ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року

м. Київ

справа № 296/8732/20

провадження № 51-89км24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 3 жовтня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003324, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Сколобів Володар-Волинського району Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 ), раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 18 грудня 2019 року за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 ), раніше судимого за вироком Богунського районного суду м. Житомира від 8 квітня 2020 року за ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст.185 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 і ОСОБА_8 обвинувачувались у незакінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із проникненням у приміщення, за наступних обставин.

Так, 19 серпня 2020 року в період часу з 15:00 до 15:30 ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , знаходились поруч з будинком АДРЕСА_3 , де помітили підвальне приміщення вказаного будинку, куди вони діючи повторно, за попередньою змовою групою осіб, незаконно проникли.

Перебуваючи в цьому приміщенні, вони незаконно проникли до комірки, якою користується ОСОБА_9 , де помітили велосипед останньої, вартістю 2421, 38 грн та, з метою викрадення, вивели його до коридору підвального приміщення будинку.

Далі, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 незаконно проникли до комірки, якою користується ОСОБА_10 , де помітили кухонну витяжку останнього, вартістю 1858, 03 грн та, з метою викрадення, винесли її до коридору підвального приміщення.

В подальшому, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 намагалися покинути підвальне приміщення та спричинити майнову шкоду потерпілим на вищевказані суми, однак злочин не було закінчено з причин, які не залежали від їх волі, оскільки їхні протиправні дії були виявлені та припинені мешканцями будинку.

Вироком районного суду, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 виправдано за ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК, через недоведеність, що в діянні обвинувачених є склад вказаного кримінального правопорушення.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. На думку прокурора, суд апеляційної інстанції в супереч вимог ч. 3 ст. 404 КПК, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про повторне дослідженні доказів, що позбавило його можливості перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, у тому числі щодо наявності в діях ОСОБА_7 і ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 162 КК. Зокрема, поза увагою суду залишився той факт, що обвинувачені були виявлені працівниками поліції у комірці, якою користується потерпілий, куди вони проникли незаконно, що охоплюється пред`явленим їм обвинуваченням. Однак, суд формально розглянув кримінальне провадження та не надав відповіді на всі доводи сторони обвинувачення. Враховуючи наведене, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК і підлягає скасуванню.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримав касаційну скаргу подану прокурором та просив її задовольнити. Захисник заперечував проти задоволення цієї скарги.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судом норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості й вмотивованості судового рішення, убачається, що: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 404 КПК, апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку щодо його відповідності нормам кримінального та процесуального законів, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Положеннями ст. 419 КПК передбачено, що в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути наведені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

До того ж, суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.

Недотримання вказаних положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

Проте, під час перегляду вироку щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 апеляційний суд зазначених вимог закону в повному обсязі не дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вироком районного суду ОСОБА_7 і ОСОБА_8 буловиправдано за ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК, оскільки не доведено, що в діянні обвинувачених є склад вказаного кримінального правопорушення.

Разом з тим, не погоджуючись із таким рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу у якій посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив скасувати цей вирок суду та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 і ОСОБА_8 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК.

При цьому на обґрунтування своїх доводів сторона обвинувачення посилалася на те, що суд першої інстанції у вироку не навів відповідних мотивів та не вказав чому він взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Тобто, суд однобічно та упереджено підійшов до оцінки доказів, на яких ґрунтується обвинувачення.

Зокрема, прокурор вказував, що поза увагою суду залишився той факт, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 було виявлено та в подальшому затримано в комірці, розміщеній в підвальному приміщенні багатоквартирного будинку, яка належить потерпілому ОСОБА_10 , і яку останній використовував для господарських потреб, що підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 .

В обґрунтування своєї позиції прокурор посилався на показання ОСОБА_10 , з яких убачається, що потерпілий від дружини дізнався, що в підвальному приміщенні знаходяться невідомі особи, які намагалися викрасти їхнє майно, проте мешканці будинку їх закрили. Приїхавши на місце події, потерпілий в присутності працівників поліції спустився в підвальне приміщення та ключем відкрив двері до своєї комірки, в якій перебували ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , котрі, на його думку, проникли до неї з сусідської комірки, в якій була вивалена частина стіни. На коридорі стояла витяжка, яку він не виносив, а в комірці була наполовину випита банка компоту. Свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_12 пояснили у суді, що приїхавши на місце події, вони зайшли в середину підвалу, там було темно, при цьому перші двері до підвалу були закриті на замок, наступні двері були виламані. Вони оглянули все приміщення, дві чи три комірчини були закриті на ключі, а в наступних двох дверях були виламані навісні замки. ОСОБА_13 підтвердила, що двері були закриті на замок та їх зламали. В коридорі загального користування стояв велосипед, а в одній із комірок вони виявили двох осіб, які ховалися під коробками. Свідки пояснили, що між стінкою та стелею не до кінця була стінка, вони стали на стелаж з комірчини, яка була відкрита, та посвітили ліхтариками і ці особи заворушились.

Також, сторона обвинувачення наголошувала на тому, що судом не враховано, що велосипед, який належить ОСОБА_9 , та кухонна витяжка, яка належить ОСОБА_10 , були переміщені в просторі та перебували поза приміщеннями комірок потерпілих на момент огляду працівниками поліції. Водночас, як стверджували потерпілі та свідок ОСОБА_14 , всі ці речі напередодні знаходились всередині їхніх комірок. Зокрема, свідок ОСОБА_14 пояснював, що близько 12:00 велосипед знаходився на місці, та коли він виходив з підвального приміщення, то всі двері закрив на замки, а коли повернувся, всі двері у підвал були відкриті. Тоді він спустився у підвал і побачив, що велосипед стоїть в коридорі, а двері до їхньої комірчини відкриті. Свідок почув шурхіт, вийшов і закрив двері підвалу.

Прокурор звертав увагу на те, що судом під час розгляду кримінального провадження не встановлено перебування в приміщенні комірок потерпілих в цей час інших осіб, які б могли перемістити вказані речі, окрім як обвинувачені.

Відтак, сторона обвинувачення вважала висновок суду про виправдання ОСОБА_7 і ОСОБА_8 передчасним, оскільки він зроблений без повного, всебічного та об`єктивного аналізу наявних у матеріалах справи доказів.

Враховуючи викладене, прокурор просив у порядку ч. 3 ст. 404 КПК провести повторне дослідження доказів у вказаному кримінальному провадженні, а також допитати потерпілих і свідків. У задоволенні зазначеного клопотання прокурора апеляційним судом було відмовлено.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 404 ч. 3 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Водночас, враховуючи загальні засади кримінального провадження, а саме принцип безпосередності дослідження доказів, та вимоги апеляційної скарги щодо ухвалення нового вироку, на думку Суду, прохання прокурора про повторне дослідження доказів у даному конкретному кримінальному провадженні не було необґрунтованим в розумінні ч. 3 ст. 404 КПК.

Крім того, незважаючи на те, що апеляційна скарга містила численні мотивовані аргументи (щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність), у зв`язку з чим виправдання ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , на думку прокурора, було незаконним, апеляційний суд їх належним чином не перевірив і не надав на них відповіді, чим порушив вимоги ст. 419 КПК, та дійшов передчасного висновку про законність виправдувального вироку суду першої інстанції.

При цьому, суд апеляційної інстанції не врахував того, що фактично він виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.

Погоджуючись із висновками, викладеними у вироку, апеляційний суд обмежився формальним посиланням на показання обвинувачених, свідків і потерпілих, попри те, що їх оцінка оспорювалася разом із висновками місцевого суду.

При цьому, хоча прокурор указував в апеляційній скарзі і на конкретні докази, які, на його думку, спростовували показання обвинувачених щодо обставин їх перебування у підвальному приміщенні та комірці потерпілого, проте апеляційний суд їх не перевірив, у тому числі шляхом повторного дослідження обставин, і не оцінив у сукупності.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, про факт незаконного проникнення ОСОБА_7 і ОСОБА_8 до підвального приміщення будинку та до комірок потерпілих, прокурор наголошував під час апеляційного розгляду кримінального провадження.

Зокрема, прокурор звертав увагу на те, що суд першої інстанції встановивши, що обвинувачені безпідставно проникли і знаходились у приміщенні комірчини потерпілого, не надав оцінку можливої наявності в діях останніх складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК, адже відповідно до вимог ч. 3 ст. 337 КПК, суд мав право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті.

Проте, вказані твердження сторони обвинувачення залишились поза увагою апеляційного суду та взагалі не знайшли свого відображення у судовому рішенні.

Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що у відповідності з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування такого рішення.

Враховуючи доводи касаційної скарги прокурора, вона підлягає до часткового задоволення, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, в ході якого необхідно врахувати вищенаведене, ретельно перевірити доводи апеляційної скарги прокурора, за необхідності й наявності відповідних підстав повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, та постановити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 3 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3