Справа №372/2145/23 Головуючий в суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/3519/2024 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Обухівського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Халеп`я Обухівського р-ну Київської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , із вищою освітою, неодруженого, який має малолітню дитину, раніше не судимого,

визнано винуватим за ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 162 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нових кримінальних правопорушень і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів,-

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно вироку суду І-ї інстанції, 17 лютого 2022 року приблизно о 20 годині ОСОБА_7 , обіймаючи посаду старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Обухівського РУП ГУНП в Київській області, та особи, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, далі Особа -1 та Особа -2, прибули до господарської будівлі, яка розташована на земельній ділянці із кадастровим номером: :01:046;0109, за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_9 та якою, з дозволу власника, користується ОСОБА_10 , що проживає поряд, за адресою: АДРЕСА_2 . Далі, ОСОБА_7 та Особи -1,2, діючи з прямим умислом, за попередньою змовою між собою, достовірно знаючи про відсутність рішення суду щодо проведення обшуку, відсутність підстав для врятування життя людей та майна, а також безпосереднього переслідування особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, до реєстрації кримінального правопорушення в Єдиному реєстрі досудових розслідувань та без дотримання вимог ст. ст. 233, 234, 235, 236 КПК України, без участі слідчого та будь-яких доручень слідчого або прокурора, шляхом відкриття дверей, які не були зачинені на замок, без згоди ОСОБА_10 , який в той час перебував в середині приміщення, проникли до володіння, яке ним використовується, та розташоване на земельній ділянці із кадастровим номером: :01:046:0109, знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 162 КК України.

Мотивуючи такі вимоги вказує, що вирок суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначає, що потерпілим у кримінальному провадженні визнано ОСОБА_10 , який не був і не є власником чи законним володільцем приміщення, не має жодного відношення до нерухомого майна, проникнення в яке інкриміