КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/3883/2024
ЄУН: 755/2741/22 Головуючий суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року задоволено клопотання прокурора та продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, на строк, що не може перевищувати двох місяців, тобто до 20 червня 2024 року включно; визначено обвинуваченій ОСОБА_7 заставу у розмірі 1150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що на день постановлення ухвали становить 3482200 (три мільйони чотириста вісімдесят дві тисячі двісті) гривень 00 копійок, з покладанням, у разі внесення застави, обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_7 .

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити частково; застосувати до обвинуваченої запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , поклавши на неї обов`язки: не відлучатися із населеного пункту, в якому вона зареєстрована, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що з висновками суду, що викладені в оскаржуваній ухвалі, погодитись неможливо, оскільки на даній стадії досліджені всі докази сторони обвинувачення, зібрані на стадії досудового розслідування, та допитані всі свідки. Наразі участь захисника є безперервною на підставі ухвали суду та доручення Регіонального центру з надання безоплатної правової допомоги в м. Києві, а розгляд справи затягується виключно через проведення судово семантико-текстуальної (лінгвістичної) експертизи у кримінальному провадженні № 0000037 на підставі ухвали від 20 жовтня 2023 року, тобто, фактично пів року на момент постановлення оскаржуваної ухвали.

Захисник вказує, що поставлені в експертизі питання і відповіді на них не є належним доказом у даному кримінальному проваджені, оскільки не стосуються суті обвинувачення. Так з поставлених питань прокурором, як зазначає захисник, слід зробити висновок, що прокурор відшукує нові докази нових кримінальних правопорушень в діях ОСОБА_7 за ст. ст. 109, 110, ч. 6 ст. 1111, 436 КК України, тобто, на переконання захисника, дана експертиза не спрямована на доведення пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення і, як наслідок, є причиною тривалого тримання обвинуваченої під вартою.

Захисник вважає, що тривалий розгляд справи зумовлений поспішним досудовим розслідуванням, оскільки справа була зареєстрована в ЄРДР 10 березня 2022 року, а обвинувальний акт складено 23 березня 2022 року, тобто, особливо тяжкий злочин слідство розслідувало і збирало докази два тижні і, як наслідок, стадію розслідування прокурором перенесено на судовий розгляд. Причин не проведення даної експертизи на стадії досудового слідства не наведено.

Вказується захисником і на те, що прокурор, подавши всі наявні у нього докази, звернувся з клопотанням про забезпечення нових, а саме експертизи, що, вочевидь, не стосується висунутого обвинувачення, а отже у неупередженого спостерігача має виникнути розумний сумнів щодо вчинення обвинуваченою злочину, в якому її обвинувачують.

Захисник зазначає, що судом обрано виключний запобіжний захід лише з посиланням на ризик переховування, який доводиться тільки тяжкістю інкримінованого злочину. Запобігти такому ризику, на переконання захисника, можна і більш м`яким запобіжним заходом, а саме у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , з покладанням відповідних обов`язків.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченого та прокурора, оскільки жодним з них не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Згідно з ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції:

- ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою;

- клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог закону судом апеляційної інстанції витребувані копія ухвали про продовження обвинуваченій строку тримання під вартою та копія клопотання про продовження строку тримання під вартою, подане прокурором під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні та витребувані матеріали, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів доходить такого висновку.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0000037 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.

За змістом оскаржуваної ухвали під час судового розгляду прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченій строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави, яке обґрунтовано тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, яке підтверджується зібраними у справі доказами, та наявні ризики, які зумовлюють необхідність застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у виді тримання під вартою, і підстави для зміни запобіжного заходу обвинуваченій відсутні, а дані, що характеризують особу обвинуваченої не змінилися.

Так, прокурор наголошує, що заявлені ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшились у зв`язку з тим, що обвинувачена після звільнення з-під варти може переховуватися, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у державній зраді на користь країни агресора та може звернутися за допомогою до прихильників рф на території м. Києва чи України з метою виїзду на територію рф. У судових засіданнях обвинувачена неодноразово повідомляла про бажання виїхати в рф, заявляла, що використовувала підроблені документи, які посвідчують особу, а тому, як зазначає прокурор, є ризик того, що вона може отримати підроблені документи, по яким здійснити втечу з території України.

Також прокурор наголошує, що під час судового розгляду призначено судову семантико-текстуальну (лінгвістичну) експертизу, однак висновок на даний час не готовий.

Окремо прокурор вказує, що тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченій у разі доведеності її винуватості, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, і у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі на стільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У клопотанні прокурор зазначає, що з моменту взяття обвинувачену під вартою і до моменту вирішення даного клопотання не змінилися обставини, які стали підставою для обрання та продовження обвинуваченій запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як і не змінилась обстановка, яка не дає підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченої може забезпечити і більш м`який запобіжний захід.

