Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/235/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 186 (82, 86-1, 141) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2024 року. колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому кримінальне провадження №0002615 за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 захисника - адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Кіровського районного суду м.Кіровограда від 09 січня 2024 року.

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Мар`янівка Маловисківського району Кіровоградської області, громадянина України, з професійною освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого АДРЕСА_1 , проживаючого АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винним та призначено покарання за ч.4 ст.186 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 обчислювати з моменту його фактичного затримання в порядку виконання вироку.

Запобіжним заходом обвинуваченому ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили застосовано домашній арешт.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Кіровограда, громадянина України, з професійною освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого АДРЕСА_3 , проживаючого АДРЕСА_4 , раніше судимого:

- 17.08.2023 року вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда за ч.2 ст.345 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців,

визнано винним та призначено покарання за ч.4 ст.186 КК України у виді 7 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17.08.2023 року та остаточно призначено ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 1 місяць.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 обчислювати з моменту його фактичного затримання в порядку виконання вироку.

Запобіжним заходом обвинуваченому ОСОБА_10 до набрання вироком законної сили застосувати домашній арешт.

Долю речових доказів вирішено відповідно ст.100 КПК України.

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винними у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану та у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, за таких обставин.

Так, 13.09.2023 року близько 23 год. 30 хв. ОСОБА_9 спільно із ОСОБА_10 рухалися по тротуару поруч із зупинкою громадського транспорту «Студмістечко» по просп.Університетському в м. Кропивницькому, де побачили ОСОБА_11 . Розуміючи те, що у ОСОБА_11 може бути майно, яке становить матеріальну цінність, у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виник спільний умисел на відкрите викрадення чужого майна, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Реалізуючи вказаний злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, заздалегідь розподіливши між собою ролі, ОСОБА_10 , діючи в умовах воєнного стану, кулаком правої руки наніс ОСОБА_11 один удар в область лівої сторони обличчя, від якого останній впав на землю на спину, застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого в момент спричинення. Надалі ОСОБА_10 наніс три удари руками в область живота ОСОБА_11 , який у цей момент лежав на спині. У цей час ОСОБА_9 шляхом ривка вирвав з лівої руки ОСОБА_11 мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 9С 2/32 GB Midnight Gray», вартістю 1657 грн 50 коп.

Надалі ОСОБА_9 , тримаючи мобільний телефон в руках, разом з ОСОБА_10 з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, відкрито викраденим майном розпорядилися на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 1657 грн 50 коп.

Вказаними діями як ОСОБА_9 , так і ОСОБА_10 вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.186 КК України.

Крім того, 18.09.2023 року близько 23 год. 30 хв. ОСОБА_9 спільно із ОСОБА_10 перебували на АДРЕСА_5 , де у цей час побачили ОСОБА_12 , у якого на плечі була сумка чорного кольору. Розуміючи те, що у сумці, належній ОСОБА_12 , може бути майно, яке становить матеріальну цінність, у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виник спільний умисел на повторне відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Реалізуючи вказаний злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, діючи повторно, заздалегідь розподіливши між собою ролі, ОСОБА_9 підійшов ззаду до ОСОБА_12 з проханням надати цигарку, на що останній відмовив. Надалі ОСОБА_9 ззаду впритул підійшов до ОСОБА_12 , обхвативши останнього за тулуб руками, підняв його та кинув на землю, застосувавши до потерпілого насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я. У подальшому, під час того як ОСОБА_9 тримав руками ОСОБА_12 в положенні лежачи на землі на спині, ОСОБА_10 шляхом ривка заволодів чоловічою сумкою марки «Baliford 356-3» чорного кольору вартістю 475 грн. 25 коп., у якій знаходились: гаманець чоловічий «Piroyce» коричневого кольору вартістю 390 грн 00 коп.; грошові кошти в загальній сумі 500 грн купюрами номіналом по 50 грн кожна; а також чохол для окулярів темно-коричневого кольору з окулярами для корекції зору; банківська картка АБ «Укргазбанк» № НОМЕР_1 ; посвідчення водія, свідоцтво про закінчення навчання та медична довідка, належні ОСОБА_12 , які для ОСОБА_12 матеріальної цінності не становлять.

Надалі ОСОБА_10 , тримаючи зазначену вище сумку в руках, разом з ОСОБА_9 з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, відкрито викраденим майном розпорядилися на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 1365 грн 25 коп.

Вказаними діями як ОСОБА_9 , так і ОСОБА_10 вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.186 КК України.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального правопорушення та юридичної кваліфікації дії обвинуваченого, просив вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_9 змінити в частині призначеного покарання. Призначити ОСОБА_9 покарання в межах санкції ч.4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 75 КК України. Свої вимоги обґрунтував тим, що при призначенні покарання суд не взяв до уваги те, що обставиною, що пом`якшує покарання є визнання ОСОБА_9 своєї вини в повному обсязі, його щиросердне розкаяння, активне сприяння слідству у розкритті злочину, раніше він до кримінальної або адміністративної відповідальності не притягувався, по місцю проживання та навчання характеризується лише з позитивної сторони.

Крім цього, вказав, що суд не в повній мірі встановив особу обвинуваченого не врахував всі пом`якшуючі обставини покарання, та сімейні обставини ОСОБА_9 , а саме те, що 07 січня цього року ОСОБА_9 виповнилось лише 20 років, що він с сиротою і його співмешканка ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 також є сиротою, що підтверджується відповідними документами. В цієї сім`ї склалося тяжке матеріальне становище, оскільки ОСОБА_9 ніде не працює, так як з 29 серпня 2022 року по теперішній час він навчається у Кропивницькому будівельному фаховому коледжі, а його співмешканка знаходиться у декретній відпустці по догляду за їхньою спільною дитиною ІНФОРМАЦІЯ_4. На утриманні ОСОБА_9 перебуває спільна малолітня дитина ІНФОРМАЦІЯ_4, батьком якої він є. Сім`я живе лише на стипендію ОСОБА_9 . Оскільки вказана сім`я не має власного житла тому вони проживають в орендованій квартирі з оплатою 4000 грн. в місяць, а також оплачують комунальні послуги. Крім того в судовому засіданні апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_9 повністю відшкодував шкоду потерпілим, позитивно характеризується по місцю проживання та навчання, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Потерпілі також просять у своїх апеляційних скаргах змінити вирок та призначити ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст.75 КК України з випробуванням з іспитовим строком. Тому просив суд задовольнити його апеляційну скаргу.

В апеляційних скаргах потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального правопорушення та юридичної кваліфікації дії обвинуваченого ОСОБА_9 , просили вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_9 змінити в частині призначеного покарання, ставлять аналогічні вимоги та мотиви, як і в апеляційній скарзі захисника - адвоката ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 та в його інтересах захисник - адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального правопорушення та юридичної кваліфікації дії обвинуваченого, просили вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 змінити в частині призначеного покарання. Призначити ОСОБА_10 покарання за ч.4 ст. 186 КК України із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України або ч.1 ст. 75 КК України. Свої вимоги обґрунтував тим, що даний вирок є занадто суворим, а тому таким, що підлягає зміні у частині призначеного покарання з урахуванням: молодого віку ОСОБА_10 , та відсутності обставини, які обтяжують моє покарання; наявності декількох обставин, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень; вчиненням кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих обставин, оскільки на момент вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_10 , не мав роботи. Становлення, як особистості, відбувалось в умовах, коли він був позбавлений батьківського піклування, виховувався в дитячому будинку сімейного типу.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах захисника - адвоката ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу, апеляційні скарги потерпілих та не заперечували щодо задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу, та не заперечували щодо задоволення апеляційних скарг потерпілих і захисника ОСОБА_7 , прокурора, який просив залишити без задоволення подані апеляційні скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційних скарг, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційні скарги захисника - адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , з таких підстав.

Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а викладені у вироку суду висновки про наявність в діях ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які відповідно до вимог параграфу 3 гл.28 КПК України, повністю досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду справи та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.

Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність кваліфікації дій обвинувачених за ч. 4 ст. 186 КК України у колегії суддів сумнівів не викликає.

Вина обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого їм злочину, крім визнання своєї вини, в повному обсязі доведена матеріалами кримінального провадження, які розглянуто судом першої інстанції в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

При цьому, районний суд дотримався вимоги змісту ч.3 ст.349 КПК України, допитав обвинувачених і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорювалися, у тому числі і тих фактичних обставин, які зазначені в обвинувальному акті.

