ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/16983/23

Провадження № 11-кп/4820/180/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

головуючої - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника потерпілих ОСОБА_9 ,

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу прокурора на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 листопада 2023 року у кримінальному провадженні №0000211, внесеному до ЄРДР 01 травня 2023 року, яким

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, одруженого, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_3 року народження., працює водієм в ФОП «ОСОБА_18», зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

визнано винним за ст. 286 ч.2 КК України та засуджено до покарання у виді 5 років позбавлення волі, без позбавленням права керування транспортними засобами.

На підставі статті 75 КК України ОСОБА_12 звільнено від відбування призначеного покарання з випробовуванням зі встановленням іспитового строку 1 рік 6 місяців з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, -

в с т а н о в и л а:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком суду, 01 травня 2023 року, близько 13 години 00 хвилин, в світлу пору доби, ОСОБА_12 керуючи власним автомобілем марки «Opel» моделі «Astra» д.н.з. НОМЕР_1 , рухався в межах міста Хмельницького по правій смузі руху сухої, прямої, асфальтобетонної проїзної частини, вулиці Тернопільської зі сторони вул. Кам`янецької в напрямку до вул. Інститутської м. Хмельницького, поблизу будинку № 12, в порушення вимог пунктів 1.3, 1.5, 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі по тексту - Правил) не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну

ОСОБА_12 , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.2 «зебра» та дорожніми знаками 5.38.1 і 5.38.2 «Пішохідний перехід», рухаючись в межах своєї смуги руху, маючи об`єктивну спроможність виявити на проїзній частині пішоходів ОСОБА_14 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які перетинали проїзну частину в межах нерегульованого переходу справа наліво відносно напрямку руху автомобіля «Opel» моделі «Astra» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_12 , в порушення вимог п. 18.1 Правил, не вжив заходів для зменшення швидкості та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходам ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_7 , чим створив для них небезпеку та продовжуючи свій рух та допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_7 передньою лівою частиною автомобіля.

Внаслідок наїзду ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми (тотальний субарахноїдальний крововилив обох півкуль головного мозку із затіканням рідкої крові на базальні поверхні, забій базальної поверхні лобної частки лівої півкулі речовини головного мозку) із точками прикладання травмуючої сили у вигляді саден правої лобно-скроневої ділянки голови, забійної рани та крововиливу в м`які тканини правої скроневої ділянки голови, крововиливу верхньої повіки лівого ока, які є тяжкими тілесними ушкодженнями, що в клінічному перебігу викликають загрозливі для життя явища - набряк головного мозку, що небезпечні для життя в момент спричинення та перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті ОСОБА_14 . ОСОБА_14 загинув на місці ДТП внаслідок закритої черепно-мозкової травми (тотальний субарахноїдальний крововилив обох півкуль головного мозку із затіканням рідкої крові на базальні поверхні, забій базальної поверхні лобної частки лівої півкулі речовини головного мозку), як наслідок - набряк головного мозку.

Пішохід ОСОБА_15 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого внутрішньо-суглобового, повного, косого перелому медіальної кісточки лівої великогомілкової кістки з переходом на передню та задню поверхню епіфіза лівої великогомілкової кістки з незначним зміщенням уламку дещо вниз, внутрішньо-суглобового, повного, багатоуламкового перелому дистального епіфізу латеральної поверхні лівої великогомілкової кістки на рівні малогомілкової вирізки з незначним зміщенням уламків, підшкірної гематоми лівої гомілки, забою і забійної рани м`яких тканин правої гомілки у верхній третині, обширного після травматичного підшкірного крововиливу правої гомілки, забою, підшкірного крововиливу правого ліктьового суглобу, які є тілесними ушкодженнями середнього ступеня тяжкості, як такі, що спричиняють тривалий розлад здоров`я (більше 21 доби).

Пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, закритого розриву медіальної та латерально-колатеральної зв`язки лівого колінного суглобу ІІ ступеню з тимчасовим порушенням функції, які є тілесними ушкодженнями середнього ступеня тяжкості, як такі, що за звичай спричиняють тривалий розлад здоров`я (більше 21 доби).

Своїми діями ОСОБА_12 , порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 б), 2.3 д), 18.1 Правил дорожнього руху України, зміст яких полягає в наступному:

п.1.3. Учасники дорожнього руху зобов`язанні знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

п. 18.1. Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Порушення водієм ОСОБА_12 наведених вимог Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками - спричинення смерті потерпілому ОСОБА_14 , середньої тяжкості тілесні ушкодження ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

За порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_14 та заподіяло середньої тяжкості тілесні ушкодження ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обвинувачений ОСОБА_12 визнаний винним та засуджений судом за ст. 286 ч.2 КК України.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок Хмельницького міськрайонного суду від 08.11.2023 стосовно ОСОБА_12 в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_12 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік.

Свої вимоги прокурор аргументує неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Вважає, що висновок суду про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування призначеного покарання в виді позбавлення волі та без позбавлення права керування зроблений без належного урахування обставин кримінального провадження, тяжких наслідків, що настали, зокрема, у виді смерті потерпілого ОСОБА_14 . Вважає висновки суду про призначення обвинуваченому покарання не обґрунтованими, не вмотивованими належним чином, такими, що суперечать положенням ст. 75 КК України та засадам призначення покарання, передбаченим ст. 50,65 КК України.

Стверджує, що поза увагою суду залишилося те, що дії ОСОБА_12 хоча і мають характер необережних, однак полягають у грубому порушенні ПДР, що спричинило загибель однієї людини та тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості двом іншим людям, ДТП відбулося на пішохідному переході у світлу пору доби, потерпілі були у форменому одязі - один працівник поліції та двоє військовослужбовці.

Наголошує на тому, що Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керування транспортними засобами осіб, для яких діяльність пов`язана з користуванням таким правом, є їх роботою, джерелом засобів для існування, тощо, а тому підстав не застосовувати додаткове покарання - позбавлення права керування транспортними засобами через те, що ОСОБА_12 працює водієм, у суду не було.

Звертає прокурор увагу і на те, що позитивні характеристики та зазначені дані про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують покарання не знижують суспільної небезпеки вчиненого злочину настільки, щоб досягти мети покарання без позбавлення права керування, а також не можуть бути визнані мотивованими підставами для застосування до ОСОБА_12 положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Наголошує на тому, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_12 від відбування призначеного покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку та без позбавлення права керування транспортними засобами не буде відповідати принципам справедливості, індивідуалізації призначення покарання та не сприятиме виправленню обвинуваченого й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як обвинуваченим, так і іншими особами та не буде таким, що відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України. На думку прокурора звільнення обвинуваченого ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку без позбавлення права керування транспортними засобами за обставин, коли наслідками кримінального правопорушення стала смерть особи, негативно вплине на формування суспільної думки про неприпустимість грубого порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії, і не буде відповідати меті покарання визначеній в ст. 50 КК України.

Узагальнені позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Прокурор ОСОБА_16 підтримав апеляційні вимоги, просив ухвалити новий вирок в частині призначеного ОСОБА_12 покарання.

Потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх представника ОСОБА_9 заперечували проти апеляційних вимог прокурора, вважали, що покарання призначене ОСОБА_12 є таким що відповідає вимогам кримінального закону, мотивованим та справедливим. Потерпілі та їх представник зауважили, що не мають претензій майнового характеру до обвинуваченого ОСОБА_12 , ним були відшкодовані їх витрати на лікування, надана майнова допомога, ОСОБА_8 підтвердила виплату їй обвинуваченим 20000 доларів США (750 000 грн) у рахунок відшкодування шкоди. Потерпілий ОСОБА_7 вважав обґрунтованими апеляційні вимоги прокурора в частині застосування до обвинуваченого ОСОБА_12 додаткового покарання в виді позбавлення права керування транспортним засобом.

Захисники ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та обвинувачений ОСОБА_12 заперечували проти апеляційних вимог прокурора, вважали вирок суду в частині призначеного покарання законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, учасників апеляційного перегляду провадження перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд при ухваленні вироку, положення кримінального та процесуального закону, якими він керувався.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Фактичні обставини скоєного та кваліфікація дій обвинуваченого не оскаржувалися та відповідно, апеляційним судом не перевіряються.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами прокурора та аналізуючи вид та міру покарання, призначену обвинуваченому ОСОБА_12 колегія суддів виходить з положень, визначених в ст. 50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, за якою суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами обвинувачення, колегія суддів виходить з позиції ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов проти Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Наведені правові тези Суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Статтею 75 ч.1 КК України визначено, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами прокурора, колегія суддів вважає, що суд, призначаючи ОСОБА_12 основне покарання, правильно врахував, що він виходячи з положень ст. 12 КК України вчинив тяжкий необережний злочин.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого згідно ст. 66 КК України судом правильно визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відшкодування завданої потерпілим шкоди. Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Крім цього, колегія суддів виходить з відомостей, що характеризують особу обвинуваченого. Зокрема враховує, обвинувачений ОСОБА_12 за місцем проживання, у соціальних стосунках, за місцем колишньої роботи характеризується позитивно, працює водієм в ФОП «ОСОБА_18», за місцем роботи характеризується виключно позитивно, як відповідальний, сумлінний працівник, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, має стійкі соціальні зв`язки, перебуває у зареєстрованому шлюбі, має на утриманні дружину ОСОБА_17 , яка перебуває у декретній відпустці та малолітню дитину ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішуючи питання, порушене прокурором в апеляційній скарзі про призначення обвинуваченому ОСОБА_13 більш суворого основного покарання, колегія суддів вважає такі вимоги не обґрунтованими, та крім наведених обставин враховує також позицію потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду провадження претензій майнового характеру до обвинуваченого не висловлювали, надали відповідні письмові заяви до суду, вважали покарання, призначене ОСОБА_13 з застосуванням положень ст. 75,76 КК України обґрунтованим та достатнім, просили не позбавляти його волі.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що суд обгрунтовано призначив ОСОБА_12 покарання у середніх межах санкції ст. 286 ч. 2 КК України та звільнив його від відбування такого покарання, встановивши іспитовий строк, застосувавши положення ст. 75,76 КК України, навів у вироку докладні мотиви прийнятого рішення.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне звільнення обвинуваченого ОСОБА_12 від додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами колегія суддів вважає слушними та виходить з наступного

