Справа № 748/3511/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/386/24
Категорія - ч.2 ст.28 ч.1 ст.438, ч.1 ст.438, ч.2 ст.438 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0001219 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 29 січня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Російської Федерації, уродженець та зареєстрований у АДРЕСА_1 РФ, військовослужбовець 74-тої окремої гвардійської ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч № НОМЕР_1 ),

засуджений за:

- ч.1 ст.438 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років;

- ч.2 ст.28 ч.1 ст.438 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років;

- ч.2 ст.438 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання.

Запобіжний захід ОСОБА_8 , до набрання вироком законної сили, залишено без змін у виді тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 13034,28 грн процесуальних витрат. Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 09 березня 2022 року військовослужбовці 74-тої окремої гвардійської ІНФОРМАЦІЯ_3 , зокрема батальйону під командуванням майора ОСОБА_8 , тимчасово зайняли АДРЕСА_2 , де перебували до 30 березня 2022 року та у вказаний період проводили вибіркові обшуки житлових господарств місцевих мешканців.

У результаті бою за вказаний населений пункт був розосереджений зведений взвод Збройних Сил України, у складі якого проходив службу старший солдат ОСОБА_10 , розвідник 2 розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_2 . При цьому ОСОБА_10 втратив можливість брати участь у бойових діях і вранці 09.03.2022 прибув до домогосподарства АДРЕСА_2 , де перебував без зброї та у цивільному одязі до 10 березня 2022 року.

10 березня 2022 року близько 08:00 год, під час обшуку зазначеного домогосподарства, ОСОБА_10 був виявлений невстановленими військовослужбовцями збройних сил РФ, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження. У ході допиту, при обстановці та за обставин, що склалися, ОСОБА_10 повідомив військовослужбовцям РФ про свою приналежність до Збройних Сил України, у зв`язку з чим він був взятий у полон та набув статусу військовополоненого. У подальшому, 10.03.2022 близько 10:00 год, ОСОБА_10 , перебуваючи під владою супротивної сторони, будучи військовополоненим, був переміщений до господарства по АДРЕСА_2 , а у подальшому - до гаража господарства по

АДРЕСА_3 , де перебував у полоні військовослужбовців ЗС РФ.

Окрім того, 10.03.2022 у ранковий час, невстановлені військовослужбовці збройних сил РФ, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, під час проведення обшуку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , де на той час перебувала цивільна особа - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та його неповнолітній син - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у порушення ст.ст.31, 147 Женевської Конвенції IV, ст.75 Протоколу І, з метою подавлення волі та спроможності ОСОБА_13 та ОСОБА_12 до опору, здійснили незаконне затримання останніх, а саме умисно позбавили їх можливості вільно пересуватись, протиправно перешкоджаючи їм обирати за своєю волею місце знаходження, під явно незначним приводом, а саме виявленням у мобільному телефоні ОСОБА_12 інформації щодо зайняття військовими РФ території села Лукашівка.

В подальшому, невстановлені військовослужбовці збройних сил РФ, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, наказали ОСОБА_14 та ОСОБА_12 йти в їх супроводі до приміщення гаража господарства по АДРЕСА_2 , де продовжили утримували їх з метою допиту щодо приналежності до Збройних Сил України та підрозділів територіальної оборони, а також розташування позицій ЗСУ, де вони не мали бажання знаходитись та не мали можливості вільно залишити вказаний гараж, тобто незаконно затримали (ув`язнили).

Окрім того, 10.03.2022 у ранковий час, невстановлені військовослужбовці збройних сил РФ, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, під час проведення обшуку домоволодіння АДРЕСА_2 , де проживав ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у зв`язку з чим, у порушення ст.ст.31, 147 Женевської Конвенції IV, ст.75 Протоколу І, з метою подавлення волі та спроможності ОСОБА_16 до опору, здійснили незаконне затримання останнього, а саме умисно позбавили його можливості вільно пересуватись, протиправно перешкоджаючи йому обирати за своєю волею місце знаходження, під явно незначним приводом, а саме виявленням в будинку військової форми його пасинка ОСОБА_17 , який проходить службу в Національній гвардії України.

В подальшому невстановлені військовослужбовці збройних сил РФ, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, наказали ОСОБА_18 йти у їх супроводі до приміщення гаража господарства по АДРЕСА_2 , біля якого його продовжували утримувати з метою допиту щодо приналежності до Збройних Сил України та підрозділів територіальної оборони, а також розташування позицій ЗСУ, де він не мав бажання знаходитись та не мав можливості вільно залишити це місце, тобто незаконно затримали (ув`язнили).

