02.05.2024 Справа № 756/5613/24
Справа №756/5613/24
Провадження №1-кс/756/1184/24
У Х В А Л А

2 травня 2024 року слідчий суддя Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , розглянувши скаргу адвоката ОСОБА_2 , який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Гратант» на бездіяльність уповноваженої особи Офісу Генерального прокурора, яка полягає у не розгляді клопотання від 24.04.2024 року у кримінальному провадженні № 0011851,

в с т а н о в и в:

Адвокат ОСОБА_2 , який діє в інтересах ТОВ «Гратант», звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність уповноваженої особи Офісу Генерального прокурора, яка полягає у не розгляді клопотання від 24.04.2024 року у кримінальному провадженні №0011851.

Свою скаргу ОСОБА_2 обґрунтував тим, що 24.04.2024 року Офісу Генерального прокурора надіслано рекомендованим листом клопотання про скасування постанови прокурора Офісу Генерального прокурора від 30.01.2024 року про визначення підслідності у кримінальному провадженні № 0011851, яке отримано Офісом Генерального прокурора 25.04.2024 року, та станом на дату подання скарги не розглянуто.

Відповідно до положень статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається кримінальним процесуальним законодавством України.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно п. 10 ст. 3 КПК України кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Стаття 7 КПК України визначає, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження серед яких верховенство права, законність, доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, змагальність сторін та свобода у поданні ними суду своїх доказів, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дії чи бездіяльності.

Кримінальний процесуальний закон України не містить окремого положення, яке визначає випадки та наслідки зловживання процесуальними правами. Водночас, як неодноразово наголошував у своїх рішеннях Верховний Суд, заборона зловживання процесуальними правами є загальноправовим принципом і поширюється на всі види судочинства (ухвала від 07.02.2022 року у справі № 266/108/22, від 07.11.2022 року у справі № 757/9655/22-к, та ін.).

Отже, відсутність визначеного законом переліку зловживань процесуальними правами учасників кримінального провадження, не означає, що такі зловживання не можуть бути встановлені судом або слідчим суддею під час здійснення правосуддя, а особи які їх вчиняють не зазнають негативних наслідків своєї поведінки.

З урахуванням завдань кримінального провадження та з огляду на визначені процесуальним законом повноваження, суд, слідчий суддя може визнати зловживанням процесуальними правами будь-які дії, які мають відповідну спрямованість.

Як свідчить судова практика, серед найпоширеніших видів зловживань учасниками кримінального провадження своїми процесуальними правами є дії, що полягають у поданні клопотання, скарги для вирішення питання, яке вже вирішено судом або слідчим суддею, за відсутності інших підстав або нових обставин чи доказів.

У постанові Вищого спеціалізованого суду України від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» зазначається, що оцінюючи поведінку учасників кримінального провадження, слід враховувати існування випадків зловживання процесуальними правами. Водночас слід враховувати, що використання процесуальних прав, зокрема, заявлення клопотань, скарг, не може розцінюватися як перешкоджання здійсненню провадження, за винятком випадків, коли йдеться про зловживання правом.

Заборона зловживання правами закріплена і у ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У розвиток цієї загальної заборони у ст. 35 Конвенції наводяться критерії прийнятності, серед яких зловживання правом на подання заяви до ЄСПЛ є самостійною підставою для визнання неприйнятною індивідуальної заяви. Як наслідок - позбавлення суб`єктивного права на звернення до ЄСПЛ, що певним чином є заходом відповідальності заявника. У свою чергу, критерії зловживання правом визначаються не в Конвенції, а в рішеннях ЄСПЛ. Встановлення наявності зловживання правом ЄСПЛ в кожному конкретному випадку вирішує виходячи із прецедентів, які загалом сформували систему випадків зловживання правом.

Так, наприклад, у рішенні від 13.10.2020 року по справі «Kovaleva v. russia» ЄСПЛ зазначив про те, що неповна, а отже, оманлива інформація є зловживанням правом на подання заяви, особливо якщо інформація стосується самої суті справи. Суд дійшов до висновку, що поведінка заявниці, яка не повідомила про важливі та відомі їй обставини справи, суперечила меті права на індивідуальне звернення, як це передбачено у ст. 34 Конвенції, а отже, заява є неприйнятною (схожі висновки відображені у рішеннях: Poznanski and Others v. Germany від 03.07.2007, і Hadrabova and Others v. the Czech Republicвід 25.09.2007).

Оскільки зловживання правом не становить собою правопорушення, його наслідком повинно бути переважно не застосування відповідних санкцій національними судами, а відмова у захисті права, яке спрямоване на зловживання.

Слідчий суддя зазначає, що у поданій скарзі заявник ОСОБА_2 будучи достеменно обізнаним про існування ухвали слідчого судді від 16.04.2024 року у справі № 756/3872/24 (провадження 1-кс/756/822/24), а також про встановлені у ній обставини щодо кримінального провадження № 0011851, свідомо приховав від слідчого судді такі обставини, щодо розгляду подібних за змістом вимог скарги.

Отже, має місце введення слідчого судді в оману шляхом подання завідомо неповних фактичних даних, які мають значення для розгляду справи, що призводить до затрат часу та засобів для перевірки таких неправдивих даних.

Окрім того, заявник фактично повторно звертається з вимогою щодо оскарження бездіяльності, на його думку, прокурора, яка вже була предметом судового контролю, без зазначення нових суттєвих обставин шляхом подачи афтентичних клопотань до прокурора та скарги до слідчого судді по суті змінивши лише дати їх подання.

Вказане є очевидною ознакою, яка характеризує дії заявника, як такі, що спрямовані на зловживання процесуальними правами.

Оскільки повторне звернення зі скаргами на рішення, дії чи бездіяльність, які вже були предметом судового розгляду, кримінальним процесуальним законом не передбачено і таке звернення по суті суперечить загальним засадам кримінального провадження, фактично ОСОБА_2 оскаржує бездіяльність, яка не підлягає оскарженню, що відповідно до положень частини 4 статті 304 КПК України є підставою для відмови у відкритті провадження за скаргою.

Керуючись статтями 303, 304 КПК України, слідчий суддя,

п о с т а н о в и в:

У відкритті провадження за скаргою адвоката ОСОБА_2 , який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Гратант» на бездіяльність уповноваженої особи Офісу Генерального прокурора, яка полягає у не розгляді клопотання від 24.04.2024 року у кримінальному провадженні № 0011851 - відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Слідчий суддя