ВИРОК

Іменем України

17.06.2024 року Франківський районний суд м.Львова в складі:

головуючої - судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

представника потерпілого ОСОБА_5

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0003794 від 22.10.2017 року про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, громадянина України, українця, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого за ч.1 ст.125 КК України

за участю потерпілого ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6 ,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_6 21.10.2016 року, близько 19:00 год., прибув за адресою: АДРЕСА_2 , натиснув на дзвінок квартири АДРЕСА_3 , в якій проживають потерпілий ОСОБА_7 , його співмешканка ОСОБА_8 та мати ОСОБА_9 . На запитання ОСОБА_7 : «Хто там?», ОСОБА_6 представився працівником комунального підприємства «Львівобленерго» і таким чином, потрапив в коридор даної квартири, де перебував потерпілий ОСОБА_10 .

Маючи умисел спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_6 одразу наніс удар потерпілому ОСОБА_7 правою рукою в праве око, внаслідок чого, розбив праве скло окуляр. В результаті отриманого удару потерпілий ОСОБА_7 почав втрачати рівновагу, а ОСОБА_6 , продовжуючи свій злочинний умисел, схопив ОСОБА_7 обома руками за тулуб та штовхнув, в результаті чого потерпілий ОСОБА_7 впав на стілець на праву бокову поверхню тіла, який знаходився в кімнаті при вході, і в кінцевому результаті опинився на підлозі. ОСОБА_6 , продовжуючи свій злочинний умисел, наблизився до лежачого на підлозі ОСОБА_7 та наніс декілька ударів ногами та руками по всьому тілу.

Після цього, схопив ОСОБА_7 за футболку, в яку він був одягнений цього дня та заволік останнього на кухню, де продовжив наносити удари кулаками обох рук по голові та ногами по тілу. В процесі того, коли ОСОБА_7 намагався підвестись, ОСОБА_6 наніс потерпілому удар правою ногою в ліве око, після чого покинув приміщення вищезазначеного помешкання.

В результаті вказаних дій у ОСОБА_7 , згідно із висновком експерта №2100 від 24.10.2016, виявлено: рану в ділянці правої брови, синці на обличчі, на тулубі, на правій руці, на лівій нозі, в ділянках обох кульшових суглобів, садна на обличчі, на правій руці, на лівій нозі, які утворились від дії тупих предметів, могли виникнути 21 жовтня 2016 року та відноситься до легкого тілесного ушкодження.

У судових засіданнях обвинувачений ОСОБА_6 свою винуватість в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст.125 КК України заперечив повністю та надав суду наступні докази: три характеристики з місця праці за 2015-2017 роки, які подані в різних судових справах та копію ували суду від 11.08.2016 р. та рішення суду від 20.06.2017 р. у справі № 463/3301/16-ц про визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 . Вважає, що справа, яка розглядалась Личаківським районним судом м.Львова є безпосередньою причиною відкриття кримінального провадження за заявою ОСОБА_11 за ст.125 КК України стосовно обвинуваченого. Саме цим кримінальним провадженням на нього чинився тиск з метою забрати в ОСОБА_6 дітей, які перебували на повному утриманні останнього. Вважає, що ОСОБА_7 його оговорює. Дійсно, 21.10.2016 року перебував поблизу будинку адресою: АДРЕСА_2 , де бачився з сином, однак в саму квартиру АДРЕСА_3 не заходив.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про визнання доказів недопустимими. В обґрунтування клопотання зазначає таке. Прокурором у кримінальному провадженні, до матеріалів справи долучено письмові докази, які сторона обвинувачення вважає такими, що доводять винність ОСОБА_6 у вчиненні інкриміновваного йому кримінального правопорушення. Зокрема, до матеріалів справи долучено висновок судово- медичного експерта № 2100 від 24.10.2016 р., складений експертом ОСОБА_12 , у відповідності до якого, в потерпілого ОСОБА_7 виявлено ушкодження, які відносяться до легкого тілесного ушкодження. Однак, на думку сторони захисту, вказаний висновок експерта є неналежним та недопустимим доказом, в силу чого такий не може бути покладений в основу доказів провини обвинуваченого ОСОБА_6 в розумінні статтей 86 та 87 КПК України. Вважає, що даний доказ був отриманий після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень. Тобто здійснення досудового розслідування неуповноваженими на те особами (органами) визнається істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та має наслідком визнання отриманих доказів недопустимим.