Прокурор наголошує, що у провадженні наявні ризики, передбачені п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. При цьому прокурор звертає увагу на те, що продовження запобіжного заходу обумовлено й тим, що обвинуваченою умисно затягується судовий процес - постійна заміна захисників і, як результат, тривалі ознайомлення з матеріалами справи, необґрунтовані та однотипні клопотання про відводи учасників кримінального провадження, що у свою чергу, призводить до неможливості проведення судового розгляду.

З посиланням на зміни до кримінального процесуального закону, а саме зміни до ст. 176, ст. 183 КПК України, прокурор просив не визначати обвинуваченій розмір застави, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні під час воєнного стану особливо тяжкого злочину, а саме державній зраді.

За змістом оскаржуваної ухвали, на противагу прокурору, захисник обвинуваченої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 звернувся до суду з усним клопотанням про зміну обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт, оскільки, на його думку, прокурором у клопотанні жодним чином не обґрунтована неможливість запобігання ризикам більш м`яким запобіжним заходом, а тому просив суд відмовити у задоволенні клопотання прокурора та змінити обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт за місцем її проживання або зменшити розмір застави, який буде в межах від 80 до 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Обвинувачена ОСОБА_7 думку та клопотання свого захисника підтримала, просила суд його задовольнити та змінити їй запобіжний захід, а у задоволенні клопотання прокурора - відмовити.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання захисника.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримані.

Так, згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до положень ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Таким чином, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України.

За результатами розгляду клопотань ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання захисника та задоволено клопотання прокурора, обвинуваченій продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 20 червня 2024 року включно з визначенням застави у розмірі 1150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та покладенням у разі внесення застави обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Ухвала суду обґрунтована тим, що продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, ступінь яких не зменшився, та інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків, з огляду на таке.

Так судом враховано, крім іншого, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вона обвинувачується, вік та стан здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків, репутацію обвинуваченої, ризик повторення чи продовження нею протиправної поведінки.

Судом враховано, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, який несе загрозу життєво важливим інтересам людини і громадянина, суспільства і держави, та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої, те, що обвинувачена раніше не судима, зі слів самої обвинуваченої вона має також громадянство країни агресора.

Не вирішуючи питання на даному етапі кримінального провадження про оцінку доказів з точки зору їх допустимості і достатності для визнання обвинуваченої винуватою чи невинуватою у вчиненні інкримінованого злочину, суд дійшов до висновку, що вказані вище обставини, а також діючий на території України воєнний стан, дають підстави для висновку, що з боку обвинуваченої наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме: можливість переховуватися від суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Щодо ризику втечі обвинуваченої, судом враховано, що відповідно до практики ЄСПЛ такий ризик не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку, водночас суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику переховування.

При цьому, як зазначено в оскаржуваній ухвалі, дані про зменшення або зникнення вказаних ризиків відсутні і наявність характеризуючих даних про особу обвинуваченої не виключають наявність зазначених вище ризиків, а також ризику продовження чи повторення протиправної поведінки.

Крім того, судом враховано, що дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, докази у повному обсязі на даний час не досліджені.

Щодо ризику впливу на свідків, заявленого прокурором, то суд дійшов висновку про відсутність на даному етапі такого ризику, оскільки заявлені сторонами свідки, явку яких було забезпечено судом усіма можливими засобами, допитані.

З урахуванням вимог чинного національного та міжнародного законодавства, що регулює застосування інституту застави, виключно повноваження суду у вирішенні цього питання при застосуванні даного запобіжного заходу як альтернативи триманню під вартою, обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_7 , його підвищену суспільну небезпеку, майновий та сімейний стан обвинуваченої, інші дані про її особу, міцність соціальних зв`язків, наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї та малолітніх дітей, як того вимагають вимоги ч. 4 ст. 182 КПК України, та наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, тривалість перебування обвинуваченої під вартою (понад 1 рік), відсутність у неї судимостей, суд дійшов висновку про можливість зменшення визначеного раніше розміру застави, про що клопотала в судовому засіданні сторона захисту, та визначити обвинуваченій заставу, однак, який перевищує триста розмірів і становить одна тисяча сто п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб з покладенням у разі внесення застави обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Саме такий розмір застави та зазначені вище обов`язки у разі її внесення, на переконання суду, не є непомірним з урахуванням всіх обставин справи, захищеного законного інтересу, тяжкості злочину, що інкримінується обвинуваченій, і забезпечить стимулюючий ефект цього запобіжного заходу, належну процесуальну поведінку обвинуваченої ОСОБА_7 та належний контроль з боку можливих заставодавців під умовою звернення внесених коштів у дохід держави у разі невиконання обвинуваченою обов`язків.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та вважає, що стороною обвинувачення на даний час доведена наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати.

Так, колегія суддів враховує, що з наявних матеріалів встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченої під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий у порядку ст. 291 КПК України. Таким чином, ОСОБА_7 набула статусу обвинуваченої, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження наданих сторонами доказів.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку будь-яким наявним у кримінальному провадженні доказам з точки зору допустимості, належності, достатності на підтвердження або спростування висунутого обвинувачення. Не вправі давати таку оцінку на стадії судового розгляду і суд першої інстанції, оскільки оцінка доказам може бути надана у нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.

Наведене свідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченій запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції, врахувавши обставини інкримінованого обвинуваченій кримінального правопорушення, наслідків, виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам, з чим погоджується й колегія суддів.

Так, згідно з даними про особу обвинуваченої, які містяться у наявних матеріалах, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка станиці Новолеушківської Павлоградського району Краснодарського краю рф, громадянка України, хоча зі слів є громадянкою рф, з вищою освітою, розлучена, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , проживала до затримання за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_7 інкримінується у період з 2005 року до 8 березня 2022 року вчинення особливо тяжкого злочину за ч. 1 ст. 111 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцять років, з конфіскацією майна або без такої.

Колегія суддів погоджується, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинувачену переховуватися від суду з метою уникнути покарання у разі доведеності її винуватості у вчиненні інкримінованого їй злочину, з огляду на обставини, встановлені судом першої інстанції.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що стороною захисту не спростовані доводи, викладені у клопотанні прокурора, про те, що у судових засіданнях обвинувачена неодноразово повідомляла про бажання виїхати до рф, заявляла, що використовувала підроблені документи, які посвідчують особу, що не спростовує наявність ризику того, що обвинувачена може отримати підроблені документи, по яким здійснити втечу з території України.

З огляду на викладене, встановлені на даний час обставини у своїй сукупності, на переконання колегії суддів, свідчать про можливість переховування обвинуваченої з метою уникнення кримінальної відповідальності, що є ризиком в контексті ч. 1 ст. 177 КПК України.

З урахуванням висунутого ОСОБА_7 обвинувачення та даних про її особу, які встановлені судом станом на час постановлення оскаржуваної ухвали, на думку колегії суддів, є не безпідставним висновок суду першої інстанції про продовження обвинуваченою під час перебування на волі інкримінованих їй дій, що є ризиком вчинення іншого кримінального правопорушення.

Також, на думку колегії суддів, є не спростованим факт існування ризику перешкоджання обвинуваченою кримінальному провадженню іншим шляхом, про що з наведенням відповідного обґрунтування вказував прокурор у клопотанні, та було встановлено судом під час розгляду клопотань.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, особистої поруки або домашнього арешту не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду.

При цьому колегія суддів враховує, що відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у тому числі за станом здоров`я, стороною захисту не надано.

Водночас колегія суддів враховує, що з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, а відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених у тому числі, ст. 111 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 176 КПК України визначений запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Разом з тим, абзацом 8 ч. 4 ст. 183 КПК України ( в редакції Закону України від 21 березня 2023 року) передбачено, що під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. 111 КК України.

Зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що, врахувавши обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , його підвищену суспільну небезпеку, майновий та сімейний стан обвинуваченої, інші дані про її особу, міцність соціальних зв`язків, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, тривалість перебування обвинуваченої під вартою, відсутність у неї судимостей, суд зменшив визначений раніше розмір застави та визначив обвинуваченій заставу, що перевищує триста розмірів і становить одна тисяча сто п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб з покладенням у разі внесення застави обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, і з таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до положень п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України застава визначається у розмірі щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

З урахуванням обставин інкримінованого обвинуваченій злочину, даних про її особу, з огляду на положення ст.ст. 177, 178 КПК України, вимоги ст. 182 КПК України, позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сума застави повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, якесь бажання сховатись, на переконання колегії суддів, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що обвинуваченій слід визначити розмір застави, який перевищує 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з покладенням на неї у разі сплати застави обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, враховуючи, що застава саме у такому розмірі буде належною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави, обвинувачена вирішить не зникати через побоювання втратити заставу, а тому підстав вважати визначений судом першої інстанції розмір застави - 1150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб завідомо непомірним, колегія суддів не вбачає.

Окрім того, приймаючи до уваги стадію судового провадження, встановлені на даний час ризики, які хоча і дещо зменшились, проте, продовжують існувати, колегія суддів доходить висновку, що наведені обставини у своїй сукупності виключають об`єктивну можливість застосування до обвинуваченої іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, з визначенням застави у відповідному розмірі, з покладенням у разі внесення застави обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, а відтак доводи апеляційної скарги захисника є непереконливими.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих на час постановлення оскаржуваної ухвали обставин, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги захисника не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеним вище.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 4221 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року, якою, серед іншого, обвинуваченій ОСОБА_7 продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 20 червня 2024 року включно, з визначенням обвинуваченій ОСОБА_7 застави у розмірі 1150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що на день постановлення ухвали становить 3482200 (три мільйони чотириста вісімдесят дві тисячі двісті) гривень, з покладанням у разі внесення вказаної застави обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4