Житомирський апеляційний суд
Справа №285/7328/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/414/24
Категорія ч.1 ст.121 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року. Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження №285/7328/23 за апеляційною скаргою прокурора Звягельської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22.01.2024 відносно

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Прогрес райчихінського р-ну амурської області росія, мешканка АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 2 (два) роки.

Покладено на ОСОБА_8 наступні обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 14072 (чотирнадцять тисяч сімдесят дві) грн. 58 коп., а саме:

- за проведення судово-імунологічної експертизи № СЕ-19/106-23/13946-БД від 07 листопада 2023 року становить - 1462 гривень 20 копійок;

- за проведення судово-імунологічної експертизи № СЕ-19/106-23/14058-БД від 20 листопада 2023 року становить - 1720 гривень 03 копійки;

- за проведення комплексної судово-імунологічної та судово-дактилоскопічної експертизи № КСЕ-19/106-23/14060 від 09 листопада 2023 року становить - 3475 гривень 93 копійки;

- за проведення комплексної судово-трасологічної та судово-імунологічної експертизи № КСЕ-19/106-23/14062 від 17 листопада 2023 року становить - 5980 гривень 42 копійки;

- за проведення судової експертизи зброї № СЕ-19/106-23/14074-ХЗ від 20 листопада 2023 року становить - 1434 гривень 00 копійок.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Арешт накладений, згідно ухвали слідчого судді від 25.10.2023 року, на змив речовини бурого кольору на марлевий тампон, ніж, змив з руків`я ножа на ватний тампон, футболку та джемпер ОСОБА_7 , - скасовано.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 22 жовтня 2023 року близько 17 години ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, та ОСОБА_7 знаходились по місцю свого проживання - в будинку по АДРЕСА_2 , де між ними, на ґрунті особистих неприязних відносин виникла сварка, яка переросла в бійку, в ході якої у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на умисне заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.

У зазначений день, час і місці, та за вказаних обставин, ОСОБА_8 , реалізовуючи свій протиправний умисел, направлений на умисне заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, взяла зі столу кухонний ніж та тримаючи його в правій руці, умисно нанесла ним 2 удари по задній поверхні грудної клітки ОСОБА_7 , заподіявши останньому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння у вигляді поранення задньої поверхні грудної клітини зліва по лопатковій лінії на рівні верхнього краю лопатки, що проникло в плевральну порожнину, супроводжувалося лівобічним гемопневпотораксом.

Крім того, внаслідок злочинних дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_10 заподіяні легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я у вигляді рани на задній поверхні грудної клітини зліва в лопатковій ділянці з ушкодженням м`язів.

Умисні дії ОСОБА_8 , які виразилися в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, судом кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та відповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої ч.1 ст.121 КК України у виді 3-х років позбавлення волі. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої. Зазначає, що суд не надав належної правової оцінки тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, його суспільної небезпечності, не врахував обставини та характер його вчинення, кількість нанесених ударів по тілу потерпілого, з якою обвинувачена перебуває у сімейних відносинах. Звертає увагу, що судом першої інстанції не взято до уваги, що злочин вчинено у стані алкогольного сп`яніння. Окрім того, прокурор вказує, що суд першої інстанції при звільненні від відбування покарання у виді позбавлення волі не застосував обмежувальні заходи до обвинуваченої, яка вчинила домашнє насилля стосовно свого співмешканця.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який просив задовольнити подану апеляційну скаргу, пояснення захисника, обвинуваченої, та потерпілого, які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали судового провадження, а також вирок суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції дотримався вище наведених вимог закону.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження, їх кримінально-правова кваліфікація, доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України в апеляційному порядку сторонами кримінального провадження не оскаржено, а тому вирок суду в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Предметом апеляційного розгляду у цій справі є призначене покарання обвинуваченій ОСОБА_8 .

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченій покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через його м`якість та відсутність підстав для застосування положень ст.75 КК України при призначенні обвинуваченій ОСОБА_8 покарання з огляду на наступне.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання, необхідні і достатні для її виправлення та попередження нових злочинів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Відповідно до положень ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як уже раніше неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 12 липня 2018 (справа № 745/398/16-к), від 27 березня 2019 року (№750/6149/17), від 20 листопада 2019 року (№ 628/1614/17), від 27 лютого 2020 року (№610/84/19), від 19 серпня 2021 року (№ 759/8998/21), та інші) дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

При вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, яке у відповідності до норм ст.12 КК України, є тяжким злочином, його суспільну небезпеку та наслідки, конкретні обставини та спосіб вчинення злочинних дій, ставлення обвинуваченої до вчиненого, яка повністю визнала свою вину, відшкодувала завдану шкоду.

Належно враховано судом й характеризуючі особу обвинуваченої дані, зокрема, те, що ОСОБА_8 раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності (а.п.52), за місцем проживання характеризується задовільно (а.п.55), на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває (а.п.53-54).

В якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченої, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, надання медичної допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину.

В якості обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, суд визнав вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винна перебуває у сімейних відносинах та вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Як вбачається із вироку, при призначенні покарання обвинуваченій суд першої інстанції взяв до уваги і позицію потерпілого ОСОБА_7 щодо призначення покарання, який жодних претензій до обвинуваченої немає, просив не позбавляти її волі.

Європейський суд з прав людини, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти росії" від 09.06.2005 та "Фрізен проти росії" від 24.03.2005, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти росії" від 16.10.2008 суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням

Колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що покарання ОСОБА_8 призначене у виді позбавлення волі, в межах санкції кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, в мінімальних її межах, із застосуванням положень ст.75 КК України, за своїм видом і розміром є таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, а тому підстав вважати призначене покарання явно несправедливим в наслідок м`якості у суду не має.

На переконання апеляційного суду, призначене ОСОБА_8 покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, буде достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Твердження прокурора про те, що суд не взяв до уваги характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, його суспільну небезпечність, вчинення кримінального правопорушення щодо потерпілого, з якою винна перебуває у сімейних відносинах, перебування ОСОБА_8 в стані алкогольного сп`яніння є безпідставними, оскільки ці обставини повністю враховані судом при призначенні покарання та взяті до уваги у сукупності з іншими обставинами провадження.

Що стосується апеляційних вимог прокурора в частині застосування до обвинуваченої ОСОБА_8 обмежувальних заходів апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.91-1 КК України в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; направлення для проходження програми для кривдників.

Аналізуючи вказану норму закону вбачається, що законодавець в цілях правової визначеності цілеспрямовано використав у цій нормі формулювання «суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів».

Таким чином, застосування обмежувальних заходів до кривдниці за вчинення домашнього насильства є правом суду, а не обов`язком. Тому на практиці суд застосовує обмежувальні заходи тільки тоді, коли вважає, що для цього є підстави.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачена щиро розкаюється та жалкує про вчинене, потерпілий стверджує, що має з обвинуваченою добрі відносини, примирилися, проживають однією сім`єю та планують одружитися.

З огляду на вказане та на конкретні обставини даної справи, зокрема те, що обвинувачена вину визнала повністю, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, пояснення потерпілого, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, вчинення одного епізоду нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, відсутність в останнього будь-яких претензій до обвинуваченої, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дотримуючись принципу розумності, належним чином оцінив підстави для висновку про наявність домашнього насильства, ризику його продовження чи повторного вчинення та правильно встановив про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_8 обмежувальних заходів, передбачених ч.1 ст.91-1 КК України.

У зв`язку з тим, що в апеляційній скарзі прокурора відсутнє достатнє обґрунтування неможливості застосування ст.75 КК України до обвинуваченої, яке б вказувало на істотну диспропорцію між нею та вчиненими злочинними діями, доцільності застосування обмежувальних заходів, апеляційний суд вважає, що призначене покарання не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

В апеляційній скарзі не зазначені конкретні обставини або докази, які б свідчили про невідповідність покарання, призначеного обвинуваченій судом першої інстанції, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі прокурора - відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора Звягельської окружної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22.01.2024 відносно ОСОБА_8 , без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді :