Справа № 583/2690/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2024 р. Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

з фіксацією розгляду справи підсистемою ВКЗ, розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Охтирка кримінальні провадження № 0000394 від 01.05.2024 відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Лубни Полтавської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , непрацюючого, неодруженого, раніше судимого:

17.03.2008 за вироком Миргородського міського суду Полтавської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 240 годин громадських робіт;

21.10.2008 за вироком Лубенського міського суду Полтавської області за ст. 389, ст. 75 КК України до покарання у виді 2 років обмеження волі з іспитовим строком 1 рік;

18.07.2013 за вироком Лубенського міського суду Полтавської області за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 70, ст. 75 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік;

12.09.2018 за вироком Лубенського міського суду Полтавської області за ч. 1 ст. 185, ст. 75, ст. 76 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік;

15.10.2019 за вироком Лубенського міського суду Полтавської області за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі;

12.01.2021 за вироком Лубенського міського суду Полтавської області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,-

установив:

ОСОБА_4 , будучи обізнаним про воєнний стан в України, в тому числі і на території Охтирського району Сумської області, вчинив кримінальне правопорушення в умовах воєнного стану.

Так 28.04.2024 близько 04.00 год. ОСОБА_4 проходив повз домоволодіння АДРЕСА_3 , яке огороджено металевим парканом, будівлі якого були пошкоджені в результаті ракетного обстрілу військами РВ, та в цей час вирішив проникнути до даного домоволодіння, щоб здійснити крадіжку належного там майна. З цією метою ОСОБА_4 , діючи з корисливим мотивом та прямим умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, з метою власного збагачення, користуючись тим, що його дії не помічені потерпілою та іншими особами, тобто діючи таємно, повторно, шляхом вільного доступу 28.04.2024 близько 04.16 год. проник до господарського двору домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , яке є огородженим, де з будинку, вхідні двері якого пошкодженні, з приміщення коридору вчинив крадіжку гілкорізу телескопічного, чорно-оранжевого кольору, без маркування, розмірами 650-900 мм, що має телескопічний механізм 640-885 мм, та кабелю монолітного ВВГ 2x2,5, мідного, довжиною 27 м, який використовувався у якості проводів електроживлення квартири. Після цього, ОСОБА_4 переніс викрадене до свого місця мешкання, таким чином отримав реальну можливість розпоряджатися чужим майном на власний розсуд, тим самим завдав матеріальної шкоду потерпілій ОСОБА_5 на суму 1379,59 грн.

Такі дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні свою вину визнав, підтвердив факт вчинення ним кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, пояснив, що 28.04.2024 він у комендантську годину, а саме 04:00 годині ранку, проходив повз домоволодіння АДРЕСА_3 , огороджене металевим парканом, побачивши, що будівля пошкоджена внаслідок ракетного обстрілу військами рф, проник до господарського двору цього домоволодіння, а потім і до будинку через пошкоджені двері, звідки викрав належне потерпілій ОСОБА_5 майно, а саме: гілкоріз телескопічний чорно-оранжевого кольору та кабель, після чого покинув місце вчинення злочину, вартість якого складає 1379,59 грн. Викрадене майно він продав, а кошти витратив на алкогольні напої і на їжу. Також зазначив, що власного житла немає, родини не має, тимчасово проживає у свого товариша в м. Охтирка, з батьком та братом він не спілкується, оскільки останні не бажають з ним родичатися. Він ніде не працює, займається тим, що збирає пластикові пляшки та інші речі на смітниках, здає їх на пункти прийому і за виручені кошти харчується.

Враховуючи, що ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, беручи до уваги, що інші учасники судового розгляду також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції, роз`яснивши йому положення ч. 3 ст. 349 КПК України, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду кримінальної справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорені.

Таким чином суд приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій в умовах воєнного стану поза розумним сумнівом та такі його дії кваліфікує за ч. 4 ст. 185 КК України.

Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

За приписами ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора», правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання, призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.

Відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

За статтею 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

До визначених ч.1 ст. 66 КК України обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому, суд відносить активне сприяння розкриттю злочину шляхом надання правдивих показань про його обставини.

Обставин, визначених ч.1 ст.67 КК України, що обтяжують покарання обвинуваченому судом не встановлено.

Сам факт визнання своєї вини обвинуваченим не може враховуватися судом як пом`якшуюча обставина, при цьому суд не вбачає у проявах поведінки обвинуваченого щирого каяття, яке характеризує ставлення винної особи до вчиненого нею злочину та означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Саме на цьому наголошує колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від у справі № 643/13256/17.

При призначенні покарання суд, у відповідності до ст.ст. 65-67 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, відомості про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий та маючи не зняту і не погашену у встановленому порядку судимість, звільнившись з місць позбавлення волі через незначний проміжок часу знову вчинив тяжкий корисливий злочин, що свідчить про відсутність критичного ставлення обвинуваченого до скоєного та наслідків його злочинної поведінки, шкоду потерпілій не відшкодував, викрадений гілкоріз повернутий потерпілій правоохоронними органами на досудовому слідстві внаслідок його вилучення, на обліку у лікаря- психіатра не перебуває, інформація про перебування на обліку у лікаря-нарколога відсутня, не має постійного місця проживання, проживає тимчасово у товариша, за місцем мешкання характеризується як особа, що веде аморальний спосіб життя та зловживає алкогольними напоями, не одружений, тобто не має міцних соціальних зв`язків, не працює, отже позбавлений законних джерел до існування. Також суд враховує наявність пом`якшуючої покарання обставини та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Таким чином ОСОБА_4 слід призначити покарання в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК Україниу виді позбавлення волі.

Судом розглянуто можливість призначення більш м`якого покарання обвинуваченому, що не пов`язане з ізоляцією його від суспільства, однак таких підстав судом не встановлено.

Таким чином обраний обвинуваченому ОСОБА_4 видпокарання, на переконання суду, відповідає не тільки тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, але й особі обвинуваченого, є обґрунтованим, відповідає цілям покарання та вимогам справедливості.

Цивільний позов у справі не заявлено.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому з особистого зобов`язання на взяття під варту у зв`язку з наявністю ризику переховування ОСОБА_4 від суду з метою уникнення покарання та у зв`язку з його схильністю до вчинення кримінальних правопорушень, наявний ризик продовження ним злочинної діяльності. Суд вважає зазначені прокурором ризики, передбаченіп.1,5 ст. 177 КПК, наявними та обґрунтованими, у зв`язку з чим ОСОБА_4 необхідно змінити запобіжний захід на тримання під вартою до вступу цього вироку в законну силу.

Відповідно до положень ст. 124 КПК України з обвинуваченого підлягають стягненню судові витрати за проведення судової товарознавчої експертизи № 2303/24 від 03.05.2024 у сумі 340,00 грн.

На підставі ст. 174 КПК України підлягає скасуванню арешт майна у кримінальному провадженні, накладений за ухвалою слідчого судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області.

Доля речових доказів по справі підлягає вирішенню в порядку ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 374-376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання за цим законом у виді 5 років позбавлення волі.

Змінити ОСОБА_4 запобіжний захід на тримання під вартою до вступу вироку в законну силу, взявши його під варту із зали суду та з цього часу рахувати початок строку відбування покарання ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 340 (триста сорок) гривень в рахунок відшкодування витрат за проведення судової товарознавчої експертизи.

Речовий доказ гілкоріз телескопічний чорно-оранжевого кольору без маркування, розмірами 650-900 мм, що має телескопічний механізм, що переданий на зберігання потерпілій ОСОБА_5 вважати повернутим власнику, скасувавши арешт, накладений за ухвалою слідчого судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06.05.2024.

Вирок ухвалений за результатами спрощеного провадження може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Охтирський міськрайонний суд Сумської області протягом тридцяти днів з дня отримання копії вироку, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 394 КПК України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя Охтирського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_1