Справа № 211/1141/23
Провадження № 1-кп/177/43/24
У Х В А Л А

Іменем України

20.03.2024 Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі кримінальне провадження № 0000026 від 01.02.2023 за ознаками вчинення суспільно небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125КК України щодо:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ціпівка Яворівського району Львівської області, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, який на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей та інших осіб не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

особи, щодо якої вирішується питання

про застосування примусових заходів

медичного характеру ОСОБА_2 ,

законного представника ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 , 31.12.2022, у денний час доби, перебуваючи на подвір`ї домоволодіння за адресою проживання: АДРЕСА_2 , побачив на вулиці біля паркану раніше знайому сусідку ОСОБА_7 та ї сина, ОСОБА_8 , які спілкувалися з його матір`ю. Почувши розмову останніх, ОСОБА_2 підійшов до них. Надалі, у ході розмови між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 виник словесний конфлікт на ґрунті образ по відношенню до матері останнього, ОСОБА_7 , які ОСОБА_2 висловлював їй за декілька днів.

Так, ОСОБА_2 , почувши висловлені в його бік претензії зі сторони ОСОБА_8 , почав гучно висловлюватись та проявляти агресивні дії до останнього. У цей момент, ОСОБА_7 , з метою попередження розвитку агресивних дій, втрутилась у конфліктну ситуацію та в цей момент, перебуваючи біля ОСОБА_7 , ОСОБА_2 наніс один удар лівою рукою зжатою в кулак в область лобної частини голови останньої.

Внаслідок дій ОСОБА_2 потерпілій ОСОБА_7 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: синців на лобі по серединній лінії, навколо очей, на спинці носа, садно на лобі праворуч від серединної лінії, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 13.12.2023 № 754, ОСОБА_2 у період інкримінованого йому діяння страждав та в теперішній час страждає на хронічний психічний розлад, який позбавляв та позбавляє останнього можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Таким чином, ОСОБА_2 своїми діями, що виразились у заподіянні ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень, вчинив суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження).

У судовому засіданні прокурор просив застосувати до ОСОБА_2 примусові заходи медичного характеру, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 94, ч. 3 ст. 94 КК України, а саме, у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом.

Захисник ОСОБА_6 , законний представник ОСОБА_5 та особа, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_2 не заперечували щодо застосування до останнього примусових заходів медичного характеру.

Водночас, захисник ОСОБА_6 та ОСОБА_2 вважали за доцільне застосувати примусові заходи медичного характеру, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 94 КК України, у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги, тобто, без госпіталізації.

Окрім того, ОСОБА_2 , будучи присутнім у судовому засіданні надав пояснення про те, що не заперечує факту спричинення ним потерпілій ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень за обставин, що викладені в матеріалах кримінального провадження та зазначив, що 29.12.2022, напередодні вищевказаних подій, мав конфлікт з потерпілою ОСОБА_7 , оскільки вважав, що вона та її чоловік причетні до зникнення його собаки. Так, 29.12.2022, прийшов до їх домоволодіння та почав стукати по калитці. Оскільки йому ніхто не відчиняв, на емоціях, почав стукати ногами по калитці та взявши кусок шиферу, також почав бити по ній, кидав куски шиферу у вікно, після чого потерпіла відчинила та повідомила, що його собаки у неї на подвір`ї немає. Оглянувши подвір`я та не знайшовши собаки, він пішов. При цьому не заперечує, що виражався нецензурною лайкою, однак не на потерпілу ОСОБА_7 , а на емоціях, коментуючи ситуацію. У послідуючому, через два дні, 31.12.2022, він, перебуваючи на подвір`ї свого домоволодіння, побачив, що його мати, ОСОБА_9 , розмовляє на вулиці з потерпілою ОСОБА_7 та її сином ОСОБА_8 . Його покликала матір та він підійшов до них. У цей час ОСОБА_8 вхопив його за куртку та почав трясти, при цьому запитував, навіщо він ображав батьків, пошкодив майно і чи збирається він відшкодовувати спричинені збитки. Між ними почалася бійка, під час якої, у той момент, як він намагався нанести удар ОСОБА_8 , який ухилився, наніс удар в лоб потерпілої, як підійшла до них та опинилася поруч. Далі бійка між ним та ОСОБА_8 продовжилася та була припинена сусідом. Родичами потерпілої ОСОБА_7 викликано працівників поліції. Також ОСОБА_2 суду пояснив, що конфлікт фактично спровоковано сином потерпілої ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Саме під час словесного конфлікту з останнім, маючи намір нанести удар ОСОБА_8 , з метою самозахисту, оскільки він по відношенню до нього був агресивно налаштований та почав його штовхати, ОСОБА_7 втрутилася в їх конфлікт, у результаті чого, удар прийшовся не по ОСОБА_8 , а по його матері, ОСОБА_7 . Наміру спричиняти будь-які тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_7 він не мав.