На підставі викладеного, колегія суддів відповідно до ч.1 ст.404 КПК України не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, які не оспорювалися і стосовно яких, відповідно до вимог ч.1 ст.349 КПК України докази не досліджувались.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості скоєного злочину, який відноситься до категорії тяжких, особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, офіційно не працює та неодружений, осудний, відомості про перебування на обліках в закладах з надання психіатричної та наркологічної допомоги відсутні, раніше судимий, вчинив злочин під час іспитового строку протягом двох місяців після засудження.

Врахував обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, які обтяжують покарання. Та обґрунтовано призначив обвинуваченому остаточне покарання із застосуванням положень ст.71 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років 1 місяць, та дійшов правильного висновку, що його виправлення можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства, без застосування ст. 69, 75 КК України, яке на переконання колегії суддів буде відповідати тяжкості вчиненого, обставинам кримінального провадження та особі обвинуваченого, є обґрунтованим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним самим, так і іншими особами, а ще буде відповідати меті покарання, визначеного у ст. 50 КК України.

Тому, на переконання колегії суддів доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника - адвоката ОСОБА_8 , що судом не враховано ряд пом`якшуючих покарання обставин, є необгрунтованими та безпідставними.

Оскільки, відповідно до вимог ст. 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали. При призначені обвинуваченому покарання судом враховується те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, є заходом примусу, що застосовується від імені держави і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод особи та має на меті не тільки кару, а й виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції в повній мірі враховано особу обвинуваченого, всі характеризуючи дані на нього, тяжкість вчиненого злочину, пом`якшуючі та обтяжуючі обставини покарання, обставини вчинення даного кримінального правопорушення характер та ступінь участі кожного з обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та обґрунтовано призначив остаточне покарання із застосуванням положень ст.71 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років 1 місяць, яке є необхідним і достатнім. Підстави для його пом`якшення відсутні.

Підстави для застосування ст.ст.69, 75 КК України, пом`якшення покарання та призначення покарання з випробуванням з іспитовим строком відсутні.

Разом із тим, згідно із п.4 ч.1 ст.409 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно із положеннями п.1 ч.1 ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Проте, на переконання колегії суддів, доводи апеляційних скарг потерпілих та захисника ОСОБА_7 стосовно того, що призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції не повній мірі дотримався вимог ст. 50, 65 КК України та призначив останньому покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості є обґрунтованими.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Вимогами ст. 65 КК України регламентовані загальні засади призначення покарання. Зокрема, п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 75 КК України, якщо при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» регламентовано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Так, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного злочину, який відноситься до категорії тяжких, особу обвинуваченого, його молодий вік, те що він характеризується позитивно, офіційно не працює, неодружений, має на утриманні малолітню дитину, осудний, відомості про перебування на обліках в закладах з надання психіатричної та наркологічної допомоги відсутні, раніше не судимий.

Врахував обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утриманні малолітньої дитини та відсутність обставин, які обтяжують покарання. Та призначив обвинуваченому остаточне покарання із застосуванням положень ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки. Суд першої інстанції дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 тільки в умовах ізоляції від суспільства.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його передчасним та помилковим, оскільки при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , судом не в достатній мірі враховано особу обвинуваченого, обставини вчинення кримінального правопорушення та всі обставини, які пом`якшують покарання.

Так, ОСОБА_9 вчинив два епізоди кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Разом із тим, колегія суддів враховує ступінь співучасті ОСОБА_9 у вчиненні даних двох епізодів злочину, наслідки які настали.

Враховує, що ОСОБА_9 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, по місцю проживання та навчання характеризується позитивно, є сиротою, має постійне місце проживання зі своєю цивільною дружиною, яка також є сиротою, не працює, оскільки перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною. ОСОБА_9 має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.2 а.с.152), та цивільну дружину, тобто існують сталі соціальні зв`язки, на обліках у лікаря-нарколога не перебуває.

Навчається у Кропивницькому будівельному фаховому коледжі, є студентом 3 курсу, отримує стипендію, яка є єдиним джерелом доходу сім`ї (т.2. а.с.154, 160), за місцем проживання та навчання характеризується позитивно (т.1 а.с.248, т.2 а.с.161-162).

