Справа № 305/1596/20
Провадження № 1-кп/307/911/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2024 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

обвинуваченої ОСОБА_13 ,

захисника ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Тячів кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 червня 2020 року за №0000459 про обвинувачення ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , неодруженої, невійськовозобов`язаної, з вищою освітою, завідувача Рахівської державної нотаріальної контори, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_13 , 24 листопада 2014 року близько 14 години в АДРЕСА_2 , у приміщенні службового кабінету, будучи призначена 29 вересня 1987 року відповідно до наказу № 133 державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори та переведена 28 грудня 1993 року на підставі наказу № 160/02-7 на посаду старшого державного нотаріуса, яку відповідно до наказу № 14/02-6 від 17 березня 1994 року перейменовано на посаду завідувача Рахівської державної нотаріальної контори, будучи уповноваженою на посвідчення прав, а також фактів, що мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій, діючи умисно, в інтересах третьої особи, в порушення вимог статті 244 Цивільного кодексу України, пункту 1-2 Глави 3, пунктів 1-4 Глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, склала, посвідчила та видала іншій особі на її прохання завідомо неправдивий офіційний документ - довіреність № 1-1034 на право бути представником з усіма необхідними повноваженнями у відповідних уповноважених на те органах, установах, організаціях Закарпатської області та міста Рахова з питань приватизації земельної ділянки, від імені ОСОБА_15 , без згоди останньої та у її відсутності, до якої внесла завідомо неправдиві відомості про волевиявлення ОСОБА_15 на видачу такої довіреності, а також що нібито остання підписала довіреність у її присутності. У подальшому зазначена земельна ділянка, належна ОСОБА_15 з кадастровим номером :08:001:0459 була незаконно відчужена шляхом використання підробленої довіреності.

Таким чином, ОСОБА_13 склала та видала завідомо підроблений офіційний документ, який надає певні права, чим вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 358 КК України.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_13 вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, не визнала та показала, що довірителька ОСОБА_15 перебувала разом зі своїм чоловіком у її службовому кабінеті у Рахівській державній нотаріальній конторі, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 на першому поверсі. Приміщення нотаріальної контори знаходиться в приміщенні Рахівської районної державної адміністрації. Також зазначила, що ОСОБА_15 повідомила, що вона перебувала у Рахівській районної державної адміністрації та піднялася на другий поверх до земельного відділу, але такого у Рахівської районної державної адміністрації немає. Крім того, повідомила, що ОСОБА_16 та його дружина неодноразово зверталися до неї з посвідченням довіреностей та інших документів. Довіреність вона посвідчує як державний нотаріус. Ніякого конфлікту з ОСОБА_15 у них не було. Перед підписом довіреності, її читає сам довіритель або вона зачитує довіреність в голос. Після цього вона вказує, де саме довіритель повинен підписатися. Після чого вона реєструє довіреність в єдиному реєстрі довіреностей і видає довірителю довіреність на руки на бланку, а другий примірник довіреності на білому бланку залишається безпосередньо у неї. Крім того, довіритель ставить свій підпис у журналі реєстрації. До її повноважень входять обов`язки посвідчувати довіреність, встановлювати особу згідно паспорту та перевіряє ідентифікаційний код.

Не зважаючи на те, що ОСОБА_13 не визнала свою вину, на думку суду, її вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК України, повністю підтверджується, дослідженими в судовому засіданні наступними доказами.

Свідок ОСОБА_15 , будучи допитана в судовому засіданні показала, що її викликали до Рахівської прокуратури де їй повідомили, що її земельна ділянка відчужена на підставі довіреності посвідченої нотаріусом ОСОБА_13 . Вона повідомила працівників поліції, що з ОСОБА_13 вона не знайома та до неї ніколи не зверталася. Крім того, зазначила, що у її власності перебувала земельна ділянка площею 2 га. в урочищі Драгобрат, яка була передана їй на підставі заяви, яку вона подавала до Рахівської РДА разом із чоловіком в 2014 році. Чоловік займався виготовленням документів на земельну ділянку. Чоловік працював у ОСОБА_16 . З проханням придбати земельну ділянку ОСОБА_16 та інші особи до неї не зверталися. За місцем розташування земельної ділянки вона не була. Де розташована нотаріальна контора їй відомо, а саме в приміщенні Рахівської РДА. Після розлучення з чоловіком довідалася про продаж земельної ділянки від працівників прокуратури. Перебуваючи в приміщені адміністрації вона підписувала документи, проте їх не читала, але знала, що це документи на виготовлення технічної документації на земельну ділянку. Чи отримував її чоловік грошові кошти за земельну ділянку їй не відомо, крім того, чоловік їй повідомляв, що грошові кошти він не отримував. У кабінет нотаріуса вона не заходила, документи на виготовлення технічної документації подавала на другому поверсі Рахівської РДА в земельний відділ. Довіреність в присутності нотаріуса вона нікому не надавала. У прокуратурі довідалася, що ОСОБА_16 від її імені продав земельну ділянку.