Потерпіла ОСОБА_7 та її представник, адвокат ОСОБА_10 правом на участь у судовому засіданні, призначеному на 19.03.2024, не скористалися. Від представника ОСОБА_10 19.03.2024 надійшла заява про розгляд кримінального провадження за його та потерпілої ОСОБА_7 відсутності.

Будучи присутньою в судовому засіданні 20.04.2023 (а.с.70), потерпіла ОСОБА_7 надала показання про те, що 29.12.2022 вона перебувала у себе вдома та почула шум на подвір`ї. Коли вийшла, побачила ОСОБА_2 , який кричав та в грубій формі, виражаючись нецензурно в її бік, вимагав повернути його собаку. Розуміючи, що ОСОБА_2 не заспокоїться, впустила його на подвір`я та він, переконавшись, що собаки немає, залишив територію її домоволодіння. Пізніше, у той же день, вона виявила, що пошкоджена калитка, вирвано дзвінок, у зв`язку з чим, викликала працівників поліції, які, прибувши на місце, оглянули місце події, опитували її та ОСОБА_2 . У послідуючому, 31.12.2022, до неї в гості приїхав її син ОСОБА_8 , якому вона розповіла про події 29.12.2022. Після чого, вони з сином вирішили піти до матері ОСОБА_2 щоб запитати, чи мають вони намір відшкодовувати завдану матеріальну шкоду, яка спричинена пошкодженням майна. Підійшовши до подвір`я ОСОБА_2 , що за адресою: АДРЕСА_2 , вони погукали його матір, яка вийшла до них на вулицю. На їх питання щодо відшкодування шкоди, ОСОБА_9 відповіла, що її син ОСОБА_2 вже дорослий, тому має самостійно відповідати за свої вчинки та погукала його. Коли ОСОБА_2 вийшов до них на вулицю, ОСОБА_8 задав йому те саме питання, проте ОСОБА_2 у грубій формі відповів, що ні в чому не винуватий та нічого нікому не винен, почав розмахувати кулаками, у результаті чого, наніс потерпілій один сильний удар в лобну частину голови. Оскільки ОСОБА_2 розпочав бійку та спричинив тілесні ушкодження, донька потерпілої викликала працівників поліції, до яких вона звернулася із заявою про притягнення останнього до відповідальності.

Окрім того, у підготовчому судовому засіданні 12.04.2023 (а.с.45-54,60-61,62) ОСОБА_7 подано позовну заяву про відшкодування моральної шкоди, відповідно до якої, остання просила стягнути зі ОСОБА_2 на свою користь моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, у розмірі 50000,00 грн.

Вказану позовну заяву ОСОБА_7 у судовому засіданні 20.04.2023 підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування позову вказала, що від протиправних дій ОСОБА_2 вона відчувала фізичний біль, що пов`язаний зі спричиненням їй останнім тілесних ушкоджень у вигляді синців на обличчі. Також відчувала емоційний стрес, який виразився у переживаннях за власне життя та здоров`я, оскільки кожного разу, виходячи на подвір`я, її охоплює відчуття тривоги. Зухвала поведінка ОСОБА_2 , який проживає по сусідству, свідчить про те, що від вказаної особи можливо очікувати чого завгодно. При цьому, вона не має об`єктивної можливості уникати з останнім випадкових зустрічей, що, відповідно, викликає у неї негативні емоції та відчуття страху.

ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначив, що не визнає цивільний позов ОСОБА_7 про стягнення з нього на її користь моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн, оскільки вважає його необґрунтованим та не підтвердженим належними доказами. Вважав достатнім та справедливим розмір моральної шкоди від 500,00 грн до 1000,00 грн.

Зі згоди учасників судового провадження суд визнав можливим провести подальший судовий розгляд та з`ясування обставин справи за відсутності потерпілої ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_10 , що узгоджується з положеннями ст. 325 КПК України.

Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши надані докази, дійшов до наступного висновку.

