ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 621/936/20 Номер провадження 11-кп/814/265/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000838 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 липня 2021 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та зареєстрований в АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою, розлучений, маючий неповнолітню дитину, зареєстрований як фізична особа-підприємець, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений:

- за ч.2 ст.15 та ч.1 ст.115 КК України на 9 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.194 КК України на 6 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.15 та п.1, п.5, п.13 ч.2 ст.115 КК України на 12 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно засуджений на 12 років позбавлення волі.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 :

- на користь потерпілого ОСОБА_9 майнову шкоду в розмірі 36195,86 грн та моральну шкоду в розмірі 30000 грн;

- на користь релігійної організації «Релігійна громада Нерукотворного образу Христа Спасителя в с. Першотравневе Ізюмської єпархії Української православної церкви» майнову шкоду в розмірі 275696 грн;

- на користь потерпілого ОСОБА_10 майнову шкоду в розмірі 88904,23 грн та моральну шкоду в розмірі 30000 грн;

- на користь потерпілої ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 30000 грн;

- на користь держави в особі Харківського науково-дослідницького інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса витрати за проведення судових експертиз в розмірі 68008,6 грн;

- на користь держави в особі Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру 2355,15 грн за проведення судових експертиз.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

Обвинувачений, який знаходився у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 , у 2019 році почав ревнувати свою дружину до ОСОБА_10 і на ґрунті ревнощів у нього виник злочинний умисел на позбавлення життя останнього та його батьків.

З метою реалізації злочинного умислу, направленого на вбивство ОСОБА_10 , ОСОБА_8 наприкінці серпня початку вересня 2019 року придбав гладкоствольну мисливську рушницю 16 калібру виробництва Франції «Canon J.B.».

19 вересня 2019 року близько 22-23 години обвинувачений, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, прибув на територію домоволодіння ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , і, тримаючи у руках вищевказану рушницю в зарядженому стані, розпочав сварку із потерпілим.

Під час сварки на ґрунті ревнощів, з метою позбавлення життя ОСОБА_10 , який був у будинку у зоні віконного отвору, обвинувачений спрямував рушницю в його бік та зробив прицільний постріл.

Після чого, бажаючи довести свій умисел до кінця, ОСОБА_8 із каністри, яку заздалегідь заготовив та привіз із собою, облив легкозаймистою сумішшю двері та стіни будинку та здійснив підпал запальничкою, внаслідок якого відбулося займання житлового будинку.

Виконавши дії, які вважав необхідними та достатніми для умисного вбивства ОСОБА_10 , обвинувачений залишив місце злочину, але не довів свій злочинний умисел до кінця, так як потерпілий вчасно сховався із зони віконного отвору від пострілу за цегляну стіну будівлі та зумів вибратися з будинку, який горів.

Внаслідок пожежі у будинку знищено вхідні двері, вікна та інше майно загальною вартістю 17 444, 23 грн, а також вогнем пошкоджено будинок, чим спричинено матеріальну шкоду ОСОБА_10 на суму 71 460 грн.

Після цього ОСОБА_8 , діючи з єдиним умислом, направленим на знищення майна ОСОБА_10 , достовірно знаючи, що майно також перебуває за адресою: АДРЕСА_2 , де проживають його батьки, прослідував до цього домоволодіння, підійшов до автомобіля «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та знаючи, що транспортний засіб перебуває у власності ОСОБА_10 , облив його легкозаймистою сумішшю і підпалив, спричинивши майнову шкоду на суму 12781, 58 грн.

Крім того, ОСОБА_8 , перебуваючи на цьому подвір`ї у стані алкогольного сп`яніння, з метою вбивства подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , завідомо знаючи, що потерпілі проживають у будинку та впевнившись, що вони перебувають всередині приміщення, де горіло світло, із каністри, яку заздалегідь заготовив та мав при собі, облив легкозаймистою сумішшю двері та стіни будівлі, в якій перебувала сім`я ОСОБА_13 , за допомогою запальнички здійснив підпал, внаслідок чого відбулося займання будинку із людьми в середині.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_8 спрямував мисливську рушницю «Canon J.B.», яку мав із собою, в бік вікна будинку та зробив прицільний постріл, після чого з місця злочину втік.

В цей час в будівлі знаходилися ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , їх донька ОСОБА_14 та онучки - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які встигли покинути палаючу будівлю через вікно.

Таким чином, ОСОБА_8 виконав всі необхідні дії, спрямовані на позбавлення життя ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , шляхом прицільного пострілу із рушниці та підпалу будівлі, що є небезпечним для життя багатьох осіб, але не довів свій злочинний умисел до кінця, так як не влучив в присутніх в будинку осіб, а вони встигли покинути палаючи будівлю.

Крім того, внаслідок пожежі вогнем було знищено майно ОСОБА_9 на суму 36195, 86 грн, а також пошкоджено будівлю, чим спричинено майнову шкоду релігійній організації «Релігійна громада Нерукотворного образу Христа Спасителя в с. Першотравневе Ізюмської єпархії Української православної церкви» на суму 295696 грн.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок суду та виправдати ОСОБА_8 за ч.2 ст.15 та ч.1 ст.115, ч.2 ст.15 та п.1, п.5, п.13 ч.2 ст.115 КК України.

Крім того, просить перекваліфікувати дій обвинуваченого з ч.2 ст.194 на ст.178 КК України, визнати обставинами, що пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, а також добровільне відшкодування завданої шкоди.

Також прохає залишити без розгляду позовні вимоги потерпілих.

При цьому звертає увагу на особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, працював, має вищу освіту, позитивно характеризується, має неповнолітню дитину.

Вказує, що судом не враховано вчинення ОСОБА_8 кримінальних правопорушень на ґрунті особистих сімейних обставин у стані сильного душевного хвилювання.

Вказує, що під час досудового розслідування ОСОБА_8 не міг давати показання, бо проходив лікування у зв`язку зі спробою самогубства.

Зауважує, що обвинувачений визнав свою вину в умисному пошкодженні майна шляхом підпалу та частково відшкодував майнову шкоду.

Стверджує, що поза увагою суду залишився факт перерахування ОСОБА_8 поштовими переказами грошових коштів на адресу потерпілих, але вони прийняли часткову компенсацію майнової шкоди лише перед дебатами.

Зазначає про відсутність в обвинуваченого наміру позбавляти життя потерпілих, оскільки він не був обізнаний про те, що вони перебували в приміщенні.

При цьому наголошує, що суд залишив поза увагою показання підзахисного, що йому було невідомо про проживання у нежитловій будівлі на території церкви сім`ї потерпілого, адже він не є прихожанином цієї церкви.

Ставить під сумнів показання колишньої дружини обвинуваченого, а також потерпілого ОСОБА_10 , оскільки вони мають упереджене ставлення до ОСОБА_8 внаслідок конфлікту.

Вказує, що під час досудового розслідування не було проведено слідчі експерименти, під час яких можливо було б встановити траєкторію пострілу з рушниці та вірогідність ухилення від нього з огляду на швидкість руху бойового заряду.

Вважає, що місцевим судом необґрунтовано враховано як обставину, що обтяжує покарання, перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння, оскільки докази на підтвердження цього відсутні, а обвинувачений зазначав, що вживав алкоголь після вчинення злочину.

Звертає увагу, що під час перебування в умовах слідчого ізолятору обвинуваченому не було надано кваліфікованої медичної допомоги, а ухвали суду про проведення обстеження стану його здоров`я та надання йому належної допомоги за межами Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» є формальними.

Вважає неналежним доказом висновок судової балістичної експертизи №11/408СЕ-19 від 12 грудня 2019 року, оскільки викладені у ньому відомості носять імовірний характер.

Наголошує, що висновок судово-хімічної експертизи №21360/22063-22067 не свідчить про причетність ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого злочину.

Вказує, що у повідомленні про підозру та в обвинувальному акті відсутнє конкретне формулювання обвинувачення.

Ставить під сумнів факт внесення органом досудового розслідування до ЄРДР відомостей щодо повідомлення ОСОБА_8 про підозру.

Стверджує про недопустимість протоколів слідчих експериментів від 16 січня 2020 року за участі потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , оскільки вони не були відкриті стороні захисту в порядку статті 290 КПК України.

Крім того, зауважує, що під час проведення вказаних слідчих дій, всупереч приписам ч.1 ст.240 КПК України, не було проведено жодних досліджень щодо встановлення фактичних обставин події.

Вважає, що слідчі експерименти були допитами потерпілих щодо обставин події, що суперечить приписам ст.89 КПК України.

Вказує, що дії обвинуваченого не призвели до смерті хоча б однієї людини. При цьому він вчиняв дії одним способом, щодо одного об`єкта, але суд кваліфікував їх за різними статтями КК України, хоча сторона обвинувачення стверджує про єдиний умисел, мотив та мету вчинення злочину.

У зв`язку з цим стверджує про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого як двох епізодів одного злочину.

Не погоджується з цивільними позовами потерпілих та звертає увагу, що суд залишив поза увагою клопотання сторони захисту про проведення повторної комплексної пожежно-технічної та будівельно-технічної експертизи з метою встановлення реальних витрат на відновлення нежитлових приміщень релігійної громади.

Наголошує на відсутності доказів, що підтверджують витрати потерпілих та релігійної організації на відновлювальні роботи.

Зауважує, що сторона захисту не була вчасно повідомлена про призначення судової пожежно-технічної та будівельно-технічної експертизи, а тому не мала можливості поставити свої запитання та зробити відповідні зауваження.

Стверджує, що ОСОБА_10 не є належним цивільним позивачем, оскільки пошкоджена будівля йому не належить.

Вважає необґрунтованими вимоги ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 за аналогічних доводів просить виправдати його за ч.2 ст.15 та ч.1 ст.115, ч.2 ст.15 та п.1, п.5, п.13 ч.2 ст.115 КК України, а за ч.2 ст.194 КК України призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі, або із застосуванням приписів ст.69 КК України.

Також просить відмовити у задоволенні позовних вимог потерпілих в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, який повністю визнав вину за ч.2 ст.194 КК України та заперечував вчинення замаху на вбивство, міркування захисника на підтримання доводів принесеної апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість судового рішення, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочинів за наведених у вироку обставин підтверджується сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом.

При цьому суд першої інстанції, виконуючи приписи ст.94 КПК України, ретельно перевірив зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

Суд навів переконливі аргументи на обґрунтування своїх висновків, тому колегія суддів вважає доводи апеляційних скарг про недоведеність винуватості ОСОБА_8 у замаху на вбивство та недопустимість певних доказів такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження і вимогах закону з огляду на таке.

Оцінка доказів проведена судом згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності для постановлення саме обвинувального вироку.

Фактичні обставини, за яких обвинувачений умисно знищив та пошкодив чуже майно шляхом підпалу ніким із учасників провадження не оспорюються.

Доводи захисника про необхідність кваліфікації дій підзахисного в цій частині за ст.178 КК України є неприйнятними.

Статтею 178 КК України встановлено відповідальність за пошкодження чи зруйнування релігійної споруди або культового будинку.

Основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення в даному випадку є безперешкодне проведення особами релігійних заходів (обрядів та зібрань), а додатковим обов`язковим об`єктом відносини власності.

Як правильно встановив суд, ОСОБА_8 на території помешкання за адресою АДРЕСА_2 , підпалюючи автомобіль ОСОБА_17 та будинок, де проживали його батьки, діяв на ґрунті ревнощів, з умислом на позбавлення життя ОСОБА_9 та ОСОБА_11 і пошкодження та знищення саме їх майна, а не з метою пошкодження чи зруйнування релігійної споруди.

Тому суд обґрунтовано кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.194 КК України.

Доводи сторони захисту про невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні замаху на вбивство спростовуються сукупністю досліджених судом доказів.

Факт перебування обвинуваченого на місці вчинення злочинів ніким із учасників провадження не оспорюється.

Так, суд обґрунтовано узяв до уваги показання потерпілих ОСОБА_17 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , а також свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 і ОСОБА_20 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, а самі їх показання є стабільними, логічними, послідовними та узгоджуються між собою і з іншими доказами по справі.

При цьому свідок ОСОБА_12 підтвердила, що обвинувачений, якому вона зізналася про наявність інтимних стосунків з потерпілим ОСОБА_10 , демонстрував їй рушницю та повідомляв, що через її зраду можуть загинути люди і казав, що бажає вбити сім`ю ОСОБА_13 та спалить їх будинок. А коли вона хотіла забрати дитячі речі, то ОСОБА_8 їх облив бензином та підпалив.

В свою чергу потерпілий ОСОБА_10 показав, що увечері 19 вересня 2019 року близько 22-23 години на територію домогосподарства АДРЕСА_1 , де він проживає, приїхав на автомобілі обвинувачений, який був у стані алкогольного сп`яніння та агресивно налаштований, тримав у руках рушницю, а поруч стояли дві каністри білого кольору.

Після нетривалої сварки ОСОБА_8 з подвір`я вистрілив у нього з рушниці, проте він ухилився від пострілу у віконний отвір, але через кілька секунд почалася пожежа в будинку і обвинувачений поїхав на автомобілі.

В цей час ОСОБА_10 зумів через вікно вистрибнути з будинку та почав тушити пожежу.

Потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що цього ж вечора він був у будинку разом з дружиною ОСОБА_11 , донькою ОСОБА_14 та двома малолітніми внуками - ОСОБА_16 і ОСОБА_15 .

Близько 23 години почув тріск вікна в коридорі та побачив, що на вулиці горить автомобіль і намагався вийти з будинку, але вхідні двері були заблоковані.

Вистрибнувши через вікно на вулицю бачив автомобіль, який від`їжджав з території його домоволодіння і в цей час загорівся також будинок та сарай.

Дружина з донькою та онуками зуміли вилізти з його допомогою через вікно.

При цьому він ( ОСОБА_9 ) бачив пошкодження у вікні, з якого він відстрибував, та зрозумів, що вони виникли від пострілів, бо у дворі лежав патрон, а у вікні та у стелі будинку була картеч.

Такі його показання підтвердили у судовому засіданні дружина, донька та онучки.

Крім того, показання потерпілих узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 сусідів ОСОБА_10 , які чули постріл, допомагали гасити пожежу у будинку та бачили, як від подвір`я потерпілого в цей час від`їхав на автомобілі ОСОБА_8 .

Більше того, відповідно до висновків судових експертиз, виявлені та вилучені під час огляду місця події за адресою: АДРЕСА_1 , три предмети є складовими елементами боєприпасу до гладкоствольної вогнепальної зброї та могли бути відстріляні з наданої на дослідження гладкоствольної мисливської рушниці 16 калібру виробництва Франції «Canon J.B.».

При цьому рушницята порожні пластикові каністри ємністю 20 літрів із запахом бензину були виявлені на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де обвинувачений після вчинення злочину здійснив спробу самогубства, вистріливши в себе з рушниці.

Всупереч доводам сторони захисту, місцевий суд належним чином з`ясував зміст та спрямованість умислу обвинуваченого, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого ним діяння та врахував спосіб, знаряддя злочину, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Згідно з ч.2 ст.15 КК України замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.

Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

В даному випадку про спрямованість умислу на вбивство свідчить те, що обвинувачений спочатку здійснював прицільні постріли з рушниці в бік потерпілих зарядами калібру близько 4 мм, а потім підпалював їх помешкання, унеможливлюючи залишити будівлю через двері, після чого залишав місце злочину.

Спроба самогубства після вчинення таких дій також підтверджує наявність прямого умислу у ОСОБА_8 та усвідомлення ним вчиненого, оскільки він не знав, що потерпілі врятувалися.

Про це свідчить і направлення обвинуваченим після вчинення злочину своїй дружині на телефон повідомлень про те, що рятувати не буде, нехай горять, які були виявлені під час огляду та зафіксовані у відповідному протоколі слідчої дії.

За таких обставин місцевий суд прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_8 вочевидь усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, які є загрозою для життя людей, передбачав їх суспільно небезпечні наслідки і бажав настання смерті потерпілих.

При цьому колегія суддів враховує, що вказаним діям обвинуваченого передувало зізнання його дружини про наявність інтимних стосунків з потерпілим ОСОБА_10 та небажання її відновлювати спільне життя, внаслідок чого ОСОБА_8 озброївся рушницею, взяв каністри з легкозаймистою сумішшю та, будучи агресивно налаштованим, цілеспрямовано направився позбавляти життя ОСОБА_10 та його батьків.

Та обставина, що потерпілі залишився живими, в даному випадку жодним чином не спростовує висновків суду про винуватість ОСОБА_8 .

Адже він виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, побачив, що помешкання горить і вийти через двері неможливо та пішов з місця події, а злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, а саме внаслідок того, що люди зуміли через вікно залишити помешкання.

Твердження апеляційних скарг, що в обвинуваченого не було наміру позбавляти життя потерпілих, оскільки він не був обізнаний про те, що вони перебували в приміщенні, є вочевидь надуманими.

Адже ОСОБА_8 спілкувався з ОСОБА_10 перед тим, як зробити постріл та підпалити будинок.

Також він знав, де проживають його батьки, впевнився, що вони вдома, оскільки бачив світло у будинку, який і підпалив. При цьому вхідні двері були заблоковані, через що ОСОБА_9 змушений був вистрибнути у вікно, куди стріляв обвинувачений з рушниці.

Всупереч доводам апеляційних скарг, показання колишньої дружини обвинуваченого, а також потерпілого ОСОБА_10 є стабільними, логічними, послідовними, узгоджуються з іншими доказами, а тому суд обґрунтовано послався на них як на доказ вини ОСОБА_8 .

Протоколи слідчих експериментів від 16 січня 2020 року з участю потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були відкриті стороні захисту в порядку статті 290 КПК України, що підтверджується копією реєстру матеріалів досудового розслідування та відповідною розпискою обвинуваченого і його захисника ОСОБА_21 .

За змістом ч.1 ст.240 КПК України метою слідчого експерименту є перевірка і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. При цьому, слідчий експеримент проводиться шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отже, вказана слідча дія включає в себе не лише фіксування показань учасника кримінального провадження, а й відображення їх шляхом відтворення обстановки та обставин події кримінального правопорушення на місці його вчинення, детального поетапного фіксування дій всіх учасників події (підозрюваного, потерпілого, свідків) як версії особи, з участю якої проводиться дана слідча дія.

На виконання вказаних приписів закону слідчим, з метою перевірки та уточнення обставин вчинення злочину, 16 січня 2020 року проведено слідчі експерименти з участю потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , під час яких вони детально показали обставини вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим, а також характер його дій.

При цьому, зміст вказаних протоколів та долучених до них відеозаписів свідчить, що слідчі експерименти проведено у формі відтворення потерпілими обстановки та обставин подій і не посвідчують виключно проголошення ними показань. Тому підстав розцінювати проведені слідчі експерименти як допит колегія суддів не вбачає.

Наведені протоколи слідчих експериментів є самостійним джерелом доказів і, за встановлених обставин, не можуть бути автоматично визнані недопустимими в розумінні положень ст.95 КПК, а навпаки вони є доказами в силу ст.84 КПК та п.3 ч.2 ст.99 КПК України.

Висновки судово-хімічної експертизи №21360/22063-22067 суд не враховував як доказ в розумінні ст.84 КПК України, а тому і в цій частині доводи захисника є неприйнятними.

Всупереч доводам захисника, пункт 13 ч.2 ст.115 КК України передбачає вбивство, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого статтями 116-118 цього Кодексу. Відповідальність за повторне умисне вбивство настає незалежно від того, чи була винна особа раніше засуджена за перший злочин, вчинила вона закінчене вбивство чи готування до нього або замах на нього.

Тому суд правильно кваліфікував дії обвинуваченого спочатку за ч.2 ст.15 та ч.1 ст.115 за епізодом щодо ОСОБА_10 , а потім за ч.2 ст.15 та п.1, п.5, п.13 ч.2 ст.115 за епізодом щодо його батьків.

Не проведення досліджень щодо можливості ухилитися від пострілу з огляду на швидкість руху бойового заряду, як і не встановлення обставин придбання обвинуваченим рушниці, в даному випадку жодним чином не спростовують правильність висновків суду.

Доводи захисника, що у повідомленні про підозру та в обвинувальному акті відсутнє конкретне формулювання обвинувачення є необґрунтованими.

Системно-структурний аналіз норм КПК України доводить, що на стадії досудового розслідування обвинувачення особи пов`язується з моментом складання обвинувального акта, що містить офіційну, сформовану на досудовому розслідуванні версію про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

До процедури висунення обвинувачення в порядку, передбаченому КПК України, на стадії досудового розслідування особа перебуває у статусі підозрюваного.

Підозра є обґрунтованим припущенням про вчинення особою кримінального правопорушення, повідомлення про яке складається на певному етапі досудового розслідування, коли є підстави для формулювання підозри (частина перша статті 276 КПК України). Повідомлення про підозру персоніфікує кримінальне провадження, є юридичним фактом, що породжує виникнення кримінальних процесуальних правовідносин, та етапом, з якого починає реалізовуватися кримінальна відповідальність.

Наведені теоретичні положення є підґрунтям для висновку про нетотожність понять «підозра» і «обвинувачення», які, попри наявність спільних рис (одні і ті ж обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні), є різними етапами досудового розслідування з притаманним лише їм специфічним комплексом гарантій прав та обов`язків і порядку здійснення процесуальних дій. З огляду на це недопустимим є використання зазначених понять як синонімів у різних процесуальних документах, оскільки вони не можуть вважатися рівнозначними, незважаючи на подібність стилістичного викладу фактичних даних у повідомленні про підозру та обвинувальному акті.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що вимоги закону щодо викладу фактичних обставин та правової кваліфікації дотримано.

Обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, розмір процесуальних витрат, викладено чітко і конкретно.

При цьому важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Що стосується обвинувального акта щодо ОСОБА_8 , то наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

З огляду на це конкретність викладення фактичних обставин у даному провадженні, а отже, і обвинувачення ОСОБА_8 не викликає сумнівів.

Дані про повідомлення ОСОБА_8 про підозру та про зміну раніше повідомленої підозри відображені в реєстрі матеріалів досудового розслідування, а тому і в цій частині доводи апеляційної скарги захисника не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 та правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.194, ч.2 ст.15 та ч.1 ст.115, ч.2 ст.15 та п.1, п.5, п.13 ч.2 ст.115 КК України як умисне пошкодження та знищення чужого майна, вчинене шляхом підпалу, закінчений замах на умисне вбивство та закінчений замах на умисне вбивство двох осіб, вчинений способом, небезпечним для життя багатьох осіб, вчинений особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд дотримався положень ст.50, ст.65 та ч.1 ст.70 КК України; належним чином врахував принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; характер і ступінь тяжкості вчинених тяжкого та особливо тяжких злочинів; відношення ОСОБА_8 до інкримінованих дій; обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання; дані про особу винного та обґрунтовано призначив остаточне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 12 років.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_8 вину у замаху на вбивство не визнав, вчинив злочини у стані алкогольного сп`яніння, а отже більш м`яке покарання не в змозі досягти головної мети, яка полягає у виправленні засудженого та запобіганні вчинення нових злочинів.

Доводи захисника про вчинення обвинуваченим інкримінованих дій в стані сильного душевного хвилювання не знайшли свого підтвердження з огляду на таке.

Сильним душевним хвилюванням (фізіологічним афектом) є раптовий емоційний процес, викликаний поведінкою потерпілого, що протікає швидко та бурхливо, і певною мірою знижує здатність особи усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Таким, що виник раптово, визнається стан сильного душевного хвилювання, процес виникнення і протікання якого характеризується неочікуваністю, миттєвістю, бурхливістю, швидкоплинністю.

Тобто психічне ставлення особи при вчиненні цього злочину характеризують дві особливості:

1) умисел завжди є таким, що раптово виник, і афектованим;

2) емоційний стан винної особи характеризується сильним душевним хвилюванням, що певною мірою знижує її здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними.

Це пов`язано з психофізіологічними характеристиками стану сильного душевного хвилювання, існування якого є несумісним із заздалегідь обдуманим умислом.

В даному випадку аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що ОСОБА_8 мав достатньо часу, щоб обдумати, спланувати вчинення ним інкримінованих злочинів, а отже, у нього був відсутній стан сильного душевного хвилювання.

Відсутність у обвинуваченого стану сильного душевного хвилювання підтверджується також висновком судово-психіатричної експертизи, який був предметом перевірки судом першої інстанції. Відповідно до цього висновку у період часу, якому відповідають правопорушення, ОСОБА_8 перебував у стані гострої неускладненої алкогольної інтоксикації, поза хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Всупереч доводам захисника, перебування ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_10 , які узгоджуються із вказаним висновком судово-психіатричної експертизи та результатами токсилогічного дослідження, під час якого виявлено алкоголь у крові обвинуваченого під час госпіталізації.

Відсутні також визначені законом підстави стверджувати про формальність ухвал суду щодо проведення обстеження стану здоров`я обвинуваченого та надання йому належної медичної допомоги.

При вирішенні питання про розмір відшкодування майнової та моральної шкоди, суд першої інстанції, всупереч доводам сторони захисту, правильно оцінив докази на обґрунтування позовних вимог, в тому числі висновки судових експертиз, врахував конкретні обставини і наслідки вчинених обвинуваченим злочинів, встановив розмір майнової шкодиз огляду на частину добровільно відшкодованої обвинуваченим шкоди, характер і глибину моральних страждань потерпілих, інші негативні впливи внаслідок пошкодження та знищення майна ОСОБА_8 внаслідок підпалу.

Також суд взяв до уваги, що ОСОБА_9 є керівником юридичної особи Релігійна громада Нерукотворного Образу Христа Спасителя Харківської єпархії УПЦ та має право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, що спростовує доводи захисника про те, що він не може бути належним цивільним позивачем, оскільки пошкоджена будівля церкви йому не належить.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із засад розумності виваженості та справедливості, взяв до уваги розмір добровільно відшкодованої обвинуваченим шкоди та дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення зазначених у вироку сум, з чим погоджується і колегія суддів.

При цьому місцевий суд належним чином мотивував своє рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути провадження і ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають до задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407 та 418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 липня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4