Свідоцтвом про право на зайняття нотаріальною діяльність № 1002 від 01 квітня 1994 року видане ОСОБА_17 , яке відповідно є підставою для призначення на посаду державного нотаріуса або реєстрації приватної нотаріальної діяльності (том 2 а.с. 102-103).

Наказом № 133 від 29 вересня 1987 року, згідно якого ОСОБА_17 призначено з 29 вересня 1987 року державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори (том 2 а.с. 98)

Наказом № 160/02-7 від 28 грудня 1993 року, відповідно до якого ОСОБА_17 переведено на посаду старшого державного нотаріуса з 28 грудня 1993 року цієї ж державної нотаріальної контори ( том. 2 а.с. 100).

Наказом № 14/02-6 від 17 березня 1994 року, згідно якого перейменовано посаду старшого державного нотаріуса на посаду завідуючого Рахівської державної нотаріальної контори (том 1 а.с.135 ).

Довіреністю від 24 листопада 2014 року посвідченою державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори ОСОБА_13 та зареєстрованою в реєстрі за № 1-1034, з якої встановлено, що ОСОБА_18 відповідно до усного договору доручення та на виконання вимог ст. 1007 Цивільного кодексу України видала цю довіреність ОСОБА_16 бути її представником з усіма необхідними повноваженнями та у відповідних уповноважених на те органах, установах, організаціях Закарпатської області та міста Рахова з питань приватизації земельної ділянки, яка знаходиться на території Закарпатської області, Рахівського району, а також після чого продати земельну ділянку для чого надала право представляти її інтереси перед третіми особами, зокрема перед органами виконавчої влади та місцевого самоврядування, їх структурними підрозділами, відповідними уповноваженими органами земельних ресурсів, у разі необхідності також перед іншими підприємствами, установами та організаціями, незалежно від підпорядкування, форми власності та незалежності з питань, пов`язаних із замовленням виготовлення та одержання документів, а також продажу від її імені земельної ділянки (том 1 а.с. 144).

Висновком експерта № 4/225 від 04 червня 2020 року, яким встановлено, що рукописний текст « ОСОБА_18 » та підпис в графі «Підпис» на довіреності, посвідченій державним нотаріусом ОСОБА_13 24 листопада 2014 року за реєстровим номером 1-1034 від імені ОСОБА_18 про уповноваження ОСОБА_16 виконані не ОСОБА_19 , а іншою особою (том 1 а.с.115-125).

Вищевказані докази дослідженні у судовому засіданні, суд визнає належними та допустимими, оскільки вони отримані у порядку встановленому КПК України і мають значення у даному кримінальному провадженні.

Під час розгляду кримінального провадження суд забезпечив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України.

Так, в судовому засіданні також були досліджені матеріали кримінального провадження, надані стороною обвинувачення, а саме:

Наказ №341/03 від 28 грудня 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_13 слід вважати такою, що з 28 грудня 2019 року працює на посаді завідувача Рахівської державної нотаріальної контори (том 1 а.с. 136).

Посадова інструкція завідуючого державною нотаріальною конторою затвердженої в.о. начальника Головного управління юстиції у Закарпатській області 31 грудня 2014 року, з якою ОСОБА_13 ознайомлена 31 грудня 2014 року (том 1 а.с. 137-142).

Посадова інструкція завідуючого державною нотаріальною конторою затвердженої начальником Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області 29 грудня 2018 року, з якою ОСОБА_13 ознайомлена 29 грудня 2014 року (том 2 а.с.107-113).

Зазначені докази не містять в собі доказів на підтвердження вини ОСОБА_13 .

Так, відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Безпосередньо, дослідивши вищезазначені докази, надані прокурором під час судового розгляду, суд приходить до висновку, що вказані докази не містять даних, які б мали значення для кримінального провадження та підтверджували або спростовували б обставини, що підлягають доказуванню, а також не вказують на достовірність чи можливість використання інших доказів в кримінальному провадженні, тому є неналежними доказами сторони обвинувачення.

Виключення вищезазначених доказів не має вирішального значення у цьому кримінальному провадженні, не впливає і не може вплинути на висновки суду.

Таким чином суд вважає, що обставини викладені органом досудового розслідування щодо кваліфікацій дій обвинуваченої за ч.1 ст.366 КК України в обвинувальному акті не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються оціненими та дослідженими судом доказами, які суд вважає допустимими та належним чином підтвердженими в судовому засіданні.

Зокрема оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних у справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що пред`явлене ОСОБА_13 обвинувачення слід перекваліфікувати на ч.2 ст.358 КК України.

До такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного.

Згідно ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, обвинувачення повинно довести "кожний факт", пов`язаний із злочином, щоб "не існувало жодної розумної підстави для сумнівів". Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.

Також, в рішенні ЄСПЛ у справі "Коробов проти України" (п.65) зазначено, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом". Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Згідно зі ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Склад злочину - це сукупність встановлених у кримінальному законі об`єктивних та суб`єктивних ознак, які визнають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочин, тобто включає в себе наступні елементи: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона.

Суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, може бути лише службова особа.

Оскільки п. 1 примітки до ст. 364 КК України при визначенні поняття службова особа не містить посилання на ст. 366 КК України, то суб`єктом службового підроблення, згідно із ч. 3 ст. 18 КК України, є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також постійно чи тимчасово обіймають в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною службовою особою підприємства, установи, організації, судом або законом. Також суб`єктом цього злочину можуть бути особи, які визначені ч. 4 ст. 18 КК України.

Разом з тим, визначення поняття організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в законі України про кримінальну відповідальність не міститься. Водночас зміст цих понять розкрито в усталеній судовій практиці, що, у свою чергу, знайшло відображення у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 5 "Про судову практику у справах про хабарництво".

Зокрема, в цій постанові зазначено, що адміністративно-господарськими обов`язками є обов`язки по управлінню або розпорядженню державним, колективним чи приватним майном (установлення порядку його зберігання, переробки, реалізації, забезпечення контролю за цими операціями тощо). Такі повноваження в тому чи іншому обсязі є у начальників планово-господарських, постачальних, фінансових відділів і служб, завідуючих складами, магазинами, майстернями, ательє, їх заступників, керівників відділів підприємство, відомчих ревізорів та контролерів тощо.

Поряд з цим організаційно-розпорядчі обов`язки - це обов`язки по здійсненню керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, керівники структурних підрозділів, їх заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири).

Разом із тим, аналіз тексту КК України дозволяє зробити висновок, що закон про кримінальну відповідальність розмежовує поняття "особа, яка надає публічні послуги" (до яких закон відносить, зокрема, і нотаріус) та "посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських або організаційно-розпорядчих функцій", оскільки в тексті КК України ці терміни зустрічаються в різних статтях і в різному контексті.

Також, у пп. б, п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про запобігання корупції" (в редакції на момент вчинення кримінального правопорушення) зазначено, що особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування особи, які не є державними службовцями, посадовими особами місцевого самоврядування, але надають публічні послуги є нотаріуси.

Проте у п. 3 ч. 1 ст. 3 3 Закону України "Про запобігання корупції", визначено, що особи, які постійно або тимчасово обіймають посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків у юридичних особах приватного права незалежно від організаційно-правової форми, а також інші особи, які не є службовими особами та перебувають з підприємствами, установами, організаціями в трудових відносинах, - у випадках передбачених цим Законом.

Таким чином, чинне законодавство розрізняє осіб, які надають публічні послуги та посади пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій.

Як вбачається із пред`явленого обвинувачення ОСОБА_13 перебуваючи на посаді завідувача Рахівської державної нотаріальної контори та будучи службовою особою, уповноваженою на здійснення загального керівництва конторою, забезпечення посвідчення прав, а також фактів, що має юридичне значення та вчинення інших нотаріальних дій, діючи умисно в інтересах третіх осіб, використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби 24 листопада 2014 року склала, видала та посвідчила іншій особі на її прохання завідомо неправдивий офіційний документ - довіреність № 1-1034 на право бути представником з усіма необхідними повноваженнями у відповідних уповноважених на те органах, установах, організаціях Закарпатської області та міста Рахова з питань приватизації земельної ділянки, від імені ОСОБА_18 без згоди останньої.

Тобто стороною обвинувачення дії ОСОБА_13 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 366 КК України.

Проте, як вбачається з довіреності від 24 листопада 2014 року її посвідчено державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори ОСОБА_13 та зареєстровано в реєстрі за № 1-1034.

В той же час, з огляду на вищевикладені норми законодавства, судом встановлено, що діям ОСОБА_13 , сформульованим у обвинувальному акті, дана невірна та некоректна правова кваліфікація відповідно до ч. 1 ст. 366 КК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно ст. 34 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції на момент вчинення кримінального правопорушення), зазначено, що нотаріуси посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності, тощо).

Згідно п. 1-2 глави 3 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (далі - Порядок), затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України 22 лютого 2012 року за № 295/5 (в редакції на момент вчинення кримінального правопорушення), при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом.

Пунктами 1-4 глави 6 Порядку, передбачено, що нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

В ході судового розгляду встановлено, що обвинувачена ОСОБА_13 29 вересня 1987 року була призначена на посаду державного нотаріуса Рахівської державної нотаріальної контори та 28 грудня 1993 року переведено на посаду старшого державного нотаріуса цієї ж нотаріальної контори. Проте, 17 березня 1994 року згідно наказу № 14/02-6 посаду старшого державного нотаріуса Рахівської державної нотаріальної контори перейменовано на посаду завідуючого цією державною нотаріальною конторою.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про нотаріат» в редакції чинній на час вчинення кримінального правопорушення, нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Згідно ст. 3 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відповідно до ст. 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди.

Узагальнений аналіз положень Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5 в редакціях, чинних на час вчинення обвинуваченою інкримінованих їй дій, свідчить, що нотаріальне посвідчення довіреності не є за своєю суттю виконанням нотаріусом адміністративно-господарських чи організаційно-розпорядчих обов`язків.

Організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції ОСОБА_13 , як завідувача нотаріальної контори визначаються посадовою інструкцією, проте стороною обвинувачення не надано суду посадової інструкції, яка була чинна станом на 24 листопада 2014 року та з якою відповідно ОСОБА_13 була ознайомлена.

При цьому, судом, на підставі наданих стороною обвинувачення доказів, не встановлено, що ОСОБА_13 використала своє службове становище всупереч інтересах служби перебуваючи саме на посаді завідуючої державної нотаріальної контори.

Вся повнота відповідальності за достовірність та об`єктивність, посвідченої довіреності, покладається виключно на нотаріуса. Кримінальна відповідальність нотаріуса, передбачена ч. 2 ст. 358 КК України.

З огляду на вищевикладене, судом встановлено, що ОСОБА_13 видаючи та посвідчуючи довіреність 24 листопада 2014 року, яка зареєстрована в реєстрі за № 1-1034 діяла як нотаріус, а не виконувала функцій у юридично-правовому статусі службової особи та не була наділена і не виконувала організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій. Відтак ОСОБА_13 не діяла як службова особа, що виключає кваліфікацію її дій за ч. 1 ст. 366 КК України.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_13 діяла виключно як нотаріус, і нею було допущено порушення професійних обов`язків, а не службових, а тому вона не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Враховуючи викладені обставини, встановлені під час судового розгляду, які фактично були встановлені органом досудового розслідування і знайшли своє певне відображення в обвинувальному акті, але, за умови відсутності в діях ОСОБА_13 складу злочину службового підроблення, були невірно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 366 КК України, суд приходить до висновку про те, що дії ОСОБА_13 містять склад іншого, менш тяжкого кримінального правопорушення підроблення документів, у зв`язку з чим її дії слід перекваліфікувати з ч. 1 ст. 366 КК України на ч. 2 ст. 358 КК України за кваліфікуючими ознаками: складання та видача нотаріусом завідомо підроблених офіційних документів, які надають певні права. Таку кваліфікацію дій обвинуваченої суд вважає правильною і такою, що відповідає фактичним обставинам вчиненого кримінального правопорушення.

Так, об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 КК України, є встановлений законодавством порядок ведення, обігу і використання офіційних та деяких приватних документів, який забезпечує нормальну діяльність підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, а також прав і законних інтересів громадян, порядок документального посвідчення фактів, які мають юридичне значення. Обов`язковою ознакою даного злочину є його предмет - офіційний документ. Для того, щоб документ мав статус "офіційного", він повинен відповідати низці ознак.

Відповідно до примітки до ст. 358 КК України під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК, виражається в таких альтернативних діях: 1) складання чи видача завідомо підроблених офіційних документів, які посвідчують певні факти, що мають юридичне значення або надають певні права чи звільняють від обов`язків; 2) підроблення посвідчення, іншого офіційного документа; 4) виготовлення підроблених офіційних печатки, штампа чи бланка; 5) збут підроблених офіційних печатки, штампа чи бланка; 6) збут завідомо підробленого офіційного документа, у тому числі особистого документа особи.

Складання завідомо підробленого офіційного документа - це створення документа, форма та реквізити якого відповідають встановленим вимогам, але в якому зафіксована інформація, що повністю або частково не відповідає дійсності.

Видача завідомо підробленого офіційного документа - це надання фізичній або юридичній особі такого документа, форма та реквізити якого також відповідають встановленим вимогам, але в якому зафіксована інформація, що повністю або частково не відповідає дійсності, і який складений особою, яка його видала, або іншою службовою чи приватною особою, але засвідчений особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом. Обов`язковою суб`єктивною ознакою підроблення документа, виготовлення підробленого штампа, печатки або бланку є мета використання зазначених предметів як підроблювачем, так і іншою особою.

Суб`єкт злочину, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК України є спеціальним, а саме: працівник юридичної особи незалежно від форми власності, який не є службовою особою, приватний підприємець, аудитор, експерт, оцінювач, адвокат, нотаріус, державний реєстратор, суб`єкт державної реєстрації прав, особа, яка уповноважена на функцій держави щодо реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, державний виконавець, приватний виконавець або інша особа, яка здійснює професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних чи адміністративних послуг.

Висновком експерта №4/225 від 04 червня 2020 року встановлено, що рукописний текст « ОСОБА_18 » та підпис в графі «Підпис» на довіреності, посвідченій державним нотаріусом ОСОБА_13 24 листопада 2014 року за реєстровим номером 1-1034 від імені ОСОБА_18 про уповноваження ОСОБА_16 виконані не ОСОБА_19 , а іншою особою.

Крім того, допитана в ході судового розгляду свідок ОСОБА_15 , підтвердили, що у Рахівській державній нотаріальній конторі 24 листопада 2014 року вона не була та довіреність не підписувала.

З огляду на наведені докази, які є належними та допустимими у відповідності до вимог ст. ст. 84-86 КПК України, узгоджуються між собою, є послідовними та логічними, в ході судового розгляду, встановлено, що ОСОБА_13 , видала та посвідчила довіреність за відсутності ОСОБА_15 .

В той же час, показання обвинуваченої ОСОБА_13 зазначені нею під час допиту в судовому засіданні, в частині того, що під час видання та посвідчення довіреності була присутня ОСОБА_15 та особисто її підписувала, суд оцінює критично та не бере їх до уваги, оскільки вони повністю спростовуються сукупністю, досліджених в судовому засіданні доказів.

Посилання сторони захисту, на те, що експертиза була проведена лише на підставі довіреності, яка зберігається в нотаріальній конторі, без оригіналу довіреності та журналу реєстрації, суд до уваги не приймає так, як згідно наказу Міністерства юстиції України № 3253/5 від 22 грудня 2010 року «Про затвердження Правил ведення нотаріального діловодства» п. 10.2 Розділу Х, передбачено, що нотаріальні документи (за винятком документів, пов`язаних з оформленням спадкових справ) підшиваються у справи в такому порядку: першим підшивається примірник нотаріально оформленого документа, який залишається у справах контори, приватного нотаріуса, за ним - документи, на підставі яких він виданий чи посвідчений. Відтак примірник довіреності, який зберігається у справі нотаріальної контори має відповідати довіреності, яка була видана ОСОБА_15 .

