Справа № 645/1389/22
Провадження № 1-кп/645/49/24
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 квітня 2024 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1
за участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2
прокурора другого відділу процесуалього керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення обласної прокуратурри ОСОБА_3
захисника обвинуваченого ОСОБА_4
потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6
представників потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, одруженого, громадянина України, раніше не судимого, не працюючого, який зареєстрований та фактично мешкає за адресою: чого за адресою: АДРЕСА_1
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.286-1 КК України,
-п.12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», скоївши наїзд на пішоходів ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , які стояли по позаду свого автомобіля «NISSAN Х-TRAIL», р.н. НОМЕР_2 , в результаті чого останні отримали тілесні ушкодження та були доставлені до КНП «ХКЛШНМД».Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 12-14/314-А/22 від 04.11.2022, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок ДТП отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді закритого перелому обох кісток правої гомілки із зсувом.Крім того згідно з висновком судово-медичної експертизи № 08-61/2022 від 13.12.2022, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок ДТП отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді тупої травми лівої нижньої кінцівки у вигляді закритого перелому верхньої третини діафізу лівої великогомілкової кістки із зсувом, двох забито-рваних ран гомілки, тупої травми правої нижньої кінцівки у вигляді закритого перелому середньої третини діафізів правої великогомілкової та малогомілкової кісток із зсувом, та за критеріями тривалого розладу здоров`я понад 3-х тижнів (більш, ніж 21 день).
Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_9 , які знаходяться в причинному зв`язку з подією та наслідками, виразилося в тому, що він знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом, при виникненні перешкоди пішоходів ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , які стояли по заду свого автомобіля «NISSAN Х-TRAIL», р.н. НОМЕР_2 , не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, та не об`їхав їх, внаслідок чого, допустив наїзд, що спричиненні вищевказані наслідки.
Окрім визнання своєї провини у ході судового розгляду, вина ОСОБА_9 у фактично скоєному підтверджується наступним.
Також в судовому засіданні були досліджені наступні письмові докази.
Зміст протоколу проведення слідчого експерименту від 25.10.2022 року за участю потерпілого ОСОБА_5 , в ході проведення якого останній розповів і вказав, що 22 вересня 2022 року, в обідній час він зі своєю дружиною зупинилися на їх автомобілц «NISSAN Х-TRAIL»в районі буд. АДРЕСА_2 , оскільки відбулося зіткнення їх автомобіля «NISSAN Х-TRAIL» з автомобілем «ДЕУ МАТІЗ», пішли до багажника свого автомобіля, щоб дістати речі, перед цим виставивши знак «аварійної зупинки», в цей час автомобіль «ВАЗ» допустив на них наїзд,
Фото та схеми до протоколів проведення слідчого експерименту від 25.10.2022 року.
Зміст протоколу огляду флешки від 05.10.2022 року.
З дослідженого судом, у порядку § 3 Глави 28 КПК України, у судовому засіданні, висновку експерта, тобто докладних описів проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, судовим розглядом встановлено наступне.
Відповідно висновку експерта №16/9017-Дм/22, наданого 09 листопада 2022 року Харківським обласним бюро судово-медичної експертизи, при судово медичній експертизі доставлених зразків крові та сечі ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявлено етиловий спирт в кількості: в крові 1,85% в сечі 1,76%.
Як вбачається з висновку КНП ХОР ОНД щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість руху від 22.09 2022 року, на момент огляду 22 вересня 2022 року о 15 год. 30 хв., перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 08-61/2022 від 13.12.2022, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок ДТП отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді тупої травми лівої нижньої кінцівки у вигляді закритого перелому верхньої третини діафізу лівої великогомілкової кістки із зсувом, двох забито-рваних ран гомілки, тупої травми правої нижньої кінцівки у вигляді закритого перелому середньої третини діафізів правої великогомілкової та малогомілкової кісток із зсувом, та за критеріями тривалого розладу здоров`я понад 3-х тижнів (більш, ніж 21 день).
Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 12-14/314-А/22 від 04.11.2022, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок ДТП 22.09.2022 року отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості по ознаці тривалості розладу здоров`я у вигляді закритого перелому обох кісток правої гомілки із зсувом (для загоєння вказаних переломів необхідний термін не менш 3-х тижнів).
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку учасників кримінального провадження, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.
Ст.91 КПК України визначає обставини які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Доказування полягає у збирання перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Досліджені і перевірені судом докази у справі, якими обґрунтовується винуватість ОСОБА_9 у вчиненому є узгодженими, співпадають між собою та сумніву у своїй належності та допустимості у суду не викликають.
Відповідно до ст. 86 КПК України доказ є допустимим, якщо він отриманий в порядку, передбаченому цим Кодексом. Статтею 87 КПК України визначений вичерпний перелік підстав, за яких доказ може бути визнаний недопустимим. Достовірність та об`єктивність вищенаведених доказів у суду сумніву не викликає, адже вони отримані без порушення закону, узгоджуються один з одним, відносні, допустимі та достатні, у зв`язку з чим суд вважає можливим прийняти вказані докази. У відповідності до вимог ст.ст.85, 86 КПК України, суд вважає безпосередньо досліджені докази належними, допустимими, достовірними, і в сукупності достатніми для належної правової оцінки дій обвинуваченого та визнання його винуватості.
Відповідно до вимог ст. 94 КПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Досліджені і перевірені судом докази у справі, якими обґрунтовується винуватість ОСОБА_9 у вчиненому є узгодженими, співпадають між собою та сумніву у своїй належності та допустимості у суду не викликають.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 324, ст. 368 КПК України, суд, вирішуючи питання про наявність в діях обвинуваченого ознак злочину і за якою статтею кримінального закону це діяння має кваліфікуватися, для визначення умислу, а також для відмежування конкретного діяння проти життя чи здоров`я особи від суміжного, при дослідженні доказів виходить із сукупності всіх обставин вчиненого діяння.
Таким чином, оцінивши у сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд кваліфікує дії ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості потерпілим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Вину обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні суд вважає доведеною.
Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_9 судом не встановлено.
В ст. 50 КК України встановлено, що покарання є заходом примусу, яке застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 « Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначення покарання суди мають суворо додержувати вимог ст.65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.
За змістом статей 50, 65 КК України особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд виходить з положень ст. 65 КК України, а саме - принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, враховує характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушенням, яке, за змістом ст. 12 КК України є нетяжким злочином, наслідки вчинення кримінального правопорушення, відсутність обставин, що пом`якшує чи обтяжують покарання, особу обвинуваченого, відношення обвинуваченого до скоєного злочину, а також вимоги ст. 50 КК України, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження ОСОБА_9 вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає необхідним та достатнім для виправлення та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень призначити покарання у виді реального позбавлення волі в межах санкції статті, яка передбачає відповідальність за вчинене.
Відповідно до положень ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Вказана норма є імперативною та подвійному тлумаченню не підлягає, тому з зазначеного вбачається, що законом чітко передбачені обмеження щодо неможливості звільнення від відбування покарання з випробуванням осіб засуджених за порушення правил безпеки дорожнього руху у стані алкогольного сп`яніння.
Оскільки ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення пов`язаного з порушенням правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння і вказані обставини ніким з учасників не оспорюються, тому звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, у даному випадку, не допускається.
У рамках вказаного кримінального провадження щодо ОСОБА_9 , ухвалою слідчого судді від 23 вересня 2022 року застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, який наразі закінчився. Ураховуючи те, що сторони провадження не заявили клопотання про застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу, суд не вбачає підстав для застосування запобіжного заходу до набрання вироком законної сили стосовно ОСОБА_9 .
