СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кп/759/654/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року м.Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спеціального судового провадження кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000677 від 09.03.2017 р. стосовно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Алушта АРК, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 ,, прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

Громадянка України ОСОБА_3 прийняла Присягу працівника прокуратури, відповідно до змісту якої вона, присвячуючи свою діяльність служінню Українському народові і Українській державі, урочисто присягнула: неухильно додержуватися Конституції, законів та міжнародних зобов`язань України; сумлінним виконанням своїх службових обов`язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини та громадянина, інтереси суспільства і держави; постійно вдосконалювати свою професійну майстерність, бути принциповим, чесно, сумлінно і неупереджено виконувати свої обов`язки, з гідністю нести високе звання працівника прокуратури.

Наказом прокурора АР Крим ОСОБА_3 призначено на посаду старшого прокурора прокуратури Сімферопольського району Автономної Республіки Крим. Наказом Генерального прокурора України від 14.06.2013 № 325к їй присвоєно класний чин - юрист 3 класу.

Так, у березні 2014 року, більш точний час та дату досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді прокурора АР Крим, за допомогою невстановлених слідством осіб, запропонувала ОСОБА_3 перейти та продовжити працювати в незаконно створеній так званій «прокуратурі Республіки Крим», яка увійшла до складу прокуратури РФ та виконувати лише розпорядження і накази, які видані нею.

У свою чергу ОСОБА_3 , діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, будучи громадянином України, старшим прокурором прокуратури Сімферопольського району Автономної Республіки Крим, проживаючи на території Автономної Республіки Крим, з метою, становлення на окупованій території органів прокуратури іноземної держави, нехтуючи вимогами Конституції і законів України, Присягою працівника прокуратури, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, достовірно знаючи про незаконність призначення ОСОБА_7 на посаду так званого «прокурора Республіки Крим», а також незаконного проведення на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя референдуму, достовірно знаючи, що Автономна Республіка Крим є невід`ємною частиною України, на території якої діють виключно закони України та міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, у березні 2014 року, бажаючи допомогти в проведенні цієї підривної діяльності, посиленні окупації півострову та утворенні в АР Крим системи незаконних органів прокуратури Російської Федерації, погодилася на призначення її до незаконно створеної прокуратури Республіки Крим на посаду «помічник прокурора Сімферопольського району прокуратури Республіки Крим», виконуючи вказівки і розпорядження незаконних так званих керівників зазначеної «прокуратури».

Зокрема, у березні 2014 року, маючи на меті сприяти представникам Російської Федерації у проведенні підривної діяльності проти України, ОСОБА_3 вчиняла активні дії у створенні незаконної прокуратури Республіки Крим Російської Федерації та її територіальних підрозділів на території України, які полягали у виконанні незаконних розпоряджень та наказів, наданих ОСОБА_7 та безпосередніми керівниками, а у подальшому продовжила здійснювати свою трудову діяльності у складі незаконно створеної так званої «прокуратури Сімферопольського району прокуратури Республіки Крим», яка увійшла до складу прокуратури Російської Федерації без підпорядкування Генеральній прокуратурі України.

Перебуваючи на посаді помічника прокурора ОСОБА_3 приймала участь як сторона обвинувачення або справи розглядалися згідно її постанов, а саме:

- рішення Сімферопольського районного суду (Республіка Крим) № 2-557/2015 від 26.03.2015, в якому ОСОБА_3 зазначена як старший помічник прокурора Симферопольського району;

- рішення Судакського міського суду (Республіка Крим) № 1-100/2015 від 07.07.2015, в якому ОСОБА_3 зазначена як помічник прокурора м. Судак;

- рішення Судакського міського суду (Республіка Крим) № 2-1035/2016 від 14.12.2016, в якому ОСОБА_3 зазначена як помічник прокурора м. Судак;

- постанова Судакського міського суду (Республіка Крим) № 5-624/2016 від 01.12.2016, в якому ОСОБА_3 зазначена як помічник прокурора м. Судак.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_3 з 2014 року перебувала на посаді старшого помічника прокурора Сімферопольського району до липня 2015 року (точна дата не встановлена), після чого зайняла посаду помічника прокурора м. Судак АР Крим. Згодом у 2017 (точний час встановити не вдалося), зайняла посаду помічника прокурора Чорноморського району Республіки Крим.