Таким чином, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження приходить до висновку, що ОСОБА_13 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 358 КК України, як складання та видача нотаріусом завідомо підробленого офіційного документа, який надає певні права.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченій ОСОБА_13 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної та обставини, що пом`якшують та обтяжують її покарання. Також суд враховує, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 12 КК України, на момент вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 358 цього Кодексу, за ступенем тяжкості кваліфікувалось як злочин невеликої тяжкості та відповідно до Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018 року, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 358КК України віднесений до кримінального проступку.

Відповідно до ст.66 КК України обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_13 не встановлено.

Відповідно до ст.67 КК України обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_13 , не встановлено.

Відповідно до досудової доповіді, складеної Тячівським районним відділом філії Державної установи «Центр пробації» в Закарпатській області 07 жовтня 2021 року, на підставі характеризуючих даних, ризик вчинення ОСОБА_13 повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як низький, можливість виправлення обвинуваченої без позбавлення чи обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у т.ч. для окремих осіб).

При призначенні конкретного виду і розміру покарання відносно обвинуваченої ОСОБА_13 суд враховує, що обвинувачена раніше не судима, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра, нарколога та фтизіатра не перебуває, суд вважає за можливе призначити обвинуваченій ОСОБА_13 , покарання у межах санкції ч. 2 ст. 358 КК України (в редакції, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення) у виді штрафу.

Суд вважає, що обвинувачена ОСОБА_13 підлягає звільненню від покарання з наступних підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України (у редакції, яка діяла станом на час вчинення кримінального правопорушення) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 3) три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України (у редакції, яка діє станом на час ухвалення вироку) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Зі змісту наведених норм матеріального права видно, що:

- як вимогами п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України (у редакції, яка діяла станом на час вчинення кримінального правопорушення), так і вимогами п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України (у редакції, яка діє станом на теперішній час), встановлений однаковий термін для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі вчинення останньою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК України, який становить три років з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили;

- особа може бути звільнена від покарання за вироком суду за наявності підстав, передбачених ст. 49 КК України.

Судом встановлено, що визначений вимогами п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України (у редакції, яка діяла станом на час вчинення кримінального правопорушення) і п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України (у редакції, яка діє станом на теперішній час) трирічний строк, який є підставою для звільнення обвинуваченої ОСОБА_13 від кримінальної відповідальності, а також і для звільнення останньої від покарання, сплив 24 листопада 2017 року.

Судом не встановлено обставин, які передбачені ч. ч. 2 і 3 ст. 49 КК України у якості підстав зупинення та/або переривання строку звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності обвинуваченої ОСОБА_13 .

Під час судового розгляду, суд, на виконання приписів ч. 2 ст. 285 КПК роз`яснив обвинуваченій право на звільнення від кримінальної відповідальності, а також відповідно до ч. 3 цієї статті суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, яким вона скористалася, а тому відповідно до ч. 8 ст. 284 КПК кримінальне провадження було продовжено судом в загальному порядку.

Як встановив Верховний Суд у постанові від 09 квітня 2019 року у справі № 760/18016/15-к, якщо обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження продовжується у повному обсязі в загальному порядку. У цьому разі, якщо обвинувачений визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання і на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК може звільнити від нього засудженого.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність звільнення від покарання обвинуваченої ОСОБА_13 .

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

В межах зазначеного провадження органом досудового розслідування понесені процесуальні витрати на залучення експерта в розмірі 1634,50 гривень.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 12 вересня 2022 року (справа № 203/241/17) сформулювала правовий висновок, за яким якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, то процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, у тому числі витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

Оскільки ОСОБА_13 звільняється судом від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, процесуальні витрати підлягають віднесенню на рахунок держави.

Питання речових доказів суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.

Запобіжний захід стосовно обвинуваченої не застосовувався.

Керуючись ст.ст. 370, 371, 373-376 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

ОСОБА_13 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 200 (двохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) грн. 00 коп.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_13 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 358 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

Процесуальні витрати віднести на рахунок держави.

Речові докази: - оригінал довіреності від 24 листопада 2014 року, який зберігається при матеріалах кримінального провадження - залишити при матеріалах кримінального провадження.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченій та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Суддя ОСОБА_1