Потерпілою ОСОБА_6 заявлено цивільний позов у кримінальному провадженню про стягнення та відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 99 623 грн. 90 коп., а також моральної шкоди заподіяної кримінальним правопорушенням у розмірі 200 000 грн.
Потерпілим ОСОБА_5 заявлено цивільний позов у кримінальному провадженню про стягнення та відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 123904 грн. 30 коп., а також моральної шкоди заподіяної кримінальним правопорушенням у розмірі 300 000 грн.
Що стосується заявлених потерпілими у якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди то вони підлягаю задоволенню та стягненню з обвинуваченого, виходячи з наступного.
Згідно ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, в залежності від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.
Відповідно до вимоги ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).
Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, а шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).
Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №4 роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-183цс14 від 03.12.2014 року, законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно абзацу 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст. ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.
Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Зі змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.
Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Так, в даному випадку предметом доказування є сума матеріальної шкоди, даний факт відноситься до предмету доказування по цивільному позову та підлягає детальному аналізу судом.
Потерпілими на лікування та відновлення свого здоров`я були понесені витрати на придбання медикаментів, лікарських засобів та матеріалів медичного призначення, що є матеріальними збитками, розмір яких підтверджується відповідними чеками і квитанціями.
Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, то в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Оцінюючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди суд виходить з положень ст. 1167 ЦК України, Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Потерпілі зазначав, що у зв`язку з отриманими у результаті ДТП травмами, вони тривалий час проходили лікування, на даний час стан здоров`я у них не нормалізувався, відчувають періодичні болі, слабкість,
У потерпілих порушився звичайний уклад їх життя та сім`ї, порушенні нормальні життєві зв`язки. З`явилися психологічні фактори, які стали джерелом негативних емоцій та переживань.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167, ст. 23 ЦК України, а також п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Суд вважає необхідним визнати наявність отримання потерпілими моральної шкоди, яка полягала в зміні звичайного укладу його життя на час отримання ним тілесних ушкоджень та проходження лікування та реабілітації, що вплинуло на його фізичний стан, постійно знаходився в нервовому, тривожному, депресивному стані, під час проходження лікування та реабілітації.
Суд приймає до уваги той факт, що потерпілі дійсно зазнали моральних страждань у вигляді душевного хвилювання, викликаного ушкодженням здоров`я, фізичним болем, завданим травмами у результаті ДТП. Також суд вважає доведеним обставини щодо зміни укладу життя потерпілих, які виразились у неможливості нормальної життєдіяльності і лікуванні.
Виходячи із вищевикладеного, приймаючи до уваги вимоги розумності і справедливості, та виходячи з засад виваженості, вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого на користь ОСОБА_6 на відшкодування моральної шкоди 30 000 грн, на користь ОСОБА_5 на відшкодування моральної шкоди 30 000 грн, що буде, на думку суду, достатньою та справедливою сатисфакцією за заподіяне.
Питання про речові докази суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.
Судові витрати по провадженню підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України .
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368-371, 374, 395 КПК України, суд -
ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки
Запобіжний захід ОСОБА_9 до набуття вироком законної сили - не обирати.
Зарахувати ОСОБА_9 строк попереднього затримання з 22 вересня 2022 року по 23 вересня 2022 року.
Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_9 відраховувати з дня приведення вироку до виконання.
Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 заподіяну матеріальну шкоду у розмірі 99 623 грн. 90 коп. (дев`яносто дев`ять тисяч шістсот двадцять три гривні дев`яносто копійок) в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн. (двадцять тисяч гривень).
Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_5 заподіяну матеріальну шкоду у розмірі 123904 грн. 30 коп. (сто двадцять три тисячі дев`ятсот чотири гривні тридцять) в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн. (тридцять тисяч гривень).
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження якщо таку скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок який набрав законної сили є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно до приписів ч.6 ст. 376 КПК України копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим, прокурору.

Роз`яснити сторонам кримінального провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися з журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Роз`яснити, що учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий суддя: