Справа №591/2617/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/594/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Викрадення, привласнення, вимагання документів, штампів, печаток, заволодіння ними шляхом шахрайства чи зловживання службовим становищем або їх пошкодження
УХВАЛА

Іменем України

01 травня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 591/2617/20 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 24.08.2023, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Сумської області, м. Конотоп та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 222, ч. 2 ст. 222 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить змінити вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого і призначити його підзахисному покарання, яке було б співрозмірним вчиненим правопорушенням, оскільки ОСОБА_11 щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, відсутній матеріальний збиток та негативні характеристики за місцем проживання, обвинувачений втратив статус суспільно небезпечної особи.

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 24.08.2023 ОСОБА_11 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 222, ч. 2 ст. 222 КК, і йому призначене покарання: за ч. 3 ст. 357 КК у виді обмеження волі на строк один рік; за ч. 1 ст. 358 КК у виді арешту на строк три місяці; за ч. 4 ст. 358 КК у виді арешту на строк шість місяців; за ч. 1 ст. 222 КК у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 грн; за ч. 2 ст. 222 КК у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що дорівнює 51000 грн. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, з урахуванням правил ст. 72 КК, призначене покарання у виді одного року обмеження волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, із застосуванням положень ст. 72 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання за вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26.05.2022 із покаранням, призначеним за вироком Зарічного районного суду м. Суми від 24.08.2023, і призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці. Зараховано у строк відбування покарання частину відбутого покарання за вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26.05.2022 у виді позбавлення волі за період з 23.01.2020 до дня набрання вироку Зарічного районного суду м. Суми від 24.08.2023 законної сили за правилами, передбаченими ст. 72 КК, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Стягнуто на користь держави процесуальні витрати в сумі 4082,26 грн.

Згідно вироку суду, ОСОБА_11 у січні 2020 року в маршрутному таксі № 11 незаконно заволодів паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_12 , у якому самостійно замінив фотокартку на першій сторінці, вклеївши фотознімок із власним зображенням. 21.01.2020 маючи при собі завідомо підроблений паспорт громадянина України прибув до відділення АТ «Кредобанк» в АДРЕСА_2 та з метою отримання споживчого кредиту та надав працівнику банку завідомо неправдиву інформацію щодо своїх анкетних даних, які були внесені останнім до заяви-договору № 1623/980/РКО від 21.01.2020, опитувальник клієнта-фізичної особи від 21.01.2020, які ОСОБА_11 завірив виконаним власноруч підписом від імені ОСОБА_12 .

22.01.2020 близько 13:30 ОСОБА_11 прибув до відділення АТ «Форвард Банк» за в м. Суми, вул. Кооперативна, 1, де повторно, з метою отримання споживчого кредиту представився іншими анкетними даними та пред`явив підроблений паспорт громадянина України, а зазначені відомості були внесені співробітником банку до заявки на узгодження кредиту.

22.01.2020 близько 14:00 ОСОБА_11 в приміщенні відділення АТ «Універсал Банк» (Monobank) в м. Суми, вул. Кооперативна, 1, де з метою отримання споживчого кредиту повторно надав працівнику банку неправдиву інформацію щодо своїх анкетних даних, які були внесені до анкети-заяви до договору про надання банківських послуг від 22.01.2020.

22.01.2020 близько 17:00 ОСОБА_11 прибув до відділення АТ «Акцент-Банк» в магазині «Comfу» в АДРЕСА_3 , де з метою отримання споживчого кредиту повторно надав неправдиву інформацію щодо своїх анкетних даних для внесення до анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 22.01.2020, яку завірив виконаним власноруч підписом від імені ОСОБА_12 .

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 222, ч. 2 ст. 222 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі захисником не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його суворості, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та вимогам закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання підлягає також врахуванню й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання повинно бути пропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12). При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Призначаючи ОСОБА_11 покарання суд першої інстанції дотримався вимог закону, врахував характер та ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень, особу винного, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо. До пом`якшуючих обставин покарання суд першої інстанції відніс повне визнання вини обвинуваченим, а обставиною, що обтяжує покарання визнав рецидив злочинів і дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення остаточного покарання із застосуванням положень ч. 1 і ч. 4 ст. 70 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці, і на переконання колегії суддів призначене покарання відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначене судом покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним) і пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Посилання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_9 на те, що обвинувачений щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення та відсутні негативні характеристики за місцем проживання, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ці обставини ураховані судом при ухваленні вироку у сукупності також і з іншими фактичними обставинами кримінального провадження.

Таким чином, призначене покарання відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав та інтересів особи, не становить «особистий надмірний тягар», тому колегія суддів вважає, що оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та умотивованим, внаслідок чого вирок суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 24.08.2023 відносно ОСОБА_13 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4