10.03.2022, в обідній час, ОСОБА_8 , перебуваючи на посаді командира батальйону ІНФОРМАЦІЯ_7 (ВЧ НОМЕР_1 ), у військовому званні майор, який у своїй протиправній діяльності з метою конспірації та ухилення від кримінальної відповідальності використовує позивний « ОСОБА_19 », усвідомлюючи свій статус як особи, що безпосередньо бере участь у бойових діях, а також використовуючи обставини та умови збройного конфлікту, перебуваючи біля гаража господарства АДРЕСА_3 , під час допиту цивільної особи ОСОБА_16 на предмет можливої приналежності до Збройних Сил України та підрозділів територіальної оборони, діючи умисно та усвідомлюючи явну злочинність власних дій, будучи обізнаним зі ст.ст.4, 27, 29, 31, 32, 147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ст.ст. 51, 75 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І) від 08.06.1977 та діючи всупереч вказаних норм, застосував до ОСОБА_16 катування, з метою отримання від останнього зізнання у співпраці із ЗСУ, а саме фізичне та психічне насильство, при цьому наніс йому декілька ударів прикладом вогнепальної зброї невстановленого зразка по тулубу, а також висловив погрози вбивством, яку ОСОБА_20 , враховуючи наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 вогнепальної зброї, сприймав як реальні.

Під час проведення допиту ОСОБА_16 розпочався обстріл села Лукашівка, у зв`язку з чим обвинувачений ОСОБА_8 , не завершивши допиту, залишив ОСОБА_16 біля приміщення гаража, а у подальшому віддав наказ підлеглим військовослужбовцям збройних сил РФ, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, відвести його до гаража за адресою: АДРЕСА_3 , де останній перебував разом з ОСОБА_21 , ОСОБА_12 та військовополоненим Збройних Сил України ОСОБА_10 .

Далі, 10 березня 2022 року в обідній час, невстановлені військовослужбовці збройних сил РФ, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, вивели з приміщення гаража господарства по АДРЕСА_3 , військовополоненого ЗСУ ОСОБА_10 , а також цивільних осіб ОСОБА_11 , неповнолітнього ОСОБА_12 та ОСОБА_15 на дорогу по АДРЕСА_3 , з метою проведення їх допиту.

Після цього, ОСОБА_8 , перебуваючи біля гаража господарства за вищевказаною адресою, у ході допиту ОСОБА_10 додатково підтвердив інформацію щодо приналежності до Збройних Сил України, посади та звання. При цьому ОСОБА_8 достовірно знав, що ОСОБА_10 проходить військову службу в ЗСУ у складі бойового підрозділу і був задіяний у стримуванні збройної агресії РФ, а також на даний час перебуває під владою супротивної сторони та вже набув статусу військовополоненого, вибув зі строю та припинив брати участь у бойових діях, не мав при собі будь-якої зброї та не становив жодної загрози, водночас, усвідомлюючи свій статус як особи, яка безпосередньо бере участь у бойових діях, а також використовуючи обставини та умови збройного конфлікту, перебуваючи навпроти військовополоненого ЗСУ ОСОБА_10 на відстані декількох метрів, діючи умисно та усвідомлюючи явну злочинність власних дій, будучи обізнаним з положеннями Женевської конвенції про поводження з військовополоненими від 12.08.1949, всупереч ст.2, п.«а» ст.4, ст.ст.5, 13, 14, 89, 130 вказаної вище Конвенції, а також ст.ст. 27, 31, 32, 147 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ч.1 ст.41, ч.ч.1, 2 ст.75, п.«е» ч.3 ст.85 Додаткового протоколу Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І) від 08 червня 1977 року, використовуючи вогнепальну автоматичну зброю невстановленого зразка, здійснив декілька пострілів (чергу пострілів) в область грудної клітки та живота ОСОБА_10 , чим спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, внаслідок чого останній помер на місці.

Таким чином, ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем збройних сил РФ, здійснив напад на ОСОБА_10 - особу, яка вибула зі строю та припинила брати участь у воєнних діях, та потрапила під владу супротивної сторони і з цього часу є військовополоненим, та його умисне вбивство, чим порушив вимоги ст.ст.27, 31, 32, 147 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ст.2, п. «а» ст.4, ст.ст.5, 13, 14, 89, 130 Женевської Конвенції про поводження з військовополоненими від 12.08.1949, ч.1 ст.41, ч.ч.1, 2 ст.75, п. «е» ч.3 ст.85 Додаткового протоколу Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І) від 08 червня 1977 року.

