ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/821/254/24 Справа № 711/4575/24 Категорія: ст. 303 КПК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника підозрювного-адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу з доповненнями до неї захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 червня 2024 року, -

в с т а н о в и в :

06 червня 2024 року до слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси звернувся захисник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 зі скаргою про скасування повідомлення про підозру ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 357 КК України, в межах кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000405 від 28 грудня 2023 року.

В обґрунтування вимог скарги адвокат зазначив, що слідчим управлінням ГУНП в Черкаській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000405 від 28 грудня 2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 357 КК України.

05 квітня 2024 року старшим слідчим СУ ГУНП в Черкаській області ОСОБА_9 складено письмове повідомлення про підозру ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 357 КК України, яке вручено слідчим того ж дня о 19:41 год. дружині ОСОБА_8 - ОСОБА_10 , в зв`язку з тим, що 17 березня 2024 року (до складання письмового повідомлення про підозру), останній виїхав за межі України до Республіки Польща і за зареєстрованим місцем проживання був відсутній.

Скаржник вважає, що письмове повідомлення про підозру від 05 квітня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000405 не було вручено ОСОБА_8 в день його складання, як того вимагає КПК України, що свідчить про те, що повідомлення про підозру ОСОБА_8 здійснено без дотримання належної правової процедури, а старшим слідчим в ОВС СУ ГУНП в Черкаській області ОСОБА_9 було грубо порушено передбачений КПК України порядок повідомлення особі про підозру, відтак ОСОБА_8 не набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні № 0000405 від 28 грудня 2023 року у встановленому законом порядку, у зв`язку з чимзахисник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просив задовольнити скаргута скасувати повідомлення про підозру ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 357 КК України.

В подальшому, адвокатом були подані доповнення до скарги, в яких він ставив питання про скасування підозри, як явно необгрунтованої і такої, що не підтверджується будь-якими належними доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 червня 2024 року у задоволенні скарги адвоката ОСОБА_7 на повідомлення про підозру ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 357 КК України, в межах кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000405 28 грудня 2023 року відмовлено.

В мотивах прийнятого рішення слідчий суддя, зокрема, зазначила, що орган досудового розслідування, не встановивши місцезнаходження підозрюваного, вжив усіх можливих та необхідних заходів для вручення ОСОБА_8 повідомлення про підозру у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням слідчого судді, 04 липня 2024 року захисник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 звернувся до Черкаського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 червня 2024 року та постановити нову ухвалу, якою скасувати здійснене стосовно ОСОБА_8 повідомлення про підозру від 05 квітня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000405 від 28 грудня 2023 року.

15 липня 2024 року від захисника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 надійшли доповнення до апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 зазначає про те, що оскаржувана ухвала є незаконною, необгрунтованою, невмотивованою та такою, що постановлена при неповному з`ясуванні обставин справи та невідповідності висновків слідчого судді, викладеним в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також з істотним порушенням кримінального процесуального закону, а тому підлягає скасуванню.

Обгрунтовуючи апеляційні вимоги вказує на те, що письмове повідомлення про підозру ОСОБА_8 від 05 квітня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000405 підлягає скасуванню з підстав грубого порушення процесуального порядку, передбаченого кримінальним процесуальним кодексом України для здійснення процедури вручення особі письмового повідомлення про підозру.

Так, оцінюючи порядок здійснення повідомлення про підозру ОСОБА_8 від 05 квітня 2024 року у даному кримінальному провадженні, слідчим суддею не було звернуто увагу, що загальний порядок повідомлення про підозру, передбачений главою 22 КПК України, яка має назву «Повідомлення про підозру» та складається з таких статей: «Випадки повідомлення про підозру» (стаття 276); «Зміст письмового повідомлення про підозру» (стаття 277); «Вручення письмового повідомлення про підозру (стаття 278). Отже сама така побудова глави дає підстави зробити висновок, що законодавець пов`язує процесуальну діяльність із повідомлення про підозру з сукупністю процесуальних дій слідчого та/або прокурора, зміст яких полягає у встановленні юридичних і фактичних підстав для повідомлення про підозру (стаття 276 КПК), складанні письмового процесуального документа (повідомлення про підозру) (стаття 277 КПК) та його вручення особі ( стаття 278 КПК).

Зазначає, що вказані вимоги процесуального закону не були дотримані стороною обвинувачення, проте, при розгляді його скарги в інтересах ОСОБА_8 , де він акцентував на цьому увагу, слідчий суддя не звернула на це належної уваги.

Захисник вказує на те, що обґрунтовуючи відмову в задоволенні скарги на повідомлення про підозру, суд не в повному обсязі оцінив подані стороною захисту докази, які підтверджують факт обізнаності сторони обвинувачення про те, що згідно з інформацією, наданої листом Державної прикордонної служби України від 24 квітня 2024 року № 19-28716/18/24-Вих. вбачається, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 17 березня 2024 року о 21:32 год. здійсниів перетин державного кордону України у напрямку виїзду автомобільним транспортом у пункті пропуску «Шегині» та зазначена інформація була в розпорядженні органу досудового розслідування до моменту складання та вручення письмового повідомлення про підозру.

Вважає, що висновок слідчого судді про застосування положень ч.2 ст.135 КПК України є помилковим, оскільки станом на 05 квітня 2024 року ОСОБА_8 вже 20 днів перебував за межами України, не проживав за зареєстрованим місцем проживання, що свідчить про те, що під час здійснення йому повідомлення про підозру, з метою дотримання процесуального порядку, сторона обвинувачення мала керуватись положеннями саме ч.7 ст.135 КПК України.

Також адвокат вказує на те, що матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що ОСОБА_8 повідомялявся або викликався до органу досудового розслідування чи прокурора для участі у проведенні слідчих або процесуальних дій від початку даного кримінального провадження до моменту прийняття процесуального рішення у вигляді повідомлення про підозру, та як наслідок, будь-яких відомостей, що ОСОБА_8 переховувався від слідчого або прокурора, матеріали справи не містять.

Захисник вважає, що письмове повідомлення про підозру від 05 квітня 2024 року у даному кримінальному провадженні не було вручено ОСОБА_8 в день його складання, як того вимагає КПК України, а слідчим, на його думку, не було дотримано процедури та процесуального порядку вручення такого повідомлення.

Вказані обставини свідчать про те, що повідомлення про підозру ОСОБА_8 здійснено без дотримання належної правової процедури, а старшим слідчим в ОВС СУ ГУНП в Черкаській області ОСОБА_9 було грубо порушено передбачений КПК України порядок повідомлення особі про підозру.

Окрім цього, в поданій апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 звертає увагу на те, що повідомлення про підозру за вказаними обставинами та зазначеними в повідомленні складами кримінальних правопорушень є, на його думку, очевидно передчасним, а вказані у ньому обставини підлягають подальшій ретельній перевірці слідчим шляхом.

Заслухавши доповідь судді, промови учасників судового засідання, а саме захисника ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу і просив її задовольнити з викладених у ній підстав; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Статтею 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання слідчим суддею вимог ст.177, 178 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Обгрунтовуючи прийняте рішення щодо порядку вручення особі підозри, слідчий суддя зазначила про те, що під час розгляду скарги було встановлено, що у день складання повідомлення про підозру 05 квітня 2024 рорку, у зв`язку з відсутністю ОСОБА_8 за зареєстрованим місцем проживання та не встановленням місця його знаходження, старшим слідчим в ОВС СУ ГУНП в Черкаській області ОСОБА_9 відповідно до вимог ч. 2 ст. 135 КПК України повідомлення про підозру ОСОБА_8 разом із пам`яткою про його права та обов`язки було вручено його дружині ОСОБА_10 за місцем реєстрації ОСОБА_8 та останнім відомим місцем його проживання, яка згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК України, є членом його родини.

При цьому, у графі про повідомлення про підозру, вручення її копії та пам`ятки про процесуальні права та обов`язки зазначено власноруч «дружина ОСОБА_8 ОСОБА_10 та підпис, 19:41 год. 05 квітня 2024», жодних заперечень щодо отримання повідомлення про підозру, як вбачається з примірника, доданого до скарги, ОСОБА_10 зроблено не було.

