Справа № 569/2372/23
УХВАЛА

про відмову у задоволенні клопотання про арешт майна

05 березня 2024 року м.Рівне

Слідча суддя Рівненського міського суду Рівненської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , розглянувши клопотання слідчого Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_5 (далі слідчий), погоджене прокурором Рівненської окружної прокуратури ОСОБА_3 , в рамках кримінального провадження №0000130 від 09.01.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч.1,2 ст.307 КК України (далі це ж кримінальне провадження) про арешт майна, -

ВСТАНОВИЛА:

До Рівненського міського суду звернувся слідчий Рівненського РУП ГУ НП в Рівненській області старший лейтенант поліції ОСОБА_5 з клопотанням про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000130 від 09.01.2023 року на речі вилучені в ході проведення 14.02.2024 року обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: кошти в сумі 1471000 гривень (один мільйон чотириста сімдесят одна тисяча), 18050 доларів США (вісімнадцять тисяч п`ятдесят) та 6450 євро (шість тисяч чотириста п`ятдесят).

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання про арешт майна підтримав та просив його задоволити з підстав викладених в ньому.

Адвокат ОСОБА_4 , в судовому засіданні проти задоволення вказаного клопотання заперечив, просив в його задоволенні відмовити у зв`язку з тим, що квартира АДРЕСА_2 у якій було затримано ОСОБА_6 в порядку ст..208 КПК України за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України належить на праві власності ОСОБА_7 , яка є єдиною власницею такої квартири та отримала її у спадок від батьків. Крім того адвокат пояснив, що вилучені під час обшуку 14.02.2024 року грошові кошти є особистою приватною власністю ОСОБА_7 та жодного відношення не мають до ОСОБА_6 . Вилучені кошти зберігались у сейфі ОСОБА_7 , до якого крім неї, ніхто не має доступу. Під час обшуку та вилучення ОСОБА_7 зазначала, що кошти, що містяться у сейфі є її особистою власністю, посилалась на документи, які підтверджують їх законне походження. Однак всі доводи було проігноровано та грошові кошти вилучені.

ОСОБА_7 в судовому засідання вказала, що прописана і сама проживає за адресою АДРЕСА_1 у квартирі яку їй подарувала мама ОСОБА_8 .. В даній квартирі знаходиться сейф в якому зберігались сімейні документи, документи на сімейний бізнес, а саме ТЗОВ «БЕЗПЕКА», та сімейні накопичення як у гривні України так і в іноземній валюті а саме 1471000 гривень, 18050 доларів США та 6450 євро. Під час обшуку 14.02.2024 року ОСОБА_7 сама надала ключі від сейфу для працівників поліції та пояснила, що частину вищевказаних коштів позичила під розписку у ОСОБА_9 , які отримала від нього 06.02.2024 року біля кав`ярні «Кавові мешти» в м.Рівне для купівлі квартири, так як мала намір квартиру у якій проживає продати для поліпшення житлових умов. ОСОБА_7 вказала, що ще частину коштів, які зберігала у сейфі отримала у спадок після смерті батьків, які вели сімейний бізнес з 1993 року та надала до письмових заперечень докази про зберігання грошових коштів в установах банку та зняття їх на руки. Крім того ОСОБА_7 вказала, що з ОСОБА_6 знайома з кінця 2022 року, але спільно з ним не проживала, однак він іноді ночував у неї. З урахуванням вищевказаного ОСОБА_7 вказала, що ОСОБА_6 будь якого відношення до її майна не має.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_9 пояснив, що домовився з ОСОБА_7 в усній формі на позику коштів на початку 2024 року, оскільки ОСОБА_7 хотіла купити квартиру. 06.02.2024 року ОСОБА_9 передав в борг для ОСОБА_7 біля кав`ярні «Кавові мешти» в м.Рівне 975 000 гривень, які вона зобов`язувалась повернути до 01 жовтня 2024 року.

Дослідивши матеріали клопотання, застухавши учасників судового розгляду в судовому засіданні, слідча суддя дійшла наступного висновку.

Судом встановлено, що в провадженні Рівненського РУП ГУ НП в Рівненській області перебуває кримінальне провадження за №0000130 від 09.01.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч.1,2 ст.307 КК України.

14.02.2024 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено кошти в сумі 1471000 гривень (один мільйон чотириста сімдесят одна тисяча), 18050 доларів США (вісімнадцять тисяч п`ятдесят) та 6450 євро (шість тисяч чотириста п`ятдесят), і в подальшому вилучено до Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області.

14.02.2024 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було затримано в порядку ст.208 КПК України, за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.

14.02.2024 року постановою слідчого СВ Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області вказані речі визнані речовим доказом.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог кримінального процесуального закону України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Перша та найголовніша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання з боку органу влади у мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого абзацу надає право позбавляти власності лише «на умовах, передбачених законом», при цьому у другому абзаці визнається право держав здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" пункт 58).

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно із ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.3 зазначеної статті, з метою збереження речових доказів арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України вбачається, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При цьому, ч.1 ст.98 КПК визначає, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається зі змісту клопотання по арешт майна, підставою для накладення арешту на дані грошові кошти слідчий зазначає те, що вказане майно є речовим доказом, оскільки відповідає критеріям, передбаченим ст.98 КПК.

Водночас, клопотання слідчого, прокурора не містить обґрунтування, яким саме передбаченим статтею 98 КПК критеріям відповідає вище перераховане майно. При цьому, в клопотанні лише формально зазначено, що необхідність в арешті зазначеного майна полягає у забезпеченні всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального правопорушення.

Також у клопотанні не доведено наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК, що є однією з обов`язкових умов накладення арешту на майно.

Суд зауважує, що у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину.

Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Разом з тим, як вбачається з наданих матеріалів, сторона обвинувачення, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст.132 КПК України, не надала достатніх і належних доказів тих обставин, на які послалась у клопотанні.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону

Так, згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі «Ушаков та Ушакова проти України» зазначав, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Проте, з матеріалів клопотання не вбачається беззаперечних доказів, які б підтвердили необхідність накласти арешт на вказане нерухоме майно.

Згідно з приписами ч.1 ст.173 КПК, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

З огляду на встановлені обставини, слідча суддя вважає, що зацікавленою особою ОСОБА_7 було доведено, що вилучені кошти під час обшуку належать їй та були набуті на законних підставах та стороною обвинувачення не доведено, що вказані грошові кошти містять будь-які дані, що мають значення для кримінального провадження, тобто є речовим доказом та що накладення арешту на вказані грошові кошти відповідає потребам кримінального провадження, як і наявності ризиків, а тому у клопотанні слідчого про арешт майна слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.170-173, 175 , 372 КПК України, слідча суддя

УХВАЛИЛА:

У задоволенні клопотання слідчого Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_5 в рамках кримінального провадження №0000130 від 09.01.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч.1,2 ст.307 КК України про накладення арешту на речі вилучені в ході проведення 14.02.2024 року обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: кошти в сумі 1471000 гривень (один мільйон чотириста сімдесят одна тисяча), 18050 доларів США (вісімнадцять тисяч п`ятдесят) та 6450 євро (шість тисяч чотириста п`ятдесят) - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідча суддя Рівненського міського суду Оксана КРИЖОВА