Одразу після цього, 10.03.2022, ОСОБА_8 , перебуваючи на узбіччі дороги, навпроти гаража господарства по АДРЕСА_3 , розпочав допит ОСОБА_13 та неповнолітнього ОСОБА_12 , з метою отримання даних про їх можливу приналежність до Збройних Сил України, приховану зброю та про розташування на території села військовослужбовців ЗСУ та підрозділів територіальної оборони, під час якого, діючи з єдиним умислом та усвідомлюючи явну злочинність власних дій, розуміючи, що ОСОБА_22 та ОСОБА_12 є цивільними особами, будучи обізнаним зі ст.ст.4, 27, 29, 31, 32, 147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, статей 51, 75 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 08.06.1977 та діючи всупереч вказаних норм, застосував до потерпілих катування з метою отримання зізнання в останніх щодо співпраці із ЗСУ, а саме фізичне та психічне насильство, при цьому наніс один удар прикладом вогнепальної автоматичної зброї невстановленого зразка по голові ОСОБА_14 та один удар по голові ОСОБА_12 , змусивши їх стати на коліна, після чого, використовуючи вказану вогнепальну зброю, висловив погрози вбивством, а також зімітував страту потерпілих шляхом здійснення черги пострілів над головами ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , що потерпілими було сприйняте як реальна погроза вбивством, оскільки в обстановці та за обставин, що склалися, у останніх існували реальні підстави боятись здійснення цієї погрози.

Після цього ОСОБА_8 продовжив допит ОСОБА_15 . Під час допиту, з метою отримання даних про можливу приналежність останнього до Збройних Сил України, приховану зброю та про розташування на території села військовослужбовців ЗСУ та підрозділів територіальної оборони, ОСОБА_8 , діючи з єдиним умислом та усвідомлюючи явну злочинність власних дій, будучи обізнаним зі ст.ст.4, 27, 29, 31, 32, 147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, статей 51, 75 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 08.06.1977, та діючи всупереч вказаних норм, тримаючи в руках вогнепальну автоматичну зброю невстановленого зразка, продовжив застосування до потерпілого катування з метою отримання зізнання в останнього щодо співпраці із ЗСУ, а саме психічне насильство шляхом висловлення погрози вбивством та здійснив чергу пострілів біля ніг ОСОБА_16 , що потерпілим було сприйнято як реальна погроза, оскільки в обстановці та за обставин, що склалися, у останнього існували реальні підстави боятись здійснення цієї погрози.

Таким чином, ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем збройних сил РФ, умисно здійснив катування цивільних осіб ОСОБА_13 , неповнолітнього ОСОБА_12 та ОСОБА_16 з метою отримання зізнання у співпраці останніх із ЗСУ, чим порушив вимоги ст.ст.4, 27, 29, 31, 32, 147 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 та ст.51, ст.52, ч.ч.1, 2 ст.75 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 08.06.1977.

Також, 10 березня 2022 року, у денний час, ОСОБА_8 , за попередньою змовою із невстановленим на даний час військовослужбовцем збройних сил РФ, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, будучи озброєними вогнепальною автоматичною зброєю невстановленого зразка, діючи умисно та усвідомлюючи явну злочинність власних дій, проникли до приватного господарства ОСОБА_23 , за адресою: АДРЕСА_2 , яке не є військовим об`єктом, де перебував ОСОБА_24 , який переховувався у погребі господарства від обстрілів.

У подальшому, ОСОБА_8 , усвідомлюючи явну злочинність власних дій, з метою отримання відомостей від ОСОБА_24 про його приналежність до Збройних Сил України, про приховану зброю та про розташування на території села військовослужбовців ЗСУ та підрозділів територіальної оборони, розуміючи, що ОСОБА_24 є цивільною особою, діючи групою осіб за попередньою змовою, у порушення ст.ст.31, 147 Женевської Конвенції IV, ст.75 Протоколу І, з метою подавлення волі та спроможності ОСОБА_24 до опору, погрожуючи вогнепальною автоматичною зброєю невстановленого зразка, здійснив його незаконне затримання, а саме умисно позбавив його можливості вільно пересуватись, протиправно перешкоджаючи йому обирати за своєю волею місце знаходження, та, застосовуючи фізичну силу змусив рухатись потерпілого до іншої частини подвір`я.

Після цього, перебуваючи на подвір`ї будинку за вищевказаною адресою, під час допиту ОСОБА_8 та невстановлений на даний час військовослужбовець збройних сил РФ, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, діючи за попередньою змовою групою осіб, будучи обізнаним зі ст.ст.4, 27, 29, 31, 32, 147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, статей 51, 75 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 08.06.1977, та діючи всупереч вказаних норм, застосували до потерпілого катування, з метою отримання зізнання останнього у співпраці із ЗСУ, а саме фізичне та психічне насильство, при цьому невстановлений на даний час військовослужбовець збройних сил РФ, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, ударив ОСОБА_24 ззаду по ногах та примусив стати на коліна, після чого ОСОБА_8 , погрожуючи вбивством, зімітував страту потерпілого шляхом здійснення черги пострілів з вогнепальної автоматичної зброї невстановленого зразка над головою ОСОБА_24 . При цьому у обстановці та за обставин, що склалися, у останнього існували реальні підстави боятись реалізації такої погрози.

Таким чином, ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем збройних сил РФ, діючи за попередньою змовою з невстановленим військовослужбовцем ЗС РФ, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, умисно здійснив незаконне затримання цивільної особи ОСОБА_24 та катування з метою отримання зізнання останнього у співпраці із ЗСУ, чим порушив вимоги ст.ст.4, 27, 29, 31, 32, 147 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 та ст.51, ст. 52, ч.ч.1, 2 ст.75 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 08.06.1977.

Відтак, ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується в іншому порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, поєднаному з умисним вбивством, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.438 КК України; у жорстокому поводженні з цивільним населенням, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.438 КК України; та у жорстокому поводженні з цивільним населенням та іншому порушенні - законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.28 ч.1 ст.438 КК України.

Не погоджуючись із рішенням суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого подала апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію дій її підзахисного, просила змінити вирок суду першої інстанції та призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.438 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років, за ч.2 ст.28 ч.1 ст.438 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років, за ч.2 ст.438 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років. На підставі ч.1 ст.70 КК України, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. Вказала на ряд суперечливих доказів, які були покладені в основу судового рішення. Послалася на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі ОСОБА_8 , внаслідок суворості. Зазначила, що суспільний резонанс даної справи та фізична відсутність обвинуваченого (та, як наслідок, відсутність можливості надати ним своїх пояснень, доводи, міркування та заперечення) не можуть бути підставою для призначення йому покарання за інкриміновані злочини у виді найсуворішого виду покарання.

Заслухавши доповідь судді; захисника ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила пом`якшити призначене її підзахисному покарання; думку прокурора, котрий просив залишити вирок місцевого суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі захисником не оспорюються.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту в цілому зводяться до незгоди з призначеним обвинуваченому ОСОБА_8 найсуворішого покарання за кожним із інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Проте вказані доводи захисника не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Положеннями ст.ст.50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Призначаючи ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість скоєних кримінальних правопорушень, які становлять підвищену суспільну небезпеку з огляду на дику та варварську поведінку обвинуваченого у сучасному світі, що не може мати місця у 21 сторіччі та нівелює, зводить нанівець всі досягнення сучасної цивілізації в області миру та гуманності людства; дані про особу ОСОБА_8 , який хоча раніше і не притягувався до кримінальної відповідальності на території України, й органу досудового розслідування не вдалося здобути даних щодо особи обвинуваченого, але його протиправні дії характеризують його як особу, позбавлену будь-яких моральних принципів, співчуття, совісті й свідчать про ігнорування ним норм не тільки міжнародного права, а й норм людського співжиття, повне знецінення в його свідомості життя інших людей, презирливе ставлення до їх страждань як фізичних, так і моральних; відсутність обставин, які пом`якшують покарання; обставини, які обтяжують покарання вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою, що доводиться дослідженими доказами у справі, та вчинення кримінальних правопорушень з використанням умов воєнного стану, що також встановлено у судовому засіданні; та дійшов правильного висновку про необхідність призначити обвинуваченому остаточне покарання саме у виді довічного позбавлення волі, з дотриманням вимог ч.1 ст.70 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Отже, всі обставини, на які посилається сторона захисту, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 враховані, тому доводи про суворість призначеного покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 29 січня 2024 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4