Так, згідно висновку експерта, такий складений, та експертиза проведена, на підставі постанови слідчого Франківського відділу поліції ГУ Національної поліції у Львівській області ОСОБА_13 . Однак вказана особа стороні захисту не відома. Досудове розслідування у справі проводилось слідчою ОСОБА_14 , яка складала обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування. Жодного рішення про створення групи слідчих, доручення на призначення судової експертизи, в матеріалах справи не має. Відомості про це не відображено в зазначеному Реєстрі. Відтак просить визнати висновок судово-медичного експерта № 2100 від 24.10.2016 р. недопустимим доказом.

Однак, незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, його винуватість у скоєному повністю стверджується зібраними на досудовому слідстві та перевіреними у судовому засіданні доказами.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 надав суду пояснення аналогічні викладеним в обвинувальному акті. Додатково вказав, що 21.10.2016 року був в себе вдома, коли подзвонили в двері. На запитання хто, відповіли, що хочуть списати показники лічильника з Львівобленерго. Відповідно потерпілий відчинив двері, ОСОБА_6 вломився до кварттири та почав жорстоко наносив удари. В цей час була в квартирі була бабця ОСОБА_15 та його дружина ОСОБА_16 , які були очевидцями події. Крім того, звернувся з цивільним позовом. Просить стягнути з ОСОБА_6 на його користь 10 000 грн. матеріальної та 50 000 грн. моральної шкоди.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_5 просив суд винести обвинувальний вирок відносно ОСОБА_6 та задоволити цивільний позов потерпілого. Крім того, просить суд звернути увагу на характеризуючі матеріали на обвинуваченого за ч. 1 ст. 125 КК Україні ОСОБА_6 . Зокрема, вироком Личаківського районного суду міста Львова від 26.09.2018 року у справі №463/6238/15-к п. ОСОБА_17 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України. Верховний суд у постанові від 25.06.2019 року за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_18 дійшов до висновку, що істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень і закриття кримінального провадження, про що ОСОБА_17 вказував у касаційній скарзі, судом касаційної інстанції не встановлено. В цьому ж судовому рішенні Верховний Суд вказав, що у касаційній скарзі засуджений ОСОБА_17 просив скасувати судові рішення судів 1 і 2 інстанції на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст.438 КК України постановлені щодо нього і закрити кримінальне провадження. Заперечуючи по суті встановлені фактичні обставини, повноту судового розгляду. Скаржник наголошував на тому, що висновок про його винуватість в умисному заподіянні ОСОБА_19 легких тілесних ушкоджень ґрунтується на недостовірних показаннях потерпілої та свідків, а місцевий суд не дав цьому та експертним висновкам належної правової оцінки й ухвалив вирок, який не відповідає вимогам ст.374 КПК України. Саме такий спосіб захисту вибрав обвинувачений ОСОБА_17 і у даній справі. Дана особа в межах даного кримінального провадження, як під копірку з іншою справою: сторона заперечувала встановлені факти, перешкоджала досудовому розслідуванню, зневажала свідків, зловживала процесуальними правами, що безумовно вплинуло на затягування розгляду даної справи та грубо порушило права потерпілого ОСОБА_20 на отримання законного вироку від справедливого суду. Вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_21 повністю доведена сукупністю досліджених судом доказів. Показаннями потерпілого ОСОБА_20 , показаннями свідків, письмовими доказами. Доведено висунуте ОСОБА_22 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

Допитана судом 13.11.2019 року свідок ОСОБА_23 , яка є колишньою дружиною обвинуваченого та є дружиною потерпілого ОСОБА_7 . вказала, що 21.10.2016 року ОСОБА_6 незаконно вдерся до них в квартиру за адресою АДРЕСА_4 представившись працівником Львівобленерго. Повалив на землю та жорстоко наносив удари по усьому тілу ОСОБА_7 по животі, по ногах, по обличчі ногами. Бив в коридорі, кімнаті та в кухні. При собі ОСОБА_6 мав ніж розкладний, але втік з тим ножем.

Свідок ОСОБА_15 , яка є бабусею потерпілого ствердила суду, що проживає за адресою АДРЕСА_4 вказала в судовому засіданні 06.02.2020 року, що була очевидцем події, яка мала місце 21.10.2016 року. В 19.00 год. вечора. В двері постукав чоловік, який представився працівником ОСОБА_24 . Свідок сказала, що заборонила потерпілому відчиняти двері та пішла приймати ванну. В цей час почула, як хтось вдерся в квартиру був одягнений в темну куртку та темні штани і почав жорстоко збивати її онука ОСОБА_7 по усьому тілу. Кров була по всій квартирі. Коли свідок намагалась вигнати з квартири ОСОБА_6 , останній вдарив її теж в руку, а потім втік з квартири. Онук був безпритомним, його відвезли в лікарню. Потім викликали дільничого та звернулись з правоохоронні органи. ОСОБА_6 є колишнім чоловіком дружини його онука ОСОБА_16 та чотири роки не дає життя їхній сім`ї, постійно погрожує. Сім`я Овчарових постійно звертається з заявами в поліцію на ОСОБА_6 , однак протиправні дії останнього не припиняються.

Свідок ОСОБА_25 , допитана в судовому засіданні 06.02.2020 року вказав, що бачив ОСОБА_6 21.10.2016 року, коли повертався з роботи приблизно о 19.00 год., який вибіг з будинку. Останній був одягнутий в темну куртку та темні штани. Коли піднявся на другий поверх, побачив сусіда ОСОБА_7 побитим та був увесь в крові на светрі та обличчі.

Допитаний в судовому засіданні 06.10.2020 року свідок ОСОБА_26 , працівник Франківського ВП ГУНП у Львівській області вказав, що конфлікт мав місце в другій половині дня за адресою АДРЕСА_4 . Прибув на місце події з слідчо-оперативною групою. За даною адресою був потерпілий ОСОБА_7 , якому було нанесені тілесні ушкодження. Останнього скерували в медичний заклад для надання медичної допомоги. Відбирав пояснення в очевидців події. Знає, що є конфлікт між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , оскільки останні неодноразово звертались з заявами в правоохоронні органи. на ОСОБА_6 .

Відтак суд приходить до переконання, що покази свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які були очевидцями події, що мала місце 21.10.2016 року за адресою АДРЕСА_4 є логічними, послідовними та узгоджуються з матеріалами справи і показами потерпілого ОСОБА_7 , а тому суд бере їх до уваги.

Оцінюючи покази обвинуваченого ОСОБА_6 на заперечення вини у інкримінованому обвинуваченні, суд вважає їх такими, що спрямовані на уникнення від відповідальності. Такі покази обвинуваченого не спростовують показань свідків, які були на місці події ОСОБА_15 та ОСОБА_16 та не є зацікавленими у вирішенні справи, а також висновком судово - медичного експерта, який виявив тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_7 та підтвердив механізм їх походження.

Поряд з цим, допитані в судовому засіданні свідки, показання яких суд оцінює безпосередньо, а також досліджений висновок експерта, інші проаналізовані вище допустимі докази, дають достатні підстави вважати, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене ОСОБА_6 і обвинувачений є винним у його вчиненні, що відповідає стандарту доведення поза розумним сумнівом.

Інші особи для виклику та допиту в судовому засіданні в якості свідків не заявлялися і судом в умовах змагальності допитані усі заявлені свідки як сторони обвинувачення, так і потерпілих та сторони захисту.

Вина обвинуваченого ОСОБА_6 також доводиться доказами що містять фактичні дані, які не суперечать між собою, що досліджені судом та містяться у письмових доказах:

Висновком експерта №2100 від 24.10.2016 року встановлено, що у ОСОБА_7 , виявлено: рану в ділянці правої брови, синці на обличчі, на тулубі, на правій руці, на лівій нозі, в ділянках обох кульшових суглобів, садна на обличчі, на правій руці, на лівій нозі, які утворились від дії тупих предметів, могли виникнути 21 жовтня 2016 року та відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 21.10.2016 року.

Протоколом огляду місця події від 21.10.2016 року та фототаблицею огляду місця події від 21.10.2016 року за адресою АДРЕСА_4 .

Довідкою огляду потерпілго ОСОБА_7 про те, що він був на прийомі 21.10.2016 року у трам пункті.

Рапортами старшого інспектора Франківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_26 від 24.11.2016 року та від 23.09.2016 року про те, що у вересні 2016 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 повторно звертались щодо неправомірних хуліганських дій ОСОБА_6 , який приходить до них за місцем проживання, за адресою АДРЕСА_4 та вчиняє неправомірні дії, погрожує фізичною розправою (вбивством). У ході розгляду матеріалів на ОСОБА_6 складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.173 КУпАП.

Висновками інспекторів Франківського ВП ГУНП у Львівській області від 30.05.2016 року та 26.09.2016 року за фактом конфлікту за адресою АДРЕСА_4 .

Протоколом №1 реєстрації офіційного застереження, про недопустимість антигромадської поведінки від 30.05.2016 року щодо ОСОБА_6 .

Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 125 КК України, доведена повністю поза розумним сумнівом, а його дії необхідно кваліфікувати, як умисне легке тілесне ушкодження.

Так, під час судового розгляду є повністю доведеним факт нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 і такі тілесні ушкодження, згідно з висновком судово- медичного експерта, відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Суд вважає, що докази, надані прокурором у судовому засіданні є належними та допустимими, оскільки зібрані відповідно до вимог КПК України в рамках даного кримінального провадження.

Відповідно до приписів частин 1, 2 ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Невизнання обвинуваченим ОСОБА_6 своєї провини в пред`явленому йому обвинуваченні суд розцінює як вибрану ним стратегію свого захисту. Проте така позиція обвинуваченого не знайшла свого підтвердження. Аналізуючи у сукупності досліджені у ході судового розгляду докази, суд вважає що до показань обвинуваченого ОСОБА_6 віднестись критично, як до таких, які направлені на ухилення від кримінальної відповідальності за скоєння інкримінованого кримінального правопорушення.

Разом із тим, стороною захисту заявлені клопотання про визнання недопустимими доказами у даному провадженні. Зокрема, вказують, що стороною обвинувачення до матеріалів справи долучено висновок судово- медичного експерта № 2100 від 24.10.2016 р., складений експертом ОСОБА_12 , у відповідності до якого, в потерпілого ОСОБА_7 виявлено ушкодження, які відносяться до легкого тілесного ушкодження. Так, згідно висновку експерта, такий складений, та експертиза проведена, на підставі постанови слідчого Франківського відділу поліції ГУ Національної поліції у Львівській області ОСОБА_13 . Однак вказана особа стороні захисту не відома. Досудове розслідування у справі проводилось слідчою ОСОБА_14 , яка складала обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування. Жодного рішення про створення групи слідчих, доручення на призначення судової експертизи, в матеріалах справи не має. Відомості про це не відображено в зазначеному Реєстрі. Відтак просить визнати висновок судово-медичного експерта № 2100 від 24.10.2016 р. недопустимим доказом.

Щодо доводів сторони захисту про визнання недопустимими доказів у даному провадженні, то судом встановлено таке.

Як вказує ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованихКонституцієюта законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Верховний Суд в ухвалі від 07.09.2021 у справі № 711/2233/18 (провадження № 51-6766км18) у зв`язку з необхідністю відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду у складі колегій суддів з інших палат, стосовно того, чи повинен визнаватися недопустимим доказом висновок експерта, отриманого у результаті проведення експертизи, призначеної слідчим, що не входив до складу групи слідчих, яким доручено проведення досудового розслідування, кримінальне провадження передано на розгляд об`єднаної палати. Підстави передачі провадження на розгляд ОП: наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених рішеннях ВС у складі колегій суддів з інших палат щодо того, чи визнається висновок експерта недопустимим доказом, питання про допустимість висновку експерта, отриманого у результаті проведення експертизи, призначеної слідчим, що не входив до складу групи слідчих, яким доручено проведення досудового розслідування та який, окрім цього, суперечить іншим правовим позиціям ВС, відповідно до яких при вирішенні питання про допустимість висновку експерта, отриманого внаслідок такого порушення, суд має взяти до уваги доводи сторін про те, яким чином це порушення позначилося на забезпеченні прав і свобод сторони захисту чи інших учасників судового процесу.

Обґрунтування позиції ККС: колегія суддів перевірила матеріали кримінального провадження та встановила, що відповідно до постанови про створення слідчої групи та визначення старшого слідчої групи проведення досудового розслідування доручено слідчим ОСОБА_2, ОСОБА_3. Тоді як судово медична експертиза трупа була призначена за постановою слідчого, який не входив до складу такої групи. У постанові колегії суддів Третьої судової палати від 07.08.2019 у справі № 555/456/18 міститься правова позиція щодо застосування норм кримінального процесуального закону за подібних обставин, в якій зазначено, що слідчий, який не входив до складу групи слідчих, яким доручено досудове розслідування, не може прийняти постанову про призначення експертизи. Колегія суддів дійшла висновку, що у такому випадку постанова про призначення експертизи винесена неуповноваженою особою. Згідно з цією правовою позицією висновок експерта було визнано недопустимим доказом з огляду на викладені обставини. Колегія суддів вважає підхід до визначення допустимості доказів, викладений у цій постанові, є помилковим і таким, що суперечить опрацьованим цим Судом підходам щодо впливу процесуальних порушень на допустимість/недопустимість доказів. Колегія суддів вважала за необхідне відступити від висновку колегії суддів Третьої судової палати, викладеного у постанові від 07.08.2019 у справі № 555/456/18, оскільки в ньому не враховано цих позицій Суду. Колегія суддів вважала за необхідне відступити від висновку, викладеного в постанові колегії суддів Третьої судової палати від 07.08.2019 у справі № 555/456/18, а саме висновку про те, що призначення експертизи слідчим, який не входить до складу групи слідчих, яким доручено досудове розслідування, є порушенням, внаслідок чого висновок експерта є недопустимим доказом. Колегія суддів вважає, що ОП має сформулювати наступний висновок. Призначення експертизи слідчим, що не входить до складу групи слідчих, яким доручене розслідування, є порушенням кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про допустимість висновку експерта, отриманого внаслідок такого порушення, суд має взяти до уваги доводи сторін, яким чином це порушення позначилося на забезпеченні прав і свобод сторони захисту чи інших учасників судового процесу, передбачених правовими положеннями, згаданими в ч. 1 ст. 87 КПК, і у разі встановлення зв`язку між цим порушенням і порушенням відповідних прав і свобод визначити та навести в рішенні відповідні мотиви, чому він вважає чи не вважає такі наслідки для прав і свобод особи істотними. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/99786424)

У Єдиному державному реєстрі судових рішень наразі відсутні дані щодо розгляду вказаного питання об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

Разом із тим, із урахуванням тих обставин, що існує декілька правових позицій Верховного Суду з цього питання, вирішуючи заявлене клопотання захисника, судом встановлено, що дійсно в відповідно до витягу з ЄРДР та реєстру матеріалів кримінального провадження, який надано суду разом з обвинувальним досудове розслідування кримінального провадження №0003794 від 22.10.2017 року здійснювалось слідчим Франківського відділу поліції ГУ Національної поліції у Львівській області ОСОБА_14 . В матеріалах провадження відсутні дані щодо створення слідчої групи та призначення цією постановою старшого такої групи. Прокурором в судовому засіданні не надано жодних процесуальних документів, які б встановлювали статус ОСОБА_13 як слідчого у даному провадженні, незважаючи на заявлене стороною захисту клопотання про недопустимість цього доказу з цих підстав і процесуальну можливість та час подати вказані документи.

Викладене дозволяє прийти до висновку, що досудове розслідування в даному кримінальному проваджені міг здійснювати лише слідчий ОСОБА_14 , оскільки даних щодо слідчого ОСОБА_13 немає в витягу з ЄРДР та реєстрі матеріалів, постанова щодо створення групи слідчих із зазначенням її прізвища в матеріалах кримінального провадження відсутня.

Таким чином, постанову про призначення судово-медичної експертизи, щодо наявності тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_7 винесено особою, яка не входить до групи слідчих у даному кримінальному провадженні.

Разом із тим, ні Конституція України, ні положення національного законодавства, ні положення будь-яких міжнародних договорів, що визначають стандарти справедливого розгляду у кримінальних справах, не передбачають права особи вимагати розслідування певним слідчим.

Призначення експертизи слідчим, що не входить до складу групи слідчих, яким доручене розслідування, є порушенням кримінального процесуального закону.

Проте, при вирішенні питання про допустимість висновку експерта, отриманого внаслідок такого порушення, суд не вважає, що права сторони захисту були якось звужені самим фактом, що експертиза була призначена слідчим, що не входив до складу групи, якій доручено розслідування, а сторона захисту жодним чином не обґрунтувала, у якому аспекті можливості ефективного захисту були б ширшими при умові, що експертиза була б призначена слідчим, що входив до слідчої групи і яким чином це порушення позначилося на забезпеченні прав і свобод сторони захисту чи інших учасників судового процесу, передбачених правовими положеннями, згаданими в ч. 1 ст. 87 КПК.

Правила, визначені у ст. 87 КК, не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи; положення ст. 87 КПК можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Суд також враховує, що для прийняття рішення у справі суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.

З огляду на ті обставини, що сторона захисту не обґрунтувала клопотання наявністю порушення прав або свобод людини, а це порушення за таких умов недоведення порушення фундаментальних прав і свобод особи, на думку суду, жодного зв`язку між цим порушенням і порушенням будь яких прав і свобод обвинуваченого не встановлює. А доказ експертиза, має першочерговий стосунок до важливих фактів справи, оскільки встановлює наявність у потерпілої тілесного ушкодження і жодні інші докази для доведення цих обставин не є належними, іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду. Усі інші вимоги закону при проведенні експертизи було дотримано. Висновок експерта не викликає сумнівів і є зрозумілим та встановлює обставини, які мають суттєве значення для даного провадження, суд визнає, що вказане порушення не є настільки істотним, щоб виправдати виключення цього доказу як недопустимого, і вважає його належним і допустим доказом у даному провадженні, з огляду на це вказане клопотання захисника відхиляє.

Таким чином, вказаний висновок експерта судом визнається належним доказом, як процесуальний документ, є не тільки належно обґрунтованим, вмотивованим, а й зрозумілим, і у ньому повно і об`єктивно відображені хід та результати експертного дослідження, дані вичерпні і конкретні аргументовані відповіді на усі поставлені питання. Правильність висновку експерта забезпечується вимогами ст. 70 КПК України, згідно якої за завідомо неправдивий висновок, відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків у суді, невиконання інших обов`язків експерт несе відповідальність, встановлену законом.

Сторона ж захисту на досудовому слідстві жодних клопотань з цього приводу не заявляла, питання про допит експерта, призначення додаткової експертизи чи самостійного залучення експерта в порядку ст.244 КПК України під час досудового розслідування не порушувала, і за наведених вище підстав в своїй сукупності, доводи клопотання захисника не можу бути безумовною підставою для визнання його недопустимим доказом.

А тому, виходячи з наведеного, суд вважає, що вказаний висновок експерта, який узгоджується з іншими доказами у справі, є належним і допустимим в достовірним доказом у даному кримінальному провадженні.

Оцінюючи зібрані по справі докази на предмет доведеності зазначених сторонами кримінального провадження обставин, суд приймає до уваги приписи ч.1 ст.94 КПК України, якою встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У відповідності до частини першоїстатті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно частин першої та другоїстатті 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першоїстатті 91 КПК Україниу кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Згідно частини першоїстатті 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбаченіст.62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (№ 475/97-ВР). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006р. передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Так, у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain» від 6 грудня 1998р. (п.146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.» (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12рп/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог Кримінально-процесуального кодексу. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988 року, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, «Яллог проти Німеччини» від 11.07.2006 року, «Шабельник проти України» від 19.02.2009 року, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя, на недоторканість житла тощо.

Згідност. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положеньст. 62 Конституції України, винність особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з ч.2 ст. 17 КПК України ніхтоне зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і маєбути виправданим, якщосторона обвинуваченняне доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За положеннямичастини 4 даної статті усі сумнівищодо доведеності вини особи тлумачяться на користь цієї особи.

При цьому, згідно ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно достатті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст. 323 КПК України, вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, в його основу можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. При постановленні вироку суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності для вирішення питань, зазначених уст.324 КПК України.

Оцінивши зібрані у кримінальному провадженні докази, суд дії ОСОБА_6 кваліфікує за ч.1 ст.125 КК України, як нанесення умисного легкого тілесного ушкодження потерпілрму ОСОБА_7 .

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ч.1 ст.377 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, потерпілого, свідків та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що вина ОСОБА_6 , у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 27.01.2017 року доведена повністю.

Щодо посилання обвинуваченого та захисника, що як вбачається з копії обвинувального акту, доданого захисником обвинуваченого, такий датований та затверджений 28.01.2017 року, однак обвинувальний акт, що скерований до суду, датований і затверджений 27.01.2017 року суд вважає за необхідне вказати таке.

Як встановлено судом, дане питання було предметом розгляду попереднім складом суду та апеляційної інстанції. Відтак ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2017 року матеріали обвинувального акту у кримінальному провадженні внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000794 від 22.10.2016 року за фактом вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України повернуто прокурору Львівської місцевої прокуратури №3, для приведення їх у відповідність вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.

Однак, ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області 14 листопада 2017 року апеляційну скаргу прокурора задоволено. Дану ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2017 року скасовано та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Апеляційна інстанція при постановленні ухвали вказала таке.

Апеляційний суд звернув увагу на таке.

З оскаржуваної ухвали вбачається, що 03.02.2017 року до Франківського районного суду м. Львова надійшли від прокурора Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_27 матеріали внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000,794 від 22.10.2016 року за фактом вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, які складаються з обвинувального акту, розписок про отримання копій обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, реєстру матеріалів досудового розслідування. Підставою для повернення обвинувального акту судом першої інстанції, стало те, що обвинувальний акт не містить у собі належним чином сформульованого обвинувачення, а наведені лише фактичні обставини, які встановлені під час досудового розслідування.

Колегія суддів вважає, що у відповідності до п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які є встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Крім того, колегія суддів вважає, що в даному обвинувальному акті викладено фактичні обставини кримінального правопорушення в повному обсязі, встановлено час і місце вчинення кримінального правопорушення згідно вимог ст. 291 КПК України, а зазначене твердження суду першої інстанції не знаходить свого підтвердження.

Також, колегія суддів вважає, що твердження суду першої інстанції щодо невідповідності реєстру матеріалів досудового розслідування є безпідставним, оскільки аналізуючи ст. 109 КПК України, реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час п проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування, в реєстрі котрий доданий до обвинувального акту про обвинувачення ОСОБА_6 , зазначені вимоги виконанні і мовному обсязі.

Колегія суддів вважає, що повернення судом першої інстанції обвинувального акту призведе до порушення розумних строків судового провадженим, строків кримінального провадження взагалі та порушення загальної частини КПК України, оскільки відповідно до ст. 28 КПК України кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите, а також порушення ч. 1 ст. 283 КПК України в якій вказується, що особа має право на розгляд обвинувачення проти неї в суді в найкоротший строк або на його припинення шляхом закриття провадження. Приймаючи вказане рішення, судом першої інстанції не враховано, що у даному кримінальному проваджені проведено усі необхідні слідчі дії, які спрямовані на збирання, перевірку і оцінку доказів, встановлено обставин які підлягають доказуванню, у зв`язку із чим досудове розслідування у даному кримінальному провадженні було закінчено, складено та надіслано до суду обвинувальний акт.

У відповідності до вимог ст.90 КПК України дане рішення суду має приюдиційне значення в контексті вирішення питання про допустимість доказів у даному кримінальному провадженні.

Відтак твердження захисника та обвинуваченого про відсутність в матеріалах провадження доказів, які б підтверджували винуватість ОСОБА_6 у вчиненому не заслуговують на увагу та не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 судом не встановленою.

Обставин, що обтяжуютьпокарання обвинуваченого ОСОБА_6 , судом невстановлено.

Згідно вимог ст. 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України встановлено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а тому суд враховуючи вищезазначене, обставини справи, також, призначаючи покарання обвинуваченому суд враховує теке. ОСОБА_6 раніше судимий вироком Личаківського районного суду міста Львова від 26.09.2018 року у справі №463/6238/15-к, визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України. Верховний суд у постанові від 25.06.2019року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 26 вересня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 11 січня 2019 року щодо ОСОБА_6 змінено. На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_6 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Також суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, відношення обвинуваченого до скоєного правопорушення, стан його здоров`я.

Як вбачається з досудової доповіді Личаківського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області відносно обвинуваченого ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23.07.2019 року результати оцінки ризиків обвинуваченого показали середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та середній ризик небезпеки для суспільства, у тому числі доя окремих осіб. Орган пробації вважає за можливе виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства. Якщо суд дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без обмеження чи позбавлення волі на певний строк і прийме рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, то таке звільнення повинно включати в себе обов`язки, передбачені п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України.

Відтак, на думку суду, необхідним для виправлення ОСОБА_6 та запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, в даному конкретному випадку є призначення йому найменш суворого виду покарання, передбаченого у санкції ч. 1ст. 125 КК України-, вважаючи таке покарання необхідним й достатнім для виправлення винного та попередження вчинення ним нових злочинів.

Підстав для застосування положень статтей 69, 69-1 КК України суд не вбачає.

Статтею 49 КК України регламентовано умови звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Разом з тим, відповідно до п. 1 ч. 1ст. 49 КК Україниособа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

А відповідно до ч.5 ст. 74 КК Україниособа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

При цьому, сторона захисту будь-яких клопотань стосовно звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_6 не заявляла, згоди на таке звільнення не надавала та наполягала не виправданні обвинуваченого.

Разом з тим, суд вважає можливим звільнити ОСОБА_6 згідно з положеннями п.1 ч.1 ст. 49, ч. 5 ст.74 КК України від відбування призначеного покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, виходячи з наступного.

Як убачається зі змісту частини першої статті 125 КК України, умисне легке тілесне ушкодження - карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

Таким чином, з аналізу Розділу X Кримінального кодексу України убачається, що санкція статті інкримінованого кримінального правопорушення за частиною 1 статті 125 КК України у виді штрафу, громадських або виправних робіт є менш суворою, ніж покарання у виді обмеження волі.

Як встановлено судом, вчинені ОСОБА_6 протиправні дії є проступком, згідностатті 12 КК України, та мали місце 21.10.2016 року, тобто на момент постановлення даного вироку суду минуло більше двох років з моменту вчинення кримінального проступку.

Даних про те, що обвинувачений ухилявся від суду та слідства чи вчинив нове кримінальне правопорушення у суду немає.

Верховний Суд у Постанові від 12.11.2019 №566/554/16-к вказав, що якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання й у випадку встановлення передбачених у ст.49 КК України підстав та відсутності заперечень з боку обвинуваченого закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності. Якщо ж обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, то судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. У цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання і на підставі ч. 5 ст.74, ст.49 КК України може звільнити від нього засудженого.

З врахуванням того, що обвинувачений ОСОБА_6 заперечив у судовому засіданні щодо закриття кримінального провадження з підстав закінчення строків давності та наполягав на відсутності вини у його діях, однак судом встановлено, що обвинувачений є винний у вчиненні кримінального правопорушення, відтак ОСОБА_6 необхідно звільнити від призначеного судом покарання на підставі ч. 5 ст.74, ст.49 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням, підлягає залишенню без розгляду.

Запобіжний захід не обирався.

Процесуальні витрати у провадженні відсутні.

Керуючись статтями 368, 370, 373, 374 , ч.15 ст. 615 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 30 (тридцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п`ятсот десять гривень) грн.

Звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, на підставі ч.5 ст.74, ст. 49 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_7 про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням, залишити без розгляду. Роз`яснити право потерпілого подачі позову в порядку цивільного судочинства.

На вирок може бути подана апеляція до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з дотриманням вимог статті 392 КПК України.

Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя: ОСОБА_1