Справа № 201/5597/24
Провадження № 1-кп/201/770/2024
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000100 від 19.01.2024 року по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Марганець Дніпропетровської області, громадянина України, який має неповну середню освіту, має хронічні хвороби, не одружений, офіційно не працює, утриманців не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

- 26 травня 2000 року Марганецьким міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 140, ч. 2 ст. 141, ст. 42 КК України до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- 02 квітня 2003 року Марганецьким міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. ст. 70, 71 КК України до 4 років 9 місяців позбавлення волі;

- 14 березня 2008 року П`ятихатським районним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі;

- 22 квітня 2008 року Марганецьким міським судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі;

- 28 квітня 2012 року Павлоградським міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі;

- 10 вересня 2012 року Марганецьким міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 190, ст. 71, ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі;

- 10 квітня 2013 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 23.02.2016 року по відбуттю строку покарання;

- 13 вересня 2016 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі;

- 12 січня 2021 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі;

- 20 квітня 2021 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі,

- 09 червня 2021 року Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ст. 391 КК України, який вироком Дніпровського апеляційного суду від 20.10.2021 року скасований в частині призначеного покарання: із застосуванням ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України засуджений до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 3 місяця. Звільнився 01.12.2023 по відбуттю строку покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_4

обвинувачений ОСОБА_3

потерпіла ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

1.Обставини, які встановлені судом

24 лютого 2022 року указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який після цього неодноразово було продовжено.

Указом Президента України від 05 лютого 2024 року № 49/2024, затвердженим Законом України від 06 лютого 2024 № 3564-IX строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб.

Законом України № 2117-IX «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» від 03.03.2022 внесено зміни до Кримінального Кодексу України, зокрема ч. 4 ст. 185 після слів "у великих розмірах" доповнена словами "чи в умовах воєнного або надзвичайного стану".

Встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи особою, яка має незняту та непогашену судимість за злочин проти власності, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, та достовірно знаючи про те, що на всій території України введено воєнний стан, знову вчинив умисний корисливий злочин проти власності за таких обставин.

17.01.2024 приблизно о 08:40 год. ОСОБА_3 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , побачив домоволодіння, де в нього виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, в умовах воєнного стану.

Далі, ОСОБА_3 перебуваючи у вказаний час та у вказаному місці, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, в умовах воєнного стану, діючи умисно, повторно з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає та вони є таємними для оточуючих, підійшов до вказаного домоволодіння з вулиці та використовуючи ніж, який дістав з під власної куртки, відчинив за допомогою нього двері до будинку АДРЕСА_3 , після чого проник всередину, звідки таємно викрав майно належне потерпілій ОСОБА_5 , а саме:

- телевізор Sony KDL-32R413B 32 діагональ, вартістю 4440,00 грн.;

- фен Braun Satin Hair 3 HD 380 вартістю 1314,60 грн.

- ТВ-приймач Т2 Romsat Т2100 вартістю 300,00 грн.

- ТВ-приймач Т2 Romsat T8030HD вартістю 562,34 грн.

- обігрівач масляний ELECTROLUX ЕОН/M-5221N (11секц./2200 Вт.) вартістю 3660,86 грн.

Далі, доводячи свій злочинний умисел до кінця ОСОБА_3 залишив місце скоєння кримінального правопорушення разом з викраденим майном, в подальшому розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_5 , матеріальну шкоду в розмірі 10277 гривні 80 копійок.

Умисні дії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій повторно, поєднаній з проникненням у житло, в умовах воєнного стану, кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

2.Позиція обвинуваченого

Під час судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_3 визнав свою вину у вчиненні злочину повністю та підтвердив його вчинення при викладених вище обставинах, повідомив, що все викрадене майно продав, крім ТВ-приймача Т2, який видав співробітникам поліції, коли вони його викрили після вчинення злочину, щиро розкаявся у вчиненому, вибачився перед потерпілою, просив суд суворо не карати.

3.Позиція потерпілого

Потерпіла ОСОБА_5 просила призначити ОСОБА_3 покарання із іспитовим строком, зазначивши, що крім повернутого тюнера, інше майно їй не повернуто, його вартість їй не відшкодовано.

4.Докази, які досліджені судом

Прокурор заявив усне клопотання про розгляд справи у скороченому провадженні, на підставі частини 3 ст. 349 КПК України, проти якого обвинувачений не заперечував.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, а також те, що обвинувачений не оспорює всі обставини справи, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів, стосовно тих обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумніву в добровільності та істинності його позицій немає.

Сторонам судового провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавленні права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, суд обмежився допитом обвинуваченого і дослідив документи, які характеризують його особу.

Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими, суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

5.Висновок суду про винуватість обвинуваченого

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінальногоправопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, повністю та об`єктивно доведена.

Суд вважає, що умисні дії ОСОБА_3 , які виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій повторно, поєднаній з проникненням у житло, в умовах воєнного стану, кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, вірно.

6.Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд

Загальні положення

Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачений був осудним у розумінні ст. 19 КК України.

При призначенні покарання, згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч.2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Суд не може прийняти щире каяття за обставину, яка, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшує покарання обвинуваченому, виходячи з наступного.

За усталеною практикою Верховного Суду щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Проте, як встановлено, саме завдяки діям співробітників поліції, злочин було розкрито, при цьому з боку ОСОБА_3 жодних дій, направлених на відшкодування завданих злочином збитків та бажання виправити наслідки вчиненого, не було здійснено.

При цьому суд звертає увагу на те, що викрадений ОСОБА_3 ТВ-приймач Т2 Romsat Т2100 був вилучений у нього в ході огляду та в подальшому його було повернуто потерпілій ОСОБА_5 (т. 1 а.п. 123). Однак повернення потерпілій викраденого майна внаслідок його вилучення в обвинуваченого під час огляду місця події не є добровільним відшкодуванням заподіяної шкоди та не може враховуватися судом під час призначення покарання як обставина, що його пом`якшує (Постанова колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 15.06.2023 у справі № 613/527/22: ІНФОРМАЦІЯ_2

Тому обставин, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому, не встановлено.

Обставиною, яка, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжує покарання, суд відносить рецидив по відношенню до кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України.

Призначення покарання

Призначаючи покарання суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України за ступенем тяжкості вчиненого злочину, останній віднесено до категорії тяжкого злочину.

При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати обвинуваченому, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного ним злочину, його соціальне та матеріальне становище, стан здоров`я, стать та вік, неперебування на обліку у лікарів нарколога і психіатра, рівень культури та освіти, соціально-психологічні риси.

Встановлені судом обставини даного кримінального провадження, а також те, що ОСОБА_3 , будучи багаторазово засудженим за злочини проти власності, який звільнився 01.12.2023 по відбуттю строку покарання, втім маючи незняту та непогашену судимість за злочин проти власності, через незначний проміжок часу після свого звільнення, а саме 17.01.2024, знов вчинив крадіжку, що свідчить про наявність у ОСОБА_3 стійкої направленості умислу на вчинення корисливих злочинів, схильність до злочинної діяльності, вперте небажання ставати на шлях виправлення, бути корисним для суспільства, а тому призначення більш м`якого покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК України, а також застосування до нього положень ст. 75 КК України, не буде відповідати меті покарання, буде суперечити вимогам ст. 65 КК України і не сприяти вихованню ОСОБА_3 в дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством тощо.

На користь вищезазначеного також свідчить те, що у провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває ще одне кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.2 ст.190 КК України, яке станом на час винесення цього вироку, не розглянуте.

Тому відповідно до вимог ст. 65 КК України, виходячи з загальних засад призначення покарання, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, конкретних обставин його вчинення, наслідків вчиненого, даних про особу обвинуваченого, зважаючи на відсутність пом`якшуючої та наявність обтяжуючої покарання обставини, суд вважає, що необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів є покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, встановлений санкцією інкримінованої статті, яке він повинен відбути реально.

У зв`язку з чим підстав для застосування ст. 75 КК України суд не вбачає.

При цьому суд не враховує думку потерпілої про призначення ОСОБА_3 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК, з огляду на те, що думка потерпілого може враховуватись судом при призначенні покарання в сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, однак не є вирішальною, і не має над ними пріоритету. Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року (справа № 752/8309/16-к, провадження № 51-284км18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року (справа № 682/956/17,провадження № 13-31кс19).

Призначаючи обвинуваченому зазначене вище покарання, суд виходить із того, що воно є достатнім для його виправлення і перевиховання, запобігання вчиненню нових злочинів, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення цілей покарання, передбачених ч. 2 ст. 50 КК України.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

7.Вирішення цивільного позову

У даному кримінальному провадженні цивільного позову не пред`явлено.

8.Вирішення питання про долю речових доказів

Доля речових доказів підлягає вирішенню в порядку, передбаченому ст. 100 КПК України.

9.Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Запобіжний захід до ОСОБА_3 не застосовувався.

Разом з цим, згідно із п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається, зокрема «рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження», у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили».

Суд враховує, що різниця між пунктами а) та с) статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує, що ці пункти визначають різний правовий характер, різні підстави, різні вимоги до рішення про тримання під вартою.