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 1-4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, судам при призначенні покарання у кожному конкретному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, необхідно суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно з п. 15 цієї постанови додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, рекомендувати судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням, відповідного додаткового.

Із матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_12 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.286 ч.2 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду, наведеними в обґрунтування мотивів не застосування до обвинуваченого додаткового покарання в частині того, що він не перебував під час ДТП у стані алкогольного сп`яніння, робота водієм є його єдиним джерелом для існування, позбавлення права керувати транспортним засобом призведе до скрутного матеріального становища сім`ю обвинуваченого. Апеляційний суд вважає, що такі висновки не ґрунтуються на загальних засадах призначення покарання, визначених у ст. 50, 65 КК України. Колегія суддів вважає, що наведені судом обставини не є підставами, які б виключили можливість застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом. Обвинувачений ОСОБА_12 є молодою, працездатною особою, що не позбавляє його можливості легального заробітку, не пов`язаного з керуванням транспортним засобом з метою утримання своєї родини. Колегія суддів виходить з того, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш вираженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із засад справедливості, гуманізму, індивідуалізації. Таку позицію викладено у постановах Верховного Суду від 05.10.2021 року у справі № 226/3054/19 та від 17.11.2020 року у справі № 686/3244/20.

Колегія суддів також виходить з обставин злочину, інкримінованого ОСОБА_12 , обставин ДТП, вчиненого з вини ОСОБА_12 за яких він, керуючи транспортним засобом, у світлу пору доби, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи ОСОБА_14 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не зменшив швидкості та не зупинив керований ним транспортний засіб, щоб дати дорогу пішоходам, внаслідок чого створив небезпеку та здійснив наїзд на пішоходів, які перетинали проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу. Отже, колегія суддів вважає, що обвинувачений грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 б), 2.3 д), 18.1 Правил дорожнього руху України.

Колегія суддів вважає, що при призначенні покарання обставини справи мають враховуватися судом в сукупності, в тому числі з урахуванням фактичних обставин вчиненого протиправного діяння, характеру допущених порушених вимог ПДР та наслідків таких дій. Однак, призначаючи обвинуваченому покарання без позбавлення права керування транспортними засобами, суд залишив поза увагою фактичні обставини, характер допущених ОСОБА_12 порушень ПДР України, які призвели до тяжких наслідки, які настали, смерть потерпілого ОСОБА_14 , середньої тяжкості тілесні ушкодження заподіяні потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що обвинуваченому доцільно призначити додаткове покарання в виді позбавлення права керування транспортним засобом, що буде відповідати меті покарання, визначеній в ст. 50 КК України, сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченим, так й іншими особами.

Згідно ст. 77 КК України, якою регламентовано застосування додаткових покарань у разі звільнення від відбування основного покарання з випробуванням, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути призначено додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, в тому числі і позбавлення права керування транспортним засобом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд відповідно до ст. 413 ч. 1 п. 1 КПК України, неправильно застосував закону України про кримінальну відповідальність, не застосував закон, який підлягає застосуванню, що згідно ст. 409 ч. 1 п. 4 КПК України є підставою для скасування вироку в частині призначеного покарання.

За вимогами ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Оскільки колегія суддів погоджується з апеляційними доводами прокурора про застосування до обвинуваченого додаткового покарання за ст. 286 ч.2 КК України в виді позбавлення права керування транпортними засобами, це є підставою для скасування вироку суду в частині призначеного покарання з ухваленням апеляційними судом вироку в порядку ст. 420 КПК України.

Керуючись ст.ст. 405, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 листопада 2023 року щодо ОСОБА_12 скасувати в частині призначеного йому покарання.

Призначити ОСОБА_12 покарання за ст.286 ч.2 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_12 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням тривалістю 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ст.76 ч. 1 КК України покласти на ОСОБА_12 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання.

В решті вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 листопада 2023 року ухвалений щодо ОСОБА_12 залишити без змін.

Вирок набирає законної сили негайно після його проголошення та може бути оскаржений безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3