До того ж, неможливість безпосереднього вручення повідомлення про підозру ОСОБА_8 підтверджується і тим, що згідно наявних в системі Державної прикордонної служби України відомостей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 17 березня 2024 року перетнув державний кордон України в пункті пропуску через державний кордон «Шегині» в напрямку Республіки Польща, після чого на територію України не повертався. Тому, на думку слідчого судді, об`єктивна можливість фізичного вручення повідомлення про підозру ОСОБА_8 у органу досудового розслідування була відсутня.

Також слідчий суддя у своєму рішенні звернула увагу на те, що адресу перебування за кордоном захисники повідомили органу досудового розслідування вже після набуття ОСОБА_8 статусу підозрюваного, та дійшла висновку, що у сторони обвинуваченняґ не було жодної необхідності повторно наравляти повідомлення про підозру за допомогою міжнародної правової допомоги з метою вручення ОСОБА_8 такого повідомлення за зазначеною за кордоном адресою.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в частині неналежного повідомлення ОСОБА_8 про підозру та порушення процесуального порядку вручення ОСОБА_8 повідомлення про підозру, встановленого ч.7 ст.135 та ч.1 ст.566 КПК України, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, ст.135 КПК України передбачено порядок здійснення виклику у провадженні, а також статтею 136 КПК визначено, яким чином підтверджується отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом.

У відповідності до ч.1 ст.135 КПК України, особа викликається до слідчого, прокурора шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

Відповідно до ч.2 ст.135 КПК України, у разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.

Відповідно до ч.1 ст.136 КПК України, належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розписка особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

З наведеного, з урахуванням положень ст. 278 КПК України, слідує, що на слідчого, прокурора покладається обов`язок вручити підозрюваному письмове повідомлення про підозру в день його складення, однак, якщо це неможливо зробити, повідомлення про підозру вручається у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень у кримінальному провадженні (ст. 111 КПК України), тобто, - у порядку здійснення виклику у провадженні (ст. 135 КПК України) в тому числі, шляхом надіслання підозрюваному повідомлення про підозру поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення повідомлення про підозру по телефону або телеграмою, під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.

Врахувавши вищенаведені положення закону, слідчий суддя прийшла до аргументованого висновку, що слідчим був дотриманий передбачений КПК порядок вручення повідомлення про підозру особі.

Є необгрунтованими твердження захисника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про те, що, враховуючи фактичне перебування його підзахисного за межами України в Республіці Польща, орган досудового розслідування повинен був діяти при врученні повідомлення про підозру особі в порядку, передбаченому ч.7 статті 135 КПК України, яка наголошує на тому, що «повістка про виклик особи, яка проживає за кордоном, вручається згідно з міжнародним договором про правову допомогу, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, а за відсутності такого за допомогою дипломатичного/консульського представництва/, оскільки вказані твердження не базуються на вимогах закону і не підтверджені наявними матеріалами справи.

Так, згідно із ст. 3 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою. Таким чином, реєстрація місця проживання (перебування) це спосіб повідомлення особою свого місця проживання для офіційного листування та здійснення іншої комунікації. ОСОБА_11 сама обирає собі місце проживання з огляду на встановлені Конституцією України права, але, здійснюючи реєстрацію свого місця проживання, особа повідомляє про конкретну адресу місця свого проживання, за якою з нею можна вести офіційне листування та здійснювати інші комунікації.

У ч. 2 ст. 135 КПК України вживається саме термін «місце проживання особи», однак відсутня деталізація ознак місця проживання зареєстроване або фактичне. Втім, з урахуванням положень вищевказаного закону, для комунікації з особою пріоритетне значення має зареєстроване нею місце проживання. Будь-яка особа може мати декілька місць проживання, водночас, надіслання їй повідомлення про підозру обов`язково повинно здійснюватися за її зареєстрованим місцем проживання, оскільки саме це місце визначене самою особою з метою ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій.

Відповідно до матеріалів провадження, станом на 5 квітня 2024 року ОСОБА_8 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Жодних відомостей про зняття його з місця реєстрації за вказаною адресою в матеріалах справи не міститься.

З системного аналізу положень ч. 1 ст. 42 та ст. 135 КПК України, можна зробити висновок, що дотримання прав особи при врученні їй складеного щодо неї повідомлення про підозру, у разі тимчасової відсутності такої особи за місцем її проживання, полягає не у фактичному врученні такого повідомлення (процесуального документа), а у вжитті органом досудового розслідування усіх можливих заходів для того, щоб така особа могла дізнатися про факт складання такого повідомлення про підозру щодо неї та суть викладених у ньому обставин з усіх доступних для неї джерел.