Так, вчинення ОСОБА_2 суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, підтверджується сукупністю доказів, зібраних у кримінальному провадженні в ході досудового розслідування та перевірених у судовому засіданні.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні надав показання про те, що 31.12.2022 приїхав до своїх батьків зустрічати Новий рік та його матір, ОСОБА_7 , поскаржилася на сусіда ОСОБА_2 , який 29.12.2022 прийшов до них на подвір`я, ображав нецензурними словами та пошкодив майно. Вислухавши свою матір, він запропонував поговорити з матір`ю ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , щоб остання прокоментувала поведінку свого сина. Через групу в месенджері «Вайбер» він знайшов номер мобільного телефону останньої та зателефонувавши, запропонував зустрітися, на що остання погодилася. Зустрілися втрьох: він, його матір ОСОБА_7 та матір ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , на вулиці, напроти домоволодіння останньої. Під час розмови ОСОБА_9 повідомила, що про вчинок сина ОСОБА_2 , їй відомо, однак, оскільки він вже дорослий, за свої вчинки має відповідати самостійно. Вона погукала сина, який перебував на подвір`ї та коли він підійшов до них, відразу почав виражатися в грубій нецензурній формі на їх адресу. На його питання, навіщо він пошкодив майно та ображав батьків, ОСОБА_2 не відповідав, на зауваження заспокоїтися не реагував. Після чого матір, ОСОБА_7 , звернулася до ОСОБА_2 з тим же питанням, і в цей час, фактично відразу, ОСОБА_2 замахнувся лівою рукою та кулаком наніс удар їй в лобну частину голови. Намагаючись заспокоїти ОСОБА_2 , вхопив його за руки та прижав до забору, на що останній у відповідь продовжував наносити йому удари ногами. До них підбіг сусід та його батько, які допомогли заспокоїти ОСОБА_2 , який зайшов до себе на подвір`я та вхопивши лопату, почав погрожувати нею спричинити усім присутнім тілесні ушкодження, у зв`язку з чим, родичі викликали працівників поліції.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 надала показання про те, що ОСОБА_2 доводиться їй сином, а ОСОБА_7 проживає по сусідству. 31.12.2022 у месенджері «Вайбер» вона отримала повідомлення від ОСОБА_8 та погодилася на його пропозицію зустрітися. Вона вийшла на вулицю, де на неї чекали ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , та останні відразу в грубій формі звернувся до неї з питання щодо вирішенні ситуації, яка мала місце 29.12.2022. Зі слів ОСОБА_2 їй відомо про обставини події від 29.12.2022, а саме, що він у пошуках собаки прийшов на територію домоволодіння ОСОБА_7 та влаштував сварку, пошкодив майно та на місце події приїздила поліція. На питання ОСОБА_8 вона відповідала, що з ситуацією, яка мала місце 29.12.2022 мають розбирати працівники поліції. У відповідь ОСОБА_8 почав голосно обурюватися, на що вона перепросила за сина та повідомила, що останній перебуває у тяжкому психоемоційному стані, у зв`язку з чим потребує допомоги лікаря психіатра. У цей час вона помітила, що син вийшов на подвір`я та погукала його. Коли він підійшов, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 накинулися словесно на нього, почали ображати. ОСОБА_8 перший розпочав бійку та ОСОБА_2 , захищаючись, розмахуючи руками, наніс удар ОСОБА_7 , яка вирішила втрутитися в бійку між чоловіками, у зв`язку з чим, родичі останньої викликали працівників поліції. Через декілька днів після вказаної події ОСОБА_2 звернувся за медичною допомогою та пройшов курс лікування у лікаря психіатра. На даний час, після проходження лікування, його стан здоров`я стабілізувався.

Свідок ОСОБА_12 надав показання про те, що взимку 2022 року, у період часу з 11 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв., він, перебуваючи за місцем свого проживання, через вікно помітив сусідів ОСОБА_11 та його матір ОСОБА_7 , напроти подвір`я ОСОБА_2 . Особливого значення цьому не надав та продовжував далі займатися особистими справами. Через деякий час знов виглянув у вікно та помітив, що ОСОБА_7 розмовляла з матір`ю ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , однак про що, не чув. Потім до них вийшов ОСОБА_2 , який перебував у збудженому стані та направився в бік ОСОБА_7 , потім вдарив її кулаком лівої руки в голову. Розуміючи, що на вулиці склалася конфліктна ситуація, швидко вдягнувся та вийшов приблизно через одну хвилину. При цьому помітив, що ОСОБА_8 , утримуючи ОСОБА_2 за руки, прижав його до забору. Він підійшов та відтягнув ОСОБА_8 за одяг від ОСОБА_2 , із метою припинити подальший конфлікт між ними. У подальшому, родичами ОСОБА_7 на місце події були викликані працівники поліції.

Також, судом досліджено письмові докази в кримінальному провадженні.

Встановлено, що відомості про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_7 01.02.2023 за № 0000026 (а.п.3-4).

Як слідує з протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 13.01.2023, ОСОБА_7 просила органи поліції притягнути до відповідальності ОСОБА_2 , який за адресою: АДРЕСА_2 , близько 12-13 год. 00 хв., під час конфлікту, наніс їй тілесні ушкодження кулаком у лоб, чим спричинив фізичний біль (а.п.8).

Згідно з протоколом слідчого експерименту від 16.02.2023, проведеного за участі потерпілої ОСОБА_7 , із застосуванням фотозйомки на фотоапарат «CENON» (а.п.34-36), остання добровільно, самостійно, розповіла та показала, за яких обставин ОСОБА_2 завдав їй тілесні ушкодження. При цьому, потерпіла ОСОБА_7 зазначила, що під час словесного конфлікту, який мав місце 31.12.2022 у с. Широке по вул. Молодіжній зі ОСОБА_2 , останній, стоячи обличчям до неї, на відстані витягнутої руки, своєю лівою рукою зігнутою в кулак, наніс їй один удар в область голови, а саме, в область лоба.

До вказаного протоколу долучено фотокартки, відповідно до яких, ОСОБА_7 відтворила механізм нанесення їй ОСОБА_2 тілесних ушкоджень та їх локалізацію.

З висновку судово-медичної експертизи від 20.02.2023 № 235, у ОСОБА_7 малися синці на лобі по серединній лінії , навколо очей, на спинці носа, долонній поверхні 4-го пальця лівої кисті з розповсюдженням на боковій поверхні з набряком м`яких тканин в виличних областях, садно на лобі праворуч від серединної лінії. Тілесні ушкодження виникли від дії тупого твердого предмета (предметів) з обмеженою травмуючою поверхнею, за механізмом синці удар (удар стиснення), садно тертя ковзання. Виникнення тілесних ушкоджень при одноразовому падінні з висоти власного зросту виключається. За своїм характером виявлені ушкодження відносяться до легких тілесних, як такі, що мають незначні скороминучі наслідки. Давність виявлених тілесних ушкоджень може відповідати 31.12.2022.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 13.12.2023 № 754, ОСОБА_2 у період інкримінованого йому діяння страждав та в теперішній час страждає на хронічний психічний розлад у формі шизофренії параноїчної. Зазначений хронічний психічний розлад позбавляв ОСОБА_2 у період інкримінованих йому діянь можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. За своїм психічним станом у теперішній час ОСОБА_2 також не може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. За своїм психічним станом потребує застосування до нього примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до спеціального закладу з наданням психіатричної допомоги. (а.с.163-166).

Указаний висновок не викликає в суду сумнівів про те, що ОСОБА_2 страждає на психічну хворобу, яка зумовлює його неосудність і викликає потребу в застосуванні щодо нього примусових заходів медичного характеру, оскільки він є обґрунтованим та такими, що складений із врахуванням обставин даного кримінального провадження.

З огляду на викладене, суд вважає доведеним, що суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, тобто легке тілесне ушкодження, мало місце, і це діяння вчинено ОСОБА_2 у стані неосудності.

Водночас суд бере до уваги відсутність підстав вважати, що ОСОБА_2 на момент судового розгляду видужав або внаслідок змін у стані його здоров`я відпала потреба в застосуванні щодо нього примусових заходів медичного характеру.

Вивченням особи ОСОБА_2 встановлено, що він не працює, неодружений, скарги за місцем мешкання відсутні, у лікаря-нарколога на обліку не перебував та не перебуває, з 05.01.2023 перебуває на обліку у лікаря-психіатра з приводу психотичного розладу з симптомами шизофренії, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, утриманців не має.

Відповідно до ст. 18 КК України, суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа.

Згідно з ч. 2 ст.19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Відповідно до ст. 93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Згідно зі ст. 94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Визнавши доведеним, що особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, у стані неосудності, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру, з підстав, передбачених ч. 2 ст. 513 КПК України.

Визначаючи тип психіатричного закладу, відповідно до ч. 1 ст. 94 КК України, суд виходить не тільки з психічного стану неосудного (характеру та тяжкості захворювання), а й ураховує тяжкість вчиненого діяння, ступінь небезпечності психічного хворого для себе та інших осіб.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу», примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку встановлених Кримінальним та Кримінальним процесуальним кодексами України, цим законом та іншими законами.

Відповідно до Закону України «Про психіатричну допомогу», висновок судово - психіатричної експертизи, яка проводиться в кримінальних провадженнях на підставах та в порядку, передбаченому законом (ст. 21 Закону «Про психіатричну допомогу»), стає юридичною підставою для застосування будь якого примусового заходу медичного характеру тільки після його оцінки судом.

Також судом враховується, що у рішенні ЄСПЛ від 03.09.2015 і справі «Берланд проти Франції» щодо природи та мети примусової госпіталізації суд зауважив, що такий захід медичного характеру може бути призначений лише у випадку, коли психіатричним заключенням встановлено наявність у особи психічного розладу, що свідчить про її неосудність та становить ризик для безпеки людей чи дотримання громадського порядку. Проголошення особи неосудною з підстав наявності психічного розладу та вжиття пов`язаних з цим заходів процесуального примусу не є «покаранням» у розумінні п. 1 ст. 7 Конвенції, проте розглядається як запобіжний (превентивний) захід.

Отже, судом встановлено, що за своїм психічним станом ОСОБА_2 під час вчинення інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння не був здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними, на даний час страждає хронічним психічним захворюванням, не може усвідомлювати свої дії і керувати ними, тож потребує застосування примусових заходів у виді госпіталізації до спеціального закладу з надання психіатричної допомоги.

Визначаючи тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, суд виходить, з урахуванням характеру та тяжкості наявного психічного захворювання, ступеня небезпечності психічно хворого для себе та інших осіб, а також тяжкості вчинення суспільно-небезпечного діяння та врахувавши думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі, з урахуванням висновків експертів, суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_2 примусові заходи медичного характеру, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 94 КК України, у вигляді госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Підстав для застосування інших видів примусових заходів медичного характеру, передбачених ст. 94 КК України щодо ОСОБА_2 , суд не вбачає.

Щодо цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 про стягнення зі ОСОБА_2 на її користь моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн, заподіяної внаслідок вчинення останнім суспільно небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України, слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, несе інша фізична або юридична особа, визначена законом.

Як передбачено ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом, а якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За приписами ч. 1 ст. 1186 ЦК України, шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується.

Згідно з ч. 2 ст. 1186 ЦК України, якщо шкоду було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.

З матеріалів провадження слідує, що цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди потерпілою ОСОБА_7 заявлено безпосередньо до ОСОБА_2 .

Судом враховується, що кримінальне провадження № 0000026 від 01.02.2023 щодо ОСОБА_2 направлено до суду з обвинувальним актом.

Під час судового засідання, з огляду на наявність об`єктивних сумнівів щодо стану осудності ОСОБА_2 , відносно останнього призначено судово-психіатричну експертизу, за результатами проведення якої, згідно з ухвалою суду від 27.02.2024 (а.с.177), відповідно до положень ст. 362 КПК України, змінено порядок розгляду кримінального провадження та продовжено судовий розгляд згідно з правилами, передбаченими главою 39 КПК України.

Отже, встановлено, що ОСОБА_2 під час вчинення суспільно-небезпечного діяння перебував в стані неосудності, тобто не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, а відтак, не несе відповідальності за спричинену шкоду.

З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги потерпілої про стягнення зі ОСОБА_2 моральної шкоди, не підлягають задоволенню, оскільки позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача, при цьому, суд наголошує, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 51 ЦПК України, заміна неналежного відповідача можлива лише за клопотанням позивача, тобто визначення особи, яка має відповідати за позовом належить до дискреційних повноважень позивача.

У свою чергу, ні потерпіла, ні її представник, будучи обізнаними з висновком судово-психіатричної експертизи та змістом ухвали суду від 27.02.2024, не вжили заходів щодо заміни неналежного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Речові докази та процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні.

Під час судового розгляду, жоден із передбачених КПК України запобіжних заходів щодо ОСОБА_2 не застосовувався та підстав для його застосування суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 128-129, 503, 512, 513, 516 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Застосувати до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ціпівка Яворівського району Львівської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом.

У задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Після набрання вказаною ухвалою суду законної сили, її копії направити на виконання до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради», місцезнаходження: 49115, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вул. Бехтерева, буд. 1 та відділення поліції № 1 Криворізького РУП ГУНП у Дніпропетровській області.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Криворізький районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня її оголошення.

Копію ухвали негайно вручити учасникам кримінального провадження.

Суддя: ОСОБА_1