Пункт а) вимагає лише законного вироку суду, яким особу визнано винуватою і призначено відповідне покарання. Пункт с) вимагає розумної підозри, наявності ризиків, якомога коротшого періоду перебування під вартою невинуватої особи. Крім того, для затримання за пунктом с) передбачаються спеціальні гарантії частини 3 статті 5 Конвенції. Також гарантії частини 4 статті 5 Конвенції мають дуже обмежене застосування до пункту а).

За правом багатьох країн затримання у очікуванні розгляду апеляції вважається попереднім триманням під вартою і засуджена особа не починає відбувати своє покарання, поки вирок не набере чинності. Однак відмінності між підходами до процедури призначення покарання є відмінності за формою, а не за суттю, якщо розглядати наслідки для зацікавленої особи. Слід вважати, що стаття 5 §1 а), в якій не зазначається про припустимі форми правового механізму, за яким особа може законно триматися під вартою «після засудження», залишає державам-учасницям свободу вибору в цьому питанні (правова позиція, викладена у рішенні «Monnel and Morris v. the United Kingdom», заяви № 9562/81 та 9818/82, від 02 березня 1987 року).

Обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні статті 5 § 1 a) після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Ruslan Yakovenko v. Ukraine», заява № 5425/11, від 04 червня 2015 року).

Термін «після засудження» не можна тлумачити так, ніби він стосується лише остаточного засудження. Не можна ігнорувати того, що винуватість особи, яка тримається під вартою під час апеляційного або наглядового провадження, вже встановлена в ході судового розгляду, проведеного відповідно до вимог статті 6 (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Wemhoff v. Germany», заява 2122/64, від 27 червня 1968 року).

Отже, незважаючи на те, що за законодавством України таке тримання під вартою термінологічно відрізняється від відбування покарання за вироком, що набрав законної сили, з погляду статті 5 Конвенції воно буде розглядатися як таке, що підпадає під пункт а): законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.

Відповідно немає необхідності у будь-якому клопотанні при вирішення питання запобіжного заходу на цій стадії, оскільки суд у цьому випадку діє у якості влади, що призначила покарання і забезпечує його виконання, а не вирішує спір між сторонами; немає потреби аналізувати питання, необхідні для тримання під вартою до вироку: розумна підозра стає неактуальною, оскільки вже є висновок про винуватість, ризики не мають значення, оскільки відбувається де факто відбування покарання, обґрунтованість вироку не потребує періодичного перегляду; обмеження строку дії запобіжного заходу має на меті забезпечити можливість періодичного перегляду тримання під вартою до вироку, у разі винесення обвинувального вироку міркування, які зумовлюють необхідність періодичного перегляду, не мають значення, тому тримання під вартою на підставі вироку здійснюється для забезпечення його виконання, в той час, як ст. 197 КПК України передбачає не строк тримання під вартою, а строк дії відповідної ухвали, після якого вона втрачає силу, а тому вирок діє протягом строку покарання, якщо не скасований. Обґрунтованість вироку не стосується законності тримання під вартою, навіть у разі його скасування, тримання під вартою на його підставі буде законним, у тому числі з погляду статті 5 Конвенції.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, отже, з метою виконання вироку та запобіганню спробам засудженого ухилитися від відбуття покарання, ризик чого значно підвищується в умовах введеного в Україні воєнного стану, до набрання вироком законної сили його слід взяти під вартою в залі суду.

Витрати на проведення експертних досліджень у кримінальному провадженні становлять 1914 гривні 56 копійок, які слід стягнути з засудженого по наступним експертизам:

- судово-товарознавча експертиза (висновок експерта № 1705 від 10.05.2024), витрати складають 400 грн (т. 1 а.п. 77);

- судово-трасологічна експертиза (висновок експерта СЄ-19/104-24/20605-Д від 15.05.2024), витрати складають 1514 грн 56 коп (т. 1 а.п. 115).

Керуючись ст. ст. 369-376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили з метою його виконання ОСОБА_3 взяти під варту в залі суду негайно та з цього часу обчислювати початок строку відбуття покарання.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь судового експерта ОСОБА_6 витрати на проведення судово-товарознавчої експертизи в розмірі 400,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави (КБК 24060300) витрати на проведення судово-трасологічної експертизи в розмірі 1514,56 грн.

Цивільний позов не заявлений.

Речові докази:

- ТВ-приймач Т2 Romsat Т2100 з пультом і дротами, які передані на відповідальне зберігання потерпілій ОСОБА_5 , - залишити останній за належністю;

- оптичний диск з відеозаписом з камер відеоспостереження (т. 1 а.п. 30) - залишити в матеріалах кримінального провадження;

- папілярний візерунок і дактилоскопічну картку на ім`я ОСОБА_3 , які передані до камери зберігання речових доказів ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області за квитанцією № 2193, - знищити.

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 349 КПК України.

Суддя ОСОБА_1