Справа №577/1640/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/498/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами в стані сп`яніння
УХВАЛА

Іменем України

13 березня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 577/1640/23 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09.06.2023, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 286-1, ч. 1 ст. 309 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить вирок суду змінити та призначити йому більш м`яке покарання, не пов`язане з позбавленням волі, оскільки він раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні неповнолітню дитину, частково відшкодував медичному закладу витрати пов`язані з лікуванням потерпілого, який претензій до нього не має, з цивільним позовом не звертався. Суд не взяв до уваги досудову доповідь, згідно якої його виправлення можливе без ізоляції від суспільства та не врахував, що він працює в службі таксі, і пасажирські перевезення є єдиним видом заробітку його сім`ї, обставини, які б обтяжували покарання відсутні.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09.06.2023 ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 286-1, ч. 1 ст. 309 КК, і йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 286-1 КК у виді одного року шести місяців позбавлення волі з позбавленням права керування т/з строком на три роки; за ч. 1 ст. 309 КК у виді шести місяців арешту. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді одного року шести місяців позбавлення волі з позбавлення права керування т/з строком на три роки. Стягнуто на користь держави витрати за проведення судової експертизи в розмірі 1132,68 грн.

Згідно вироку, 25.01.2023 близько 16:10 ОСОБА_9 в порушення п. 2.9а ПДР, керуючи т/з «Mazda Xedos 6», н. з. НОМЕР_1 в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, рухався пр. Миру в м. Конотоп з боку вул. Лісового в напрямку перехрестя з вул. Бр. Лузанів зі швидкістю 112,7 км/год. В попутному напрямку у правій полосі для руху т/з на електровелосипеді «Sparta» рухався ОСОБА_11 , який виконував маневр об`їзду нерухомого т/з «VW Jetta», н. з. НОМЕР_2 , що був припаркований біля краю проїзної частини пр. Миру в районі будинку 17. ОСОБА_9 , порушуючи вимоги п. 12.3, 12.4, 13.1 ПДР, проявив злочинну самовпевненість, перевищив допустиму в умовах населеного пункту швидкість, не застосував своєчасне гальмування та допустив зіткнення з «VW Jetta» і наїзд на ОСОБА_11 , внаслідок чого останній отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

14.03.2023 близько 12:00 ОСОБА_9 поряд з магазином «ТА-ДА» в АДРЕСА_2 помітив на землі прозорий зіп-пакет з порошкоподібною психотропною речовиною білого кольору - амфетамін масою 0,2077 г, який підібрав і незаконно зберігав при собі без мети збуту. Близько 16:30 ОСОБА_9 поряд з магазином «Олімп» в АДРЕСА_3 під час огляду місця події добровільно видав працівникам поліції Конотопського РВП ГУНП в Сумській області прозорий зіп-пакет з амфетаміном.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 286-1, ч. 1 ст. 309 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі обвинуваченого не оскаржуються. При цьому після допиту, в якого обвинувачений повністю визнав себе винними у вчиненні інкримінованих йому правопорушень і погодився з фактичними обставинами кримінального провадження, надавши вичерпні пояснення з приводу обвинувачення, тому на підставі ст. 349 КПК суд першої інстанції цілком обґрунтовано обмежився допитом обвинуваченого ОСОБА_9 і даними щодо його особи.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про суворість призначеного покарання, колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання підлягає також врахуванню й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання повинно бути пропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Таким чином, при призначенні ОСОБА_9 покарання суд першої інстанції дотримався вимог закону, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень, їх кількість, тяжкість, особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, з 26.01.2023 знаходиться на обліку у лікаря нарколога з діагнозом: епізодичне вживання наркотичних речовин, за місцем проживання характеризується позитивно, частково відшкодував витрати медичному закладу за лікування потерпілого, неодноразово притягувався до відповідальності за ч. 1 ст. 130 і ч. 1 ст. 122 КУпАП, обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, обставин, які обтяжують покарання суд не встановив, й дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керування т/з, яке на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, вчинення кримінального правопорушення одночасно в стані алкогольного і наркотичного сп`яніння.

Аналізуючи викладені вище обставини, суд першої інстанції правильно відхилив доводи обвинуваченого про можливість застосування до нього положень ст. 69, 75 КК, оскільки жодна із наведених обвинуваченим в апеляційній скарзі обставин не можуть знівелювати вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 286-1, ч. 1 ст. 309 КК, за викладених у вироку обставин, що у свою чергу унеможливлює призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст. 69 КК) і звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК), оскільки у кримінальному провадженні відсутні такі обставини, що одночасно як пом`якшують покарання, так й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, ураховуючи при цьому його особу, а звільнення ОСОБА_9 від відбування призначеного судом першої інстанції покарання за ч. 1 ст. 286-1 КК неможливе через пряму заборону у ч. 1 ст. 75 КК, а саме, якщо суд, крім випадку засудження за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували т/з у стані алкогольного і наркотичного сп`яніння, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На підставі викладеного, визначене судом першої інстанції покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, - воно має бути законним (несвавільним) і пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи), тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого про наявність обставин, які пом`якшують покарання, і досудової доповіді органу пробації, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки усім фактичним обставинам кримінального провадження, включаючи зазначені ОСОБА_9 , була надана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у судовому рішенні з наведенням мотивів.

Визначене покарання відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав та інтересів особи, не становить «особистий надмірний тягар», а також є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_9 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тому підставі викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому вирок підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09.06.2023 відносно ОСОБА_12 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4