Справа № 369/7430/24
Провадження № 1-кс/369/1577/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2024 м. Київ

Слідчий суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання слідчого СВ ВП № 5 Бучанського РУП ГУНП в Київській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_4 , про арешт майна у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001447 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

01 травня 2024 року до суду надійшло клопотання слідчого СВ ВП № 5 Бучанського РУП ГУНП в Київській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_4 , про арешт майна у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001447 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України.

Клопотання обґрунтоване тим, що слідчим відділом Бучанського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001447 від 27.03.2019, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України.

Нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва у вказаному кримінальному провадженні здійснюється Києво-Святошинською окружною прокуратурою Київської області.

В ході досудового розслідування встановлено, що до Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області (тепер Бучанське РУП ГУНП в Київській області) надійшла заява від ОСОБА_5 про те, що невідома особа, шахрайським шляхом заволоділа належним заявниці нерухомим майном.

В ході досудового розслідування допитано в якості потерпілого ОСОБА_6 , яка повідомила, що 17.05.2007 року між Товариство з обмежено відповідальністю «Нова Інвест» в особі директора ОСОБА_7 та ПАТ «ІМЕКСБАНК» був укладений договір кредитної лінії №49-07. Відповідно до п. 1.1.1 цього кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти окремими частинами на умовах визначених цим договором в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості в сумі 1 600 000 (один мільйон шістсот тисяч) євро. Надання коштів мало здійснюватися з поступовим збільшенням ліміту кредитної лінії з 790 000 євро на момент підписання цього договору до 1 600 000 євро за умови виконання п. 1.3.3. та п. 1.3.4. цього договору в строк до 01.10.2007 року.

Відповідно до п. 1.3. цього договору кредитної лінії у якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов`язань Кредитор мав укласти: пп. 1.3.1 та пп. 1.3.2. договору передбачали укладення договорів іпотеки нерухомого майна та земельних ділянок з фізиними особами, в даному випадку з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а пункти 1.3.3. та 1.3.4. на виконання яких наголошувалось в п. 1.1.1. передбачали в строк до 01.10.2007 року укладення договору застави обладнання для виробництва каркасно-щитових будинків та в строк до 01.08.2007 року договір іпотеки земельної ділянки, площею 1,7594 га, що знаходиться на території Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, заставною вартістю 588 236 євро. Тобто, при, укладенні договору акцент робився на заставі майна самого позичальника ТОВ «Нова-Інвест» та його керівника - ОСОБА_7 .

Наступного дня, 18.05.2007 року, між банком та Боржником було укладено Договір №1 про внесення змін до договору кредитної лінії №49-07 від 17.05.2007 року.

Відповідно до цього договору сторони виклали в новій редакції п. 1.1.1 та п. 1.3 Договору кредитної лінії. В результаті внесених в п. 1.1.1 змін перший ліміт кредитної лінії був зменшений до 314 804 євро, з поступовим збільшенням до 790 000 євро, за умови внесення в іпотеку нерухомого майна та земельних ділянок відповідачів і до 1 600 000 євро за умови виконання п. 1.3.3 та 1.3.4 Договору в строк до 01.10.2007 року. Згідно змін до п. 1.3 Договору, на відміну від попередніх умов, було визначено строк внесення майна в іпотеку Відповідачами та доповнено додатковим видом забезпечення зобов`язання договором застави майнових прав на грошові кошти в сумі 450 000 доларів США, розміщені 18.05.2007 року майновим поручителем ОСОБА_7 на депозиті АКБ «ІМЕКСБАНК» у м. Києві (п. 1.3.5 Договору).

Одночасно, з укладенням Договору №1 до договору кредитної лінії, між банком та ОСОБА_7 був укладений договір застави майнових прав та договір відступлення права вимоги. За договором застави майнових прав ОСОБА_7 передав в заставу банку майнові права, що випливають з Договору №48-07/1 строкового банківського вкладу. Згідно з п. 1.2. Договору застави зазначені майнові права передані з метою забезпечення зобов`язання по договору кредитної лінії №49-07 від 17.05.2007 року, договору №l від 18.05.2007 року про внесення змін до договору кредитної лінії. Таким чином, ще до дня отримання коштів по кредитній лінії керівником ТОВ «Нова-Інвест» ОСОБА_7 було передано в забезпечення зобов`язання 450 000 доларів США, тобто сума, яка майже на 20 000 євро перевищує ту, що отримувалась по забезпеченому зобов`язанню. Відповідно до умов договору відступлення права вимоги АКБ «ІМЕКСБАНК» отримало право вимоги в розмірі 450 000 доларів США за Договором про відкриття строкового банківського вкладу фізичної особи в іноземній валюті №648-07/1 від 18.05.2007 року, тобто на ті кошти, майнові права на які ОСОБА_7 були передані в заставу. В результаті укладення таких угод відбулось те, що в одній особі об`єднався кредитор і боржник.

Після цього, 24.05.2007 року між банком та ОСОБА_10 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_11 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 05.06.2006 року за реєстровим №:891, від імені Заявниці ОСОБА_12 був укладений Договір іпотеки. За цим договором ОСОБА_13 виступила Іпотекодавцем, майновим поручителем ТОВ «Нова-Інвест». Відповідно до п. 1.1 Договору іпотеки цей договір забезпечував вимогу Іпотекодержателя банку, що випливала з Договору кредиту №49-07 від 17.05.2007 року, укладеного між Іпотекодержателем та третьою особою в цій справі ТОВ «Нова-Інвест». За умов кредитного договору Позичальник ТОВ «Нова-Інвест» зобов`язалось до 14.05.2010 року повернути кредит в розмірі 1 600 000 євро.

Як вбачається з договору іпотеки, він не містив посилання на договір №l a лише на основний договір кредитної лінії в якому передбачались чотири одночасні форми забезпечення виконання основного зобов`язання, з яких дві останні, передбачені п. 1.3.3. та 1.3.4. повністю перекривали суму кредитних коштів. Тобто, коли ОСОБА_10 діяв від імені ОСОБА_14 як майнового поручителя розраховував на те, що забезпечує зобов`язання одночасно з іншими майновими поручителями, зокрема, самим ТОВ «Нова-Інвест», яке вносить в заставу обладнання та директором товариства ОСОБА_7 , який мав внести в іпотеку земельну ділянку на якій розташований будинок на умовах визначених в самому договорі кредитної ліні.

В подальшому, 30.05.2007 року між Банком та ТОВ «Нова-Інвест» був укладений Договір №2 про внесення змін до договору кредитної лінії №49-07 від 17.05.2007 року, яким внесено зміни до п. 1.1.1. Договору і збільшено ліміт кредитної лінії до 790 000 євро та змінено перелік забезпечень зобов`язання, а саме, було виключено укладення договору застави майнових прав на грошові кошти.

25.01.2008 року між Банком та ТОВ «Нова-Інвест» був укладений Договір №3 про внесення змін і доповнень до Договору кредитної лінії №49-07 від 17.05.2007 року. Відповідно до Договору №3 було внесено зміни, зокрема, в пункт 1.1.1. Договору кредитної лінії і збільшено максимальний ліміт до 945 000 євро і в п. 1.3 де залишились незмінними пп. 1.3.1. та 1.3.2., виключено пп. 1.3.3. і 1.3.4. та доповнено абзацом згідно з яким кредит забезпечується всім належним Позичальнику майном і коштами.

Після цього, 29.01.2008 року між Банком та ОСОБА_5 був укладений Договір про внесення змін до договору іпотеки від 24.05.2007 року. Цим договором було викладено в новій редакції пп. 1.1, 1.3, 1.3.1., 1.3.2.

В результаті внесених змін іпотекодавець забезпечував зобов`язання в розмірі 945 000 євро і визначено вартість предметів іпотеки. В п. 2 цього договору було визначено, що іпотекодавець ознайомлений з договорами №l від 18.05.2007 року, №2 від 30.05.2007 pоку, №3 від 25.01.2008 року, про внесення змін до договору кредитної лінії № 49-07 від 17.05.2007 року.

Після цього, між АКБ «Імексбанк» та ТОВ «Нова-Інвест» були укладені ще Договори № 4, 5, 6 про внесення змін і доповнень до Договору кредитної лінії №49-07 від 17.05.2007 року, однак з ними ОСОБА_5 не знайомили і про них стало відомо лише під час судових розглядів.

Крім цього, як стало відомо Заявниці в подальшому, договори застави обладнання для виробництва каркасно-щитових будинків та іпотеки земельної ділянки, площею 1,7594 га, що знаходиться на території Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на виконання умов п.1.3. Договору кредитної лінії № 49-07 від 17.05.2007 року не укладалися і не врегульовано було укладенням договорів про внесення змін.

Таким чином, склалась ситуація, коли: під час укладення договору іпотеки 24.05.2007 р. банком було приховано той факт, що до основного договору внесені зміни договором № l відповідно до яких сума ліміту заборгованості становить 314 000 грн. і що виконання основного зобов`язання забезпечує керівник ТОВ «Нова-Інвест» ОСОБА_7 шляхом передачу в заставу майнових прав на банківський вклад в розмірі 450 000 доларів США та відразу відступає право вимоги за цим договором в результаті чого в особі банку поєднується і боржник і кредитор щодо суми в 450 000 доларів США.

Зазначене забезпечення і відступлення права вимоги вчинене під умовою того, що має бути виконано пп. 1.3.1. і 1.3.2. Договору кредитної лінії, тобто в залежність від передачі в іпотеку майна ОСОБА_7 та ТОВ «Нова - Інвест».

Отже, ОСОБА_15 уклав договір іпотеки лише після того, як було зменшено кредитну лінію до 314 804 євро та внесено в договір зміни, згідно за якими ОСОБА_7 передав у забезпечення договору кошти у розмірі 450 000,00 євро.

Якби ОСОБА_10 знав про те, що ОСОБА_7 та банк, вступивши у злочинний зговір, уклали одразу не лише договір застави майнових прав, а й договір відступлення права вимоги з відкладальною умовою, яким фактично поєднує боржника та кредитора щодо суми в 450 000 доларів США, ОСОБА_10 не укладав би договору іпотеки.

Отже, посадові особи банку та ОСОБА_7 , приховавши важливі факти від ОСОБА_10 , заподіяли значну майнову шкоду ОСОБА_5 та ОСОБА_10 .

Кошти, які передав ОСОБА_7 банку в якості забезпечення договору було знято ОСОБА_7 і вони не приймали участі у забезпеченні не виконаних зобов`язань ТОВ «Нова-Інвест».

Не було укладено і важливих договорів про заставу обладнання для виробництва каркасно-щитових будинків та договору іпотеки земельної ділянки, площею 1,7594 га, що знаходиться на території Крюковщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, заставною вартістю 588 236 євро, а обладнання взагалі було передано третій особі.

Слідчий зазначив, що банк не надавав згоди на видачу кредиту без величезного забезпечення. Оскільки ОСОБА_10 та ОСОБА_7 були бізнес партнерами, ОСОБА_15 погодився укласти договір іпотеки, вважаючи, що фактично кредит буде забезпечений коштами ОСОБА_7 та обладнанням, на яке брався кредит та земельною ділянкою. Набоков вважав, що нічим не ризикує, та насправді, банк та ОСОБА_7 ввели його в оману. Жодних коштів від банку ОСОБА_10 не отримав, жодної вигоди ані він, ані ОСОБА_5 , не отримали. Проте, в результаті того, що ТОВ «Нова-Інвест» не повернуло кошти, банк звернувся з позовом про звернення стягнення саме на майно ОСОБА_5 .

На даний час, в ході досудового розслідування встановлено, що АКБ «Імексбанк» (, МФО 328384 ), юридична адреса: м. Одеса, проспект Гагаріна, 12-А, перебуває в стані ліквідації.

Так, відповідно до постанови Правління НБУ від 21 травня 2015 р. № 330 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію, ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ІМЕКСБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 27 травня 2015 р. № 105, «Про початок процедури ліквідації AT «ІМЕКСБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації АТ «ІМЕКСБАНК» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ «ІМЕКСБАНК» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків.

Ліквідатором вказаного банку являться ОСОБА_16 , адреса розташування: АДРЕСА_1 .

Встановлено, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, земельна ділянка що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та домоволодіння на вказаній земельній ділянці (загальною площею 254 кв.м. та житловою площею 79,9 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами), належить ОСОБА_5 .

У відповідності до ст. 98 КПК України земельна ділянка що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та домоволодіння на вказаній земельній ділянці (загальною площею 254 кв.м. та житловою площею 79,9 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами), яка належить ОСОБА_5 , визнана речовим доказом у кримінальному провадженні.

Зазначили, що на даний момент у органу досудового розслідування є підстави вважати, що особи, які причетні до вчинення кримінального правопорушення вживають заходів щодо подальшого незаконного розпорядження домоволодінням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу зазначеного нерухомого майна іншим особам, що дає підстави для заборони та розпорядження вказаним нерухомим майном її законному власнику ОСОБА_5 . У зв`язку з вищевикладеним у органу досудового розслідування виникла необхідність в арешті земельної ділянки що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та домоволодіння на вказаній земельній ділянці (загальною площею 254 кв.м. та житловою площею 79,9 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами).

Слідчий просив задовольнити клопотання та накласти арешт на земельну ділянку що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та домоволодіння на вказаній земельній ділянці (загальною площею 254 кв.м. та житловою площею 79,9 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами), яка відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, та свідоцтва про право власності на нерухоме майно належить ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 )із встановленням заборони внесення змін до Державних реєстрів щодо зміни права власності, цільового призначення, а також заборони її використання, відчуження (продажу, дарування, тощо), зміни.

Прокурор в судове засідання не з`явився, по дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином, у клопотанні просив суд розгляд провести без повідомлення сторін.

Відповідно до ч. 1. ст. 172 КПК України неприбуття осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів на підставі ч.4 ст. 107 КПК України не здійснювалося.

Дослідивши клопотання та надані до нього матеріали, слідчий суддя вважає, що в задоволенні клопотання слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

КПК України є систематизованим зведенням кримінальних процесуальних норм, які регулюють порядок досудового розслідування та судового провадження. У випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади такого провадження, визначені положеннями ч.1 ст.7 КПК України (ч.6 ст.9 КПК України).

Стаття 170 КПК України визначає що арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1)правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1)можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4)розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5)розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6)наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Так, згідно п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора .

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «АГОСІ» проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. The United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Отже, накладення арешту на майно, як захід забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування можливо лише в межах строків досудового розслідування.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ухвалою від 17 січня 2019 року у справі № 740/1244/16-к Верховний Суд звертає увагу, що за загальним правилом, слідчі (розшукові) дії, негласні слідчі (розшукові) дії можуть проводитися лише в розпочатому кримінальному провадженні, відомості про яке занесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та не можуть проводитися після закінчення строків досудового розслідування. Будь-які слідчі (розшукові) дії, проведені з порушенням цього правила, є недійсними, а встановлені внаслідок них докази - недопустимими (ч. 3 ст.214, ч. 8 ст. 223, ст. 219 КПК України). Нам думку колегії суддів, з врахуванням загальних засад кримінального процесуального закону, застосування заходів забезпечення кримінального провадження у кримінальних провадженнях після закінчення строків досудового розслідування є неможливим і незаконним, а продовження розслідування після закінчення таких строків не переслідує легітимної мети.

Так, згідно з п.5 ч.1 ст.3 КПК України досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотання про закриття кримінального провадження.

Таким чином, КПК України чітко визначає межі, коли досудове розслідування вважається завершеним, та які дії сторона обвинувачення має вчинити в межах визначених законом строків досудового розслідування.

Відповідно до ч.1 ст.5 КПК України процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями КПК України, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Вирішуючи питання щодо застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, слідчий суддя має перевірити чи подано клопотання в межах строку досудового розслідування, оскільки згідно ч.2 ст.113 КПК України процесуальні дії під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням КПК України. Вимога про необхідність виконання процесуальних дій у встановлений КПК України строк також міститься у ст.116 КПК України. Заснування інституту слідчих суддів у КПК України в редакції з 2012 року мало саме таку мету, оскільки згідно п.18 ст.3 КПК України слідчий суддя це суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.219 КПК України (у редакції, яка діяла станом на 27 березня 2019 року) строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить:

1) шість місяців - у кримінальному провадженні щодо кримінального проступку;

2) дванадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо злочину невеликої або середньої тяжкості;

3) вісімнадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Строк досудового розслідування могло бути продовжено у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 КПК України.

Згідно з ч.1 ст.294 КПК України (у редакції, яка діяла станом на 27 березня 2019 року), якщо досудове розслідування злочину або кримінального проступку до моменту повідомлення особі про підозру неможливо закінчити у строк, зазначений в абзаці другому частини першої статті 219 цього Кодексу, вказаний строк може бути неодноразово продовжений слідчим суддею за клопотанням прокурора або слідчого, погодженого з прокурором, на строк, встановлений пунктами 1-3 частини другої статті 219 цього Кодексу..

Отже, строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить вісімнадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину. Досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину. При цьому, ч.1 ст.219 КПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 - зміни не мають зворотньої дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін, пункт 4 § 2 розділу 4 Закону.

Суд зазначає, що згідно з ч.8 ст.615 КПК України (в редакції Закону від 27 березня 2022 року, №2160-IX) у кримінальних провадженнях, в яких жодній особі не було повідомлено про підозру на дату введення в Україні або окремих її місцевостях воєнного, надзвичайного стану, проведення антитерористичної операції чи здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації та/або інших держав проти України, строк від дати введення до дати скасування або закінчення відповідного стану або заходів не зараховується до загальних строків, передбачених ст.219 КПК України.

Водночас, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що до введення воєнного стану на території України у даному кримінальному провадженні жодній особі не було повідомлено про підозру, матеріали клопотання не містять ухвали слідчого судді про продовження строку досудового розслідування, а відтак строк досудового розслідування закінчився 27 вересня 2020 року.

Верховний Суд у постанові від 17 лютого 2021 року в справа №344/6630/17 зазначив, що закон пов`язує закінчення досудового розслідування з ухваленням процесуального рішення постановою про закриття кримінального провадження, або вчиненням комплексу процесуальних дій, пов`язаних з направленням до суду обвинувального акта чи відповідного клопотання. У главі 24 КПК України розкриваються відповідні форми закінчення досудового розслідування. При цьому, за загальним правилом, слідчі (розшукові) дії, негласні слідчі (розшукові) дії можуть проводитися лише в розпочатому кримінальному провадженні, відомості про яке занесені до ЄРДР, та не можуть проводитися після закінчення строків досудового розслідування. Будь-які слідчі (розшукові) дії, проведені з порушенням цього правила, є недійсними, а встановлені внаслідок них докази недопустимими.

У зв`язку з чим, на думку слідчого судді, є неможливим вчинення будь-якої процесуальної дії за межами визначеного законом строку, оскільки такі дії згідно з вимогами КПК України не приводять до правових наслідків.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що клопотання про арешт майна, не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170-173, 175, 309 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого СВ ВП № 5 Бучанського РУП ГУНП в Київській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_4 , про арешт майна у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001447 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України, залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а особою, яка не була присутньою під час її постановлення, в той самий строк з моменту отримання копії ухвали.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Повний текст ухвали виготовлено 28 травня 2024 року.

Слідчий суддя: ОСОБА_1