Номер провадження: 11-сс/813/144/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 кизи,

прокурора ОСОБА_6 ,

представників власника майна, адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційними скаргами ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2023 року про apeшт майна в кримінальному провадженні № 0000971 від 21.06.2023 року,

установив

Зміст оскаржуваного судового рішення

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_13 , погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про apeшт майна в рамках кримінального провадження №0000971 від 21.06.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 KK України та накладено із забороною розпорядження та користування майном, яке було виявлено та вилучено 27.10.2023 року в ході проведення обшуку за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 та яке перелічене в резолютивній частині ухвали.

Зміст вимог апеляційних скарг та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , кожний окремо звернулись до суду з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна.

Апелянти посилаються на те, що ухвала слідчого судді про накладення арешту є незаконною та необґрунтованою, а відтак такою, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначають, шо:

-відсутні правові підстави для накладення арешту на це майно;

-слідчим суддею не враховано що матеріали провадження не містять будь-яких даних, що грошові кошти мають відношення до даного кримінального провадження;

-які саме сліди вчинення кримінального правопорушення вони могли зберегти та чи взагалі можна їх використовувати як речові докази у кримінальному провадженні;

-всі грошові кошти набуті законним шляхом, є власністю та відношення до кримінального провадження не мають;

-арешт майна накладено судом з грубим порушенням строків, встановлених законодавством;

-слідчий суддя вийшла за межі поданого клопотання слідчого та поновила слідчому строк на звернення до суду з клопотанням в той час, коли ані слідчим, ані прокурором таке клопотання не заявлялось та в судовому засіданні не порушувалось;

-обшук був проведений без власника майна, а вилученні кошти є його власністю та необхідні для лікування дитини.

Позиції учасників апеляційного розгляду

Заслухавши доповідача, пояснення адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтримали доводи апеляційних скарг і просили їх задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до пунктів 1, 2, 5 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Перевіривши доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення слідчого судді та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд дійшов висновку, що вказані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про арешт майна, слідчим суддею виконані належним чином.

Згідно з положеннями ч. 1-3 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Крім того, частиною 3 ст.132 КПК України передбачено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, в тому числі, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У клопотанні слідчого зазначено, що слідчим управлінням ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000971 від 21.06.2023року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Як вбачається із клопотання, під час досудового розслідування, були встановлені особи, які можуть бути причетні до вчинення вказаного кримінального правопорушення, зокрема, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем мешкання якого, за адресою: АДРЕСА_1 , 27.10.2023 був проведений санкціонований обшук, в ході якого виявлено та вилучено майно, яке перелічене в резолютивній частині ухвали.

Метою накладення арешту на майно слідчий у своєму клопотанні визначив необхідність збереження речових доказів, недопущення незаконного відчуження, використання, розпорядження, забезпечення спеціальної конфіскації, а також конфіскації майна як виду покарання.

Перевіряючи доводи, які викладені у апеляційних скаргах відносно того, що матеріали, які долучені до клопотання слідчого не містять будь-яких доказів, які хоча б опосередковано вказували на можливу причетність ОСОБА_11 до вчинення інкримінованого злочину, апеляційний суд зауважує, що досудове розслідування вказаного провадження триває, вживаються заходи щодо встановлення всіх обставин кримінального провадження.

Вилучений предмети та речі, відповідно до ч.1 ст.98 КПК України, згідно клопотання слідчого містять відомості, які будуть використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час розслідування кримінального провадження, вилучені речі необхідні з метою проведення подальшого експертного дослідження, а також з метою виключення можливості пошкодження, втрати та зникнення речових доказів, у зв`язку з чим виникла необхідність в накладенні арешту вилучене майно.

Задовольняючи клопотання слідчого, слідчий суддя обґрунтовано виходив з того, що вилучене майно відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки вилучені речі можуть містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, зокрема, може міститися інформація, яка має відношення до кримінального провадження.

Вищевикладене також підтверджується долученою до матеріалів клопотання постановою про визнання речовими доказами від 28.10.2023 року, відповідно до якої вилучені речі визнані речовими доказами в рамках кримінального провадження (а.п. 122-125).

Слідчий суддя дійшов вірного висновку, що метою накладення арешту є збереження вказаного майна в якості речових доказів у кримінальному провадженні та з метою проведення судових експертиз з вилученим майном та зважаючи на те, що у кримінальному провадженні проводяться першочергові слідчі дії, вважав за необхідне на даному етапі досудового слідства накласти арешт на вказане в клопотанні майно, з метою збереження та дослідження вказаних речових доказів.

Апеляційний суд погоджується з висновками ухвали слідчого судді про те, що зазначене майно відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні №0000971.

Положеннями ст.98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які, зокрема, зберегли на собі сліди злочину або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Описана у клопотанні фабула кримінального правопорушення у сукупності з наданими слідчим копіями матеріалів кримінального провадження дозволяють дійти висновку про наявність ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Отже, слідчий довів достатність підстав вважати, що могло бути вчинене вказане кримінальне правопорушення, що може бути підставою для арешту майна. При цьому на даному етапі досудового розслідування слідчий суддя не вирішує ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі встановлювати наявність складу злочину, винуватість осіб та ступінь їх вини. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих відомостей визначає, що кримінальне правопорушення могло бути вчинено за описаних прокурором обставин.

На переконання апеляційного суду, відомості, які наявні або були видалені з вилученого телефону, можуть використовуватися як докази факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Відповідно телефон, як матеріальний носій цих відомостей, має ознаки речового доказу і може бути використаний сторонами кримінального провадження. Цим спростовуються доводи апеляційної скарги апелянта про невідповідність вилучених речей критеріям, встановленим ст. 98 КПК України.

Твердження апелянта про те, що вилучені під час обшуку грошові кошти 5050 євро та 5500 доларів США належать власниці квартири ОСОБА_10 , не підтверджено належними доказами, так як, як сама ОСОБА_10 та її дитина мешкають за кордоном, а у вказаній квартирі проживають ОСОБА_11 та її сестра, тому, необхідність накладення арешту на них, зумовлено метою встановлення їх походження та підтвердження/спростування факту отримання таких коштів від протиправної діяльності, незаконного переправлення через кордон за грошову винагороду.

Крім того, в судовому засіданні прокурор зазначив, що квартира за адресою АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_10 , але як встановлено органом досудового розслідування саме там мешкає постійно ОСОБА_11 та його дружина ОСОБА_12 . Зазначена сім`я, за вказаною адресою проживає постійно, так як в кожній кімнаті знаходяться їх з дружиною речі. Сам ОСОБА_11 був присутній при проведені обшуку. Серед вилучених грошових коштів були знайдені купюри, які передавалися під контролем за вчиненням злочину в рамках кримінального провадження, ці твердження представниками апелянтів не заперечувались та не спростовані.

Посилання апелянта на те, що за результатами судового розгляду кримінального провадження з правовою кваліфікацією за ч.3 ст.332 КК України не передбачена спеціальна конфіскація, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки спеціальна конфіскація передбачена ст.96-1 КК України, а відповідно до приписів ч.ч. 1-3 ст. 170 КПК арешт може бути накладений на майно третіх осіб та може підлягати спеціальній конфіскації.

Доводи апеляційної скарги що слідчий звернувся з клопотанням про накладення арешту до слідчого судді з пропуском строкує неприйнятними, оскільки відповідно до матеріалів долучених до клопотання, ухвала слідчого судді про повернення слідчому клопотання для усунення недоліків від 21.11.2023 року, була отримана слідчим лише 06.12.2023 року (а.с.129), після усунення недоліків, слідчий повторно звернувся з клопотанням про накладення арешту на майно.

Апеляційним судом встановлено, що клопотання слідчого та обставини, на які посилається останній, як на обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, фактично відповідає вимогам ст.171 КПК та узгоджується з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Абзацом 2 с.3 ст.170 КПК регламентовано, що арешт на комп`ютерні системи чи їх частини накладається лише у випадках, якщо вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям його вчинення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або у випадках, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другою цієї статті, або якщо їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до комп`ютерних систем чи їх частин обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

При розгляді клопотання слідчого, слідчий суддя, пославшись на вимоги ст.170 КПК, задовольнив клопотання та наклав арешт на майно, вилучене під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_11 , зазначивши про те, що воно відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України.

Доводи апелянтів відносно незаконності накладення арешту на грошові кошти які належать дружині ОСОБА_12 та власниці квартири ОСОБА_10 , у зв`язку із не врахування слідчим суддею відсутності будь-яких доказів причетності вказаних осіб до вищевказаного кримінального правопорушення, апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки апелянтами та їх представниками не надано належних та допустимих доказів про право власності апелянтів на вилучені грошові кошти, крім того, діючий кримінальний процесуальний закон України не ставить в залежність можливість накладення арешту на майно з процесуальним статусом особи, у володінні якого воно перебуває на час вирішення клопотання щодо необхідності його арешту.

На даний час тривають необхідні слідчі дії. Таким чином, вилучене майно є речовими доказами у розумінні ст.98 КПК України, а тому є правомірним накладання арешту на вилучене майно з метою забезпечення збереження речових доказів, при цьому відповідно до ст. 170 ч.3 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. Відповідь до зазначеної норми завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Ризиками, для запобігання яких необхідне накладення арешту, є можливість приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати такого майна власником. Однак з накладенням арешту втрачається така можливість, а тому може бути виконане завдання арешту майна, а саме запобігання можливості його приховування.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, на підставі всебічного та повного дослідження фактичних обставин провадження за клопотанням прокурора про арешт майна слідчий суддя вірно встановив, що наявні підстави, передбачені ст.170 КПК України, для застосування у кримінальному провадженні №0000971 такого заходу забезпечення кримінального провадження, як накладення арешту на майно, з метою збереження речових доказів, який відповідає принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано, у зв`язку з чим апеляційний суд роз`яснює про те, що власник майна має право в подальшому звернутись до слідчого суді із клопотанням про скасування арешту майна.

Приписами п.1 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин апеляційний суд визнає необґрунтованими апеляційні скарги ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , так як їх доводи спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим оскаржувану ухвалу слідчого судді слід залишити без змін, оскільки вона відповідає вимогам чинного кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 170-173,309,404,405,407,419,422,532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив

Апеляційні скарги ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2023 року про apeшт майна в кримінальному провадженні № 0000971 від 21.06.2023 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4