Справа № 638/4459/24
Провадження № 1-кп/638/1336/24
УХВАЛА

Іменем України

14 березня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові клопотання прокурора про продовження щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000071 від 16 січня 2024 року щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,

в с т а н о в и в:

07 березня 2024 року до Дзержинського районного суду м. Харкова з Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону надійшло кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000071 від 16 січня 2024 року, щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Ухвалою суду від 11 березня 2024 року призначено підготовче судове засідання у кримінальному провадженні.

У підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження щодо ОСОБА_4 на час судового провадження запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 діб без визначення розміру застави, в обґрунтування якого зазначив, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України продовжують існувати та жодним чином не зменшились.

Обвинувачений клопотання прокурора підтримав. Захисник підтримав позицію обвинуваченого.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2024 року обрано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до 13:10 години 15 березня 2024 року.

Підставою для застосування запобіжного заходу була наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України КК України, та існування ризиків передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити інші кримінальні правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Станом на день проведення підготовчого судового засідання суду не надано достатніх належних доказів усунення ризиків, які були підставою для обрання запобіжного заходу, а також обставин, які перешкоджають триманню обвинуваченого під вартою.

Залишається достатньо підстав вважати, що встановлені під час застосування запобіжного заходу ризики, передбачений п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати з огляду на таке.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини без поважних причин військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану, який відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів.

З огляду на тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , та суворість можливого покарання, яке може бути призначено у випадку визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення так і обставини, як за національним законодавством, так і за судовою практикою Європейського суду з прав людини, визнаються вагомими факторами при оцінці даного ризику, підозрювана особа може переховуватись від органу досудового розслідування.

Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватими у вчиненні злочинів, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте як за національним законодавством (п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України), так і за практикою Європейського суду з прав людини, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

Суд враховує, що в даному випадку суворість покарання, передбаченого за злочин, за вчинення якого обвинувачується ОСОБА_6 , в сукупності з даними про його особу та іншими обставинами кримінального правопорушення, яке вчинено в умовах воєнного стану, є достатньо суттєвим елементом при оцінюванні ризику його переховування.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, вчиненого у період воєнного стану. Перебуваючи на свободі, ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що йому висунуто державне обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років із конфіскацією майна, з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватись від слідства та суду на території України, чим унеможливить досягнення чявданв кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України.

В контексті практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

У рішенні від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» (Заява №17283/02) Європейський суд з прав людини щодо застосування пункту 3 статті 5 Конвенції вказав, що після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60).

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Європейський суд з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

В судовому засіданні сторонами кримінального провадження не надано доказів перебування на утриманні ОСОБА_4 будь-яких осіб. Крім того, судом встановлено, що Останній не працює, раніше неодноразово судимий, у тому числі за вчинення корисливих тяжких кримінальних правопорушень.. Зазначені обставини свідчать про відсутність у ОСОБА_4 міцних соціальних зв`язків, які виконують роль стримуючих факторів щодо настання ризику переховування від правоохоронних органів та суду.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що встановлений під час обрання слідчим суддею ризик переховування від правоохоронних органів та суду не зменшився та продовжує існувати.

Крім того, суд вважає, що прокурором доведено в судовому засідання наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме щодо незаконного впливу на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні, з огляду на таке.

Згідно зі встановленою Кримінальним процесуальним кодексом України процедурою отримання показань у кримінальному провадженні, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на свідків та потерпілого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом.

Ризик незаконного впливу на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні підтверджується тим, що останні ще не допитані у судовому засіданні, а тому ОСОБА_4 , якому враховуючи вимоги ст. 290 КПК України, відомі анкетні дані свідків, адресу їх місцезнаходження та засоби зв`язку, може здійснювати на них незаконний вплив, з метою зміни їх показів на свою користь.

Окрім того, ОСОБА_4 раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, маючи не зняту та непогашену судимість знову вчинив злочин, який є особливо тяжким. Динаміка вчинення ОСОБА_4 злочинів, яка свідчить про те, що кожен наступний злочин більш тяжкий за попередній, доводить поза розумним сумнівом те, що обвинувачений на шлях виправлення не став, схильний до вчинення кримінальних правопорушень злочинів, а тому ризик вчинення іншого кримінального правопорушення продовжує існувати та жодним чином не зменшився.

Судом вивчалася можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, однак Застосування інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, а саме:

- особисте зобов`язання не можливо застосувати у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину та обрання такого запобіжного заходу може виразитися у перешкоджанні встановленню об`єктивної істини по даному кримінальному провадженню, повного, всебічного розслідування шляхом незаконного впливу на свідків та потерпілого з метою уникнення покарання;

- особиста порука також не може бути застосована, оскільки до суду не надходили письмові звернення осіб, які поручаються за обвинуваченого;

- застава не може бути застосована у даному кримінальному провадженні, оскільки згідно ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановлені ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування;

- домашній арешт на переконання суду не може запобігти ризику впливу на свідків та потерпілого у вказаному кримінальному провадженні, а також переховуванню від правоохоронних та суду.

З урахуванням усіх обставин справи, беручи до уваги дані про особу ОСОБА_4 , виходячи з того, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, суд дійшов висновку, що ризики, які були встановлені слідчим суддею при застосуванні запобіжного заходу, продовжують існувати, жодним чином не зменшилися, і при цьому їх настанню неможливо запобігти застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки тільки запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та дотримання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті.

Разом з тим, оскільки ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення щодо злочину, з застосуванням насильства, в порядку положень ч. 4 ст. 183 КПК України, відсутні підстави для визначення розміру застави.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 197, 199, 314-315, 331, 369-372, 376 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити на час судового провадження у кримінальному провадженні № 0000071 від 16 січня 2024 року щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на строк 60 днів, тобто до 12 травня 2024 року.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Повний текст ухвали проголошено 14 березня 2024 року о 16 год 10 хв.

Головуючий суддя ОСОБА_1