Створення та діяльність на території України правоохоронного органу іноземної держави призвели до посилення окупації півострова Крим, забезпечили належне функціонування незаконних органів та злочинної організації на чолі з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Допомога ОСОБА_3 іноземній державі та її представникам у створенні та функціонуванні органів прокуратури Російської Федерації та придушення спротивів окупації півострова з боку громадян України на території АР Крим призвели до посилення заходів тимчасової окупації півострова Крим.

Таким чином, ОСОБА_3 , будучи громадянкою України, вчинила умисне діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, а саме: в наданні іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Судовий розгляд даного кримінального провадження здійснювався в межах передбаченого КПК України спеціального судового провадження, за відсутності обвинуваченої ОСОБА_3 (in absentia), з дотриманням вимог законодавства України.

Інформація про виклик обвинуваченої ОСОБА_3 , а також інформація про процесуальні документи надсилались та публікувались відповідно до вимог ст. 323 КПК України.

Суд також ураховує, що можливість розглянути справу і прийняти у ній рішення за відсутності обвинуваченого відповідає загальним засадам демократичного суспільства, стандартам судового розгляду, закріпленим, зокрема, в Резолюції (75) 11 Комітету Міністрів Ради Європи від 19 січня 1973 року «Про критерії, що регламентують розгляд, що здійснюється за відсутності обвинуваченого».

Чинне кримінально-процесуальне законодавство України надає обвинуваченому всі необхідні можливості в рамках спеціального судового провадження, щодо необхідності дотримання яких у справах за відсутності обвинуваченого (in absentia) зазначено в рішеннях ЄСПЛ, зокрема, надає право обвинуваченому бути терміново і докладно повідомленим мовою, яку він розуміє, про характер і підставу обвинувачення, мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, бути присутнім при розгляді справи, право на професійну правничу допомогу, право бути вислуханим, право оскаржити вирок тощо.

Проте обвинувачена ОСОБА_3 цими правами не скористалась, до суду не з`явилась, показань суду не надавала, заяв, клопотань не подавала за відсутності будь-яких перешкод для реалізації своїх прав на території України.

Дане кримінальне провадження здійснювалось з обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою.

Судом також встановлено, що стороною обвинувачення були здійснені всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав ОСОБА_3 як підозрюваної, обвинуваченої, зокрема на захист та доступ до правосуддя в кримінальному провадженні, в якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження (in absentia), що відповідає правовій позиції Європейського суду з прав людини (справа «Колоцца проти Італії», рішення від 12 лютого 1985 року; справа «Шомоді проти Італії», рішення від 18 травня 2004 року та інші).

Суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_3 , яка в свою чергу повинна була знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права постати перед українським судом та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчить про її наміри про ухилення від кримінальної відповідальності.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03.02.2017 року про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, встановлено, що ОСОБА_3 умисно переховується від слідства та суду на території, яка є тимчасово окупованою територією України.

В той же час, ухилення обвинуваченої ОСОБА_3 від правосуддя суд оцінює як реалізацію останньою її невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3ст. 323 КПК України), суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченої як учасника кримінального провадження, яке відбувається за її відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченої була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.

Винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, доведена наступними доказами, дослідженими судом:

- протоколом огляду інтернет - видань від 15.04.2015, згідно якого через пошукову систему «Google Chrom» здійснено пошук інформації за адресою: www: rada.crimea.ua «Государственный совет Республики Крым »,раздел « Знаки отличия Государственного совета Республики Крым » та встановлено, що на вказаному інформаційному порталі міститься документ під назвою «Распоряжение Главы Республики Крым. Об объявлении Благодарности Главы Республики Крым. Объявить благодарность Главы Республики Крым: За активное участие в подготовке и проведении, а также достижении высоких результатов в Спартакиаде работников органов прокуратуры Российской Федерации в г. Сочи с 01 по 04 ноября 2014 года» (мовою оригіналу), після завантаження якого у переліку осіб, яким оголошено подяку, наявна юрист 3 класу ОСОБА_3 - старший помічник прокурора Сімферопольського району Республіки Крим (т.1, а.п.105-110);

- копією наказу Генерального прокурора України ОСОБА_10 № 13 дк від 01.12.2014 «Про звільнення», згідно якого (п.215) старшого прокурора прокуратури Сімферопольського району ОСОБА_3 звільнено із займаної посади з позбавленням класного чину «юрист 3 класу», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 14.06.2013 № 325 к, за порушення «Присяги працівника прокуратури» (т.1 а.п. 162-165);

- листом Державної прикордонної служби України від 20.06.2017 №0.64-19600/0/15-17,згідно якого відомості про перетинання державного кордону України у період з 01.01.2013 по теперішній час громадянкою України ОСОБА_3 в базі даних не виявлено (т.1, а.п.166);

- судовими рішеннями по наступним справах, в яких ОСОБА_3 приймала участь як сторона обвинувачення, або справи розглядались згідно її постанов, а саме: рішення Сімферопольського районного суду (Республіка Крим) № 2-557/2015 від 26.03.2015, в якому ОСОБА_3 зазначена як старший помічник прокурора Сімферопольського району; вирок Судакського міського суду (Республіка Крим) №1-00/2015 від 07.07.2015, в якому ОСОБА_3 зазначена як помічник прокурора м. Судак;рішення Судакського міського суду (Республіка Крим) №1-1035/2016 від 14.12.2016, в якому ОСОБА_3 зазначена як помічник прокурора м. Судак; постанова Судакського міського суду (Республіка Крим) №5-624/2016 від 01.12.2016, в якому ОСОБА_3 зазначена як помічник прокурора м. Судак (т.2 а.п.19-33);

- списком і складом консультаційних груп для надання безоплатної юридичної допомоги у день правової допомоги дітям 20.11.2017 року, серед яких значиться ОСОБА_3 як помічник прокурора Чорноморського району (т.2 а.п.34-54) ;

- відомостями, які містяться в рапорті ст. о/у в ОВС 2- го відділу УСР в Київській області ДСР НП України ОСОБА_11 від 25.08.2023, згідно якого в ході здійснення заходів з протидії диверсійно - розвідувальній діяльності та виявлення осіб, які усвідомлено співпрацювали з представниками окупаційної влади російської федерації, у встановленому законом порядку, отримана достовірна інформація про те,що ОСОБА_3 , колишня старший прокурор прокуратури Сімферопольського району АРК всупереч вимогам законодавства України, порушуючи Присягу працівника прокуратури України, після анексії російською федерацією Кримського півострова з березня 2014 пішла служити у незаконно створену прокуратуру Республіки Крим та виконувати вказівки і розпорядження так званих керівників зазначеної прокуратури. За наявної інформації ОСОБА_3 станом на серпень 2023 перебуває на тимчасово окупованій території, а саме в Автономній Республіці Крим, можливо в смт. Чорноморське. З 2014 року займала посаду помічника прокурора Сімферопольського району, з 2015 року - посаду помічника прокурора м. Судак АР Крим, з 2017 року - посаду помічника прокурора Чорноморського району Республіки Крим (т.2, а.п. 4).

Окремо суд звертає увагу, з огляду на особливості даного кримінального провадження на правову оцінку питання громадянства ОСОБА_3 .

Так, ОСОБА_3 є громадянкою України, паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 06.07.2006 Алуштінським МВ ГУМВС України в АР Крим, паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданий 04.11.2010 органом видачі 6313 (т. 1 а.п. 157-158).Згідно листа Адміністрації Президента України №46-01/1549 від 30.06.2017 року інформація стосовно припинення громадянства України, зазначених у зверненні осіб, відсутня. (том 1, а.с.156).

Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.

Згідно з положеннями Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року, який визначає підстави і порядок набуття та припинення громадянства України, законодавство у цій сфері ґрунтується на принципах: єдиного громадянства, якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; збереження громадянства України незалежно від місця проживання (ст. 2). Громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України за клопотанням громадянина України та втрати громадянства України внаслідок добровільного набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави (ст. ст. 17, 18 та 19). При цьому, вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України, та не допускається, якщо особі в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у всіх випадках є дата видання відповідного Указу Президента України (ст. ст. 18 та 19). Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України несе всі обов`язки громадянина України (ст. 20).

Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (ч. 4 ст. 5), примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною і не є підставою для втрати громадянства України.

Таким чином, з урахуванням раніше встановлених фактичних обставин, суд доходить висновку, що ОСОБА_3 на момент вчинення кримінального правопорушення і по теперішній час залишається громадянкою України незалежно від місця її проживання. Примусове автоматичне набуття нею як громадянкою України, яка проживає на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною, відтак не може бути підставою для втрати нею громадянства України.

Оцінюючи зазначені вище докази, кожний окремо, відповідно до вимог ст.ст.85, 86, 94, 98, 99 КПК України, суд вважає, що відомості, які вони містять, є допустимими доказами, оскільки під час досудового розслідування вони отримані в порядку встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України. Крім того, вони також є належними доказами, оскільки прямо підтверджують існування фактів та обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, а також інших обставин, які мають значення для даного кримінального провадження та не викликають сумнівів щодо їх достовірності.

При цьому, судом визнано загальновідомими і такими, що не потребують доказуванню в межах даного провадження, викладені в обвинуваченні факти про тимчасову окупацію РФ частини території України - Автономної Республіки Крим, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20 лютого 2014 року, а також анексію РФ цієї частини території України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Згідно з п.22 постанови Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 688/788/15-к стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Таким чином, аналізуючи зібрані у кримінальному провадженні та досліджені під час судового розгляду докази, оцінюючи їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд, розглядаючи кримінальне провадження відповідно до вимог ст.337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, вважає вину ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого їй злочину, передбаченого ч.1 ст.111 КК України (в редакції Закону № 1183-VII від 08.04.2014), а саме державної зради, тобто діяння, вчиненого умисно громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України, а саме надання іноземній державі - РФ та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, доведеною поза розумним сумнівом.

Враховуючи те, що суд вважає доведеним формулювання обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_3 , підстави для виправдання обвинуваченої ОСОБА_3 , на чому наполягав захисник ОСОБА_6 , відсутні.

Відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року N 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_3 покарання, суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину, особу обвинуваченої, яка раніше не судима.

Обставини, які відповідно до вимог ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлені.

Обставини, які відповідно до вимог ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлені.

Відповідно до ч.2 ст.4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

З огляду на вищевикладене, виходячи із сукупності усіх обставин кримінального провадження, суд вважає за потрібне призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавленні волі в межах санкції ч. 1 ст.111 КК України (в редакції Закону № 1183-VII від 08.04.2014).

На думку суду, саме таке покарання є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення підсудним нового злочину, досягнення мети, визначеної ст. 50 КК України.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, відповідно до вимог ст.75 КК України, або ж застосування ст.69 КК України, чи норм ст.69-1 КК України до обвинуваченої, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.

Викладена позиція суду відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справ застосовується як джерело права, зокрема у справі Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались, запобіжний захід ОСОБА_3 не обирався.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 368-371, 373- 376, ч.15 ст.615 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.111 КК України (в редакції Закону № 1183-VII від 08.04.2014), та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 13 (тринадцять) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається захиснику та прокурору.

Інформацію про ухвалення вироку опублікувати у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст.297-5 КПК України та на офіційному веб-сайті судової влади.

Суддя: ОСОБА_1