Отже, на день складання повідомлення про підозру (05 квітня .2024 року) у сторони обвинувачення була наявна інформація про те, що єдиним зареєстрованим та фактичним місцем проживання ОСОБА_8 була саме вищевказана адреса, а тому підстав для надсилання йому повідомлення про підозру у відповідності до ч. 7 ст. 135 КПК України не було.

Так, дійсно, 17 березня 2024 року ОСОБА_8 перетнув державний кордон України в пункті пропуску через державний кордон «Шегині» в напрямку Республіки Польща, після чого на територію України не повертався.

Однак,згідно з положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», п. 4 розділу II Порядку провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне місце проживання, п. 179.3 Податкового кодексу України, п. 2 Порядку видачі довідки про сплату податку на доходи фізичних осіб платником податку резидентом, у випадку зміни місця проживання у зв`язку з виїздом за кордон особа має виконати певні обов`язки та здійснити певні дії, необхідні для зміни свого місця проживання, а саме: зняття з реєстрації місця проживання; внесення відомостей до паспорта громадянина України для виїзду за кордон в частині, що стосується оформлення виїзду на постійне проживання за кордон; подання довідки про реєстрацію місця проживання; подання декларації про майновий стан і доходи до органу державної фіскальної служби.

Без проходження вказаних процедур автоматична зміна статусу особи не відбувається, і вона продовжує вважатися такою, що має постійне місце проживання в Україні.

Враховуючи вищенаведене, не можуть вважатися достатніми докази, надані адвокатом ОСОБА_7 на підтвердження факту проживання ОСОБА_8 за межами України в Республіці Польща, а саме: довідка про наявність укладеного договору найму житла, трудова угода, довідка про відвування дітьми ОСОБА_8 дитячих закладів у Польщі, тощо, оскільки вказані докази лише підтверджують факт перебування особи на території Польщі, однак не свідчать про те, що ОСОБА_8 змінив свій статус і може вважатися таким, що вибув на постійне місце проживання із України до іншої держави. Сам факт перетину ОСОБА_8 кордону України не свідчить про реальне місце знаходження вказаної особи для застосування процедури, передбаченої ч.7 ст.135 КПК України.

Крім того, у відповідності до п. п. 2 п. 2 Порядку ведення обліку громадян України, які проживають за межами України, затвердженому постановою КМУ № 85 від 29.01.2020 року, консульський облік це вчинення уповноваженими посадовими особами закордонних дипломатичних установ України комплексу дій з реєстрації інформації про місце проживання або перебування громадянина України на території іноземної держави шляхом внесення даних до відомчої інформаційної системи МЗС.

Оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про вчинення ОСОБА_8 вищевказаного обсягу дій, необхідних для констатації факту визнання особи такою, що проживає за кордоном, за відсутності офіційної інформації щодо іншого місця проживання ОСОБА_8 , з урахуванням не встановлення його місцезнаходження на момент складання повідомлення про підозру, ОСОБА_8 вважається тимчасово відсутнім за місцем своєї реєстрації та проживання на території України, у зв'язку із чим вручення йому повідомлення про підозру за відомим стороні обвинувачення зареєстрованим на території України місцем проживання у спосіб, визначений ч. 2 ст. 135 КПК України, відповідає встановленим обставинам та вимогам процесуального закону, про що обґрунтовано зазначила слідчий суддя у своїй ухвалі.

Відтак, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги захисника про те, що вручення повідомлення про підозру ОСОБА_8 здійснювалося у неналежний спосіб.

Що стосується посилань адвоката в апеляційній скарзі, що повідомлення про підозру за вказаними обставинами та зазначеними в повідомленні складами кримінальних правопорушень є, очевидно передчасним та необгрунтованим, колегія суддів вважає, що із наданих матеріалів вбачається, що в повідомленні про підозру ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 357 КК України, вказано зміст підозри та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється останній, із зазначенням статей (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

У відповідності до ст. 277 КПК України, письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором і має містити такі відомості: 1) прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення; 2) анкетні відомості особи (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство), яка повідомляється про підозру; 3) найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення; 4) зміст підозри; 5) правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру; 7) права підозрюваного; 8) підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення.

