявляє та в дійсності свою злочинну поведінку не засуджує.

Крім того, обвинувачений ніде не працює, суспільно-корисною діяльністю не займається, натомість шляхом вчинення корисливих кримінальних правопорушень задовольняє свої матеріальні потреби. Це доводить, що вчинення кримінальних правопорушень є наслідком свідомо обраного ним способу життя, який він змінювати не бажає, реального негативного ставлення до вчиненого не виявляє та свою злочинну поведінку не засуджує.

Обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено.

З урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, який не судимий відповідно до ст. 89 КК України, не працює, не одружений та не має утриманців, характеризується посередньо, відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також ураховуючи позицію державного обвинувача щодо виду та міри покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки інші види покарання є недостатніми для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання ОСОБА_4 суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, раніше неодноразово судимий, в тому числі за аналогічні кримінальні правопорушення, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, за медичною допомогою до лікаря-психіатра не звертався та не лікувався. Неодноразово лікувався стаціонарно в наркологічному відділенні з діагнозом: «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності. Стан відміни, без ускладнень».

Обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено. Суд не визнає вказане в якості пом`якшуючої обставини щире каяття обвинуваченого, оскільки розкаяння передбачає визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, а також дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому діянні. Також вказана обставина може бути визнана такою, що пом`якшує покарання лише в тому разі, коли щире каяття було дієвим і включає в себе активні дії. Натомість суд враховує, що обвинувачений своєї вини в інкримінованому правопорушенні не визнав, жодного жалю з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, не висловив, належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та її осуду не зробив, не попросив вибачення у потерпілого.

Крім того, суд враховує, що обвинувачений неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, за які відбував покарання у місцях позбавлення волі та до нього застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням. Крім того, звільнившись з місць позбавлення волі,маючи не зняту та не погашену судимість за вчинення аналогічного злочину, обвинувачений повторно вчинив новий умисний корисливий тяжкий злочин, тобто належних висновків для себе не зробив.

Вищевказане, на переконання суду, свідчить, що попри суттєві заходи впливу, які раніше вже застосовувалися до обвинуваченого з боку держави з метою не лише його покарання, а й виправлення і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, ОСОБА_4 , маючи не зняту і не погашену в установленому законом порядку судимість за вчинення умисного тяжкого злочину, знову вчинив умисний тяжкий корисливий злочин проти власності.

Це доводить, що вчинення кримінальних правопорушень є наслідком свідомо обраного ним способу життя, який він змінювати не бажає, реального негативного ставлення до вчиненого не виявляє та в дійсності свою злочинну поведінку не засуджує.

Крім того, обвинувачений ніде не працює, суспільно-корисною діяльністю не займається, натомість шляхом вчинення корисливих кримінальних правопорушень задовольняє свої матеріальні потреби. Це доводить, що вчинення кримінальних правопорушень є наслідком свідомо обраного ним способу життя, який він змінювати не бажає, реального негативного ставлення до вчиненого не виявляє та в дійсності свою злочинну поведінку не засуджує.

Обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.

З урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, раніше судимий, не працює, характеризується посередньо, відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також ураховуючи позицію державного обвинувача щодо виду та міри покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки інші види покарання є недостатніми для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Також право суду призначати покарання на власний розсуд підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29.10.2020 у справі №487/5034/18, згідно з якими «поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо».

Крім того, після закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами судом було оголошено про початок судових дебатів, перед проведенням яких стороною захисту було заявлено клопотання про їх відкладення для надання можливості підготуватися до них, на тій підставі, що остання судове засідання, в якому були досліджені всі докази були проведене 05.06.2024 після чого була оголошена перерва для надання стороні захисту забезпечити явку до суду заявленого нею свідка ОСОБА_10 у судові засідання 24.06.2024 та 10.07.2024, та головуючим було роз`яснено сторонам про необхідність підготуватися до проведення судових дебатів у наступному судовому засіданні після проведення допиту свідка та закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, оскільки за твердженням учасників судом були досліджені всі докази як сторони обвинувачення, так і захисту, окрім допиту вказаного свідка.

Проте, у судові засідання 24.06.2024 та 10.07.2024 свідок сторони захисту не прибув та судом не допитувався, таким чином у судовому засіданні 10.07.2024 не проводилося дослідження будь-яких нових доказів, та, з урахуванням того, що з часу минулого судового засідання пройшло більш одного місяця, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення судового засідання для підготовки сторони захисту до судових дебатів.

Вказане рішення суду узгоджується також з положеннями ч. 4 ст. 28 КПК України, за якими кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи або щодо кримінального правопорушення, вчиненого стосовно малолітньої або неповнолітньої особи, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово, а також ст. 322 КПК України, за якими судовий розгляд відбувається безперервно, крім часу, призначеного для відпочинку. При цьому, ч. 2 ст. 322 містить перелік вичерпних випадків відкладення судового засідання, серед яких відсутня необхідність підготовки до судових дебатів.

Також суд врахував, що обвинувачений ОСОБА_4 протягом тривалого часу перебуває під вартою, тому розгляд кримінального провадження має бути здійснений у розумні строки. Крім того, обидва обвинувачені мали захисників, які брали участь у судовому провадженні протягом тривалого часу, заявляли відповідні клопотання про недопустимість доказів, тому зазначені обставини, вказували на достатню обізнаність захисників з матеріалами кримінального провадження та відсутність підстав для відкладення судового засідання для підготовки сторони захисту до судових дебатів.

Вказані висновки суду узгоджуються також з висновками, викладеними у постанові Касаційного кримінального суду від 06.07.2022 у справі № 127/15447/20, згідно з якими «судові дебати є самостійною частиною розгляду кримінального провадження, їх основу складають промови учасників судового розгляду, в яких вони дають оцінку діям обвинуваченого, аналізують досліджені в суді докази, висловлюють висновки щодо винуватості чи невинуватості обвинуваченого, кваліфікації дій, міри покарання, вирішення цивільного позову та інших питань, що повинен вирішити суд у ході постановлення вироку. Зокрема, під час судових дебатів, крім промов учасників судового провадження, будь-яких інших процесуальних дій, за виключенням рішення про відновлення з`ясування обставин (ч. 5ст. 364 КПК), чинним законодавством не передбачено. Стадія судових дебатів не передбачає розгляду клопотань та заяв. На підставі вищевикладеного міський суд обґрунтовано відмовив захиснику ОСОБА_7 у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи для підготовки до судових дебатів, яке він заявив на початку своєї промови».

Цивільний позов не заявлявся.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України, з обвинувачених підлягають стягненню на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.09.2023 у справі №489/5853/23, підлягають скасуванню.

Оскільки суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі, тому до набрання вироком законної сили необхідно залишити обрані відносно них запобіжні заходи.

Керуючись статтями 369-371, 373, 374, 376, 381, 382 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років один місяць.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з часу затримання для відбуття призначеного покарання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_3 у строк покарання час попереднього ув`язнення з 28.09.2023 до 08.01.2024 включно з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Застосований відносно ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді застави - залишити до набрання вироком законної сили.

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк шість років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з часу затримання з 28.09.2023.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 у строк покарання час попереднього ув`язнення з 28.09.2023 по день набрання вироком законної сили з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Застосований відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою - залишити до набрання вироком законної сили.

Речові докази:

- дизельне пальне в кількості 48,6 л повернути власнику ОСОБА_22 ;

- дві каністри синього кольору з білими кришками об`ємом 20 л кожна; каністру червоного кольору з жовтою кришкою об`ємом 20 л; три каністри об`ємом 20 л кожна; ручну помпу чорного кольору; дві каністри об`ємом 2 та 5 л; пляшку об`ємом 6 л з прозорою рідиною із запахом бензину конфіскувати;

- автомобіль УАЗ-31512-01, 1986 року випуску, кольору хакі, державний номер НОМЕР_4 , ключі від автомобілю та технічний паспорт НОМЕР_9 на автомобіль УАЗ-31512-01, 1986 року випуску, кольору хакі, державний номер НОМЕР_4 повернути володільцю ОСОБА_3

- дві пари будівельних рукавичок знищити.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України в сумі 956 (дев`ятсот п`ятдесят шість) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України в сумі 956 (дев`ятсот п`ятдесят шість) грн.

Після набрання вироком законної сили заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.09.2023 у справі №489/5853/23, - скасувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1