Як під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав повністю. Щиро розкаявся у вчиненому, висловлював жаль з приводу вчиненого. Вибачився перед потерпілими під час розгляду кримінального провадження місцевим судом.

При цьому, колегія суддів враховує, що потерпілі ОСОБА_11 , та ОСОБА_12 подали апеляційні скарги в яких просили застосувати до ОСОБА_9 положення ст.75 КК України та звільнити останнього від покарання з випробуванням з іспитовим строком. Надали розписки в яких зазначили, що отримали від ОСОБА_9 грошові кошти ОСОБА_11 1000 грн. та ОСОБА_12 1500 грн. в рахунок відшкодування моральної та матеріальної шкоди, та претензій до нього не мають.

Отже, колегія суддів, при призначенні покарання обвинуваченому, враховує наявність декількох пом`якшуючих обставини покарання і, зокрема: повне визнання вини, сприяння розкриттю злочину, та наявність на утриманні малолітньої дитини, які обгрунтовано стали підставою для призначення судом першої інстанції покарання із застосування ч.1 ст.69 КК України, нижче від найнижчої межі, у виді позбавлення волі.

Та враховує інші пом`якшуючі обставини покарання вчинення злочину вперше, молодий вік, позитивну характеристику за місцем навчання та проживання, добровільне повне відшкодування шкоди потерпілим та наявність на утриманні обвинуваченого ОСОБА_9 цивільної дружини, яка перебуває в декретній відпустці по догляду за спільною дитиною. На переконання колегії суддів дані пом`якшуючі обставини та вищевказані дані про особу обвинуваченого є підставою для застосування до ОСОБА_9 положень ст.75 КК України та призначення йому покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Тому, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних вимог, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційних скарг потерпілих та захисника ОСОБА_7 про суворість призначеного покарання та не врахування всіх обставин кримінального провадження та обставин, що пом`якшують покарання, знайшли своє підтвердження і підлягають врахуванню при визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 .

У зв`язку з наведеним, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, враховуючи особу обвинуваченого, який раніше не судимий до кримінальної відповідальності притягується вперше, по місцю проживання та навчання характеризується позитивно, є сиротою, має на утриманні малолітню дитину та цивільну дружину, яка також є сиротою, перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною, вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочинів, висловлював жаль з приводу вчиненого, вибачився перед потерпілими, повністю відшкодував їм шкоду завдану злочином, що свідчить про дієве каяття обвинуваченого та бажання виправити ситуацію.

Крім того, потерпілі в своїх апеляційних скаргах наполягали на призначенні обвинуваченому покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Тому, враховуючи викладене колегія суддів вважає можливим за наявності обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які перелічені вище змінити вирок суду першої інстанції, застосувати положення ст.75 КК України та звільнити обвинуваченого ОСОБА_9 від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

При цьому, колегія суддів, враховуючи вищевикладене вважає, що за своїм видом і розміром призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 4 років позбавлення волі є обґрунтованим, мотивованим і достатнім, підстави для його пом`якшення в цій частині та зменшення розміру покарання колегія суддів не вбачає.

Проте, враховуючи особу обвинуваченого, обставини вчинення кримінального правопорушення, всі вищевказані пом`якшуючі обставини покарання, доходить висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_9 можливе без ізоляції від суспільства із звільненням його від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України та покладенням обов`язків передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, яке буде справедливим, необхідним та достатнім для його перевиховання, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як обвинуваченим, так і іншими особами та відповідає меті покарання, визначеній у ст. 50 КК України.

Враховуючи викладене колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника - адвоката ОСОБА_8 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 захисника - адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 підлягають задоволенню.

Вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_9 . У решті вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без зміни.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника - адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 захисника - адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - задовольнити.

Вирок Кіровського районного суду м.Кіровограда від 09 січня 2024 року стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - змінити в частині призначеного покарання ОСОБА_9 .

ОСОБА_9 вважати засудженим за ч.4 ст.186 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України - до 4 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України вважати звільненим ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком терміном на 2 роки.

Згідно ст.76 КК України покласти на ОСОБА_9 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

(підписи)