КПК України не містить положень, якими були б визначені підстави для скасування повідомлення про підозру та не встановлює будь-яких обмежень щодо предмету перевірки слідчим суддею такого повідомлення, проте закріплює: що підозра має ґрунтуватися на допустимих доказах; обов`язок захисника забезпечувати з`ясування обставин, які спростовують підозру; строк, після спливу якого дозволяється оскаржувати повідомлення про підозру (два місяці); функцію слідчого судді та вимоги щодо оцінки ним доказів у тому числі при розгляді скарги про скасування повідомлення про підозру.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 КПК України, підозра не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Згідно ч. 1 ст. 47 КПК України, захисник зобов`язаний використовувати засоби захисту, передбачені КПК України та іншими законами України, з метою, зокрема, забезпечення з`ясування обставин, які спростовують підозру.

Слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ч. 1 ст. 94 КПК України).

Аналіз зазначених положень КПК України дає підстави для висновку, що при оскарженні повідомлення про підозру слідчий суддя уповноважений перевіряти, зокрема, дотримання процесуального порядку вручення повідомлення про підозру, а також наявність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні конкретного кримінального правопорушення.

На час повідомлення про підозру існували факти та інформація, які свідчили про те, що ОСОБА_8 міг вчинити кримінальні правопорушення, про підозру у яких йому було повідомлено. Докази, зібрані у кримінальному провадженні на день складення повідомлення ОСОБА_8 про підозру від 05 квітня 2024 року, в своїй сукупності та взаємозв`язку відповідають рівню достатніх підстав (доказів), що закріплений в п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України.

При цьому, слід зазначити, що для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи недоведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Перевірка повідомлення про підозру з точки зору обґрунтованості підозри з врахуванням положень ст. 17 КПК України не входить до предмету судового розгляду, який здійснюється слідчим суддею відповідно до положень п.10 ч.1 ст.303 КПК України на стадії досудового розслідування, а може бути лише предметом безпосереднього судового розгляду кримінального провадження судом, оскільки на стадії досудового розслідування слідчий суддя не уповноважений вдаватись до оцінки отриманих слідством доказів та порядку їх отримання, давати оцінку зібраним доказам з точки зору їх допустимості, а без такої оцінки висновок щодо обґрунтованості повідомленої особі підозри неможливий.

Виходячи зі змісту ст.368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні та винуватості особи в його вчиненні, вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

Аналіз положень п.10 ч.1 ст.303 КПК України дає підстави вважати, що в ході розгляду скарги на повідомлення про підозру підлягають з`ясуванню питання дотримання в ході повідомлення про підозру положень Глави 22 КПК України, у тому числі, щодо відповідності підозри вимогам ст.277 КПК України.

Повнота та всебічність проведеного розслідування не є тими обставинами, які мають оцінюватись слідчим суддею при з`ясуванні достатності доказів, що стали підставою для повідомлення особі про підозру.

Надані матеріали кримінального провадження дають підстави вважати підозру, пред`явлену ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінальних правопорушень обґрунтованою, а обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого судового розслідування.

Зазначені в скарзі захисника ОСОБА_7 підстави, з яких захисник просить скасувати повідомлення про підозру ОСОБА_8 фактично зводяться до оцінки винуватості чи невинуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

У рішенні у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) (заява № 49684/99 від 27.09.2001) (п. 30), Європейський Суд з прав людини відзначив, що: «…Незважаючи на те, що п. 1 ст. 6 Конвенції прав людини зобов`язує суди мотивувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент…».

За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Згідно з ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду скарги на ухвалу слідчого судді, суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити ухвалу без змін.

Невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження чи істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

У зв`язку з цим, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, а відтак вважає постановлене рішення законним і обґрунтованим та не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись статтями 309, 376, 395, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу з доповненнями до неї захисника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 червня 2024 року, якою залишено без задоволення скаргу захисника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на повідомлення про підозру ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 357 КК України, в межах кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000405 від 28 грудня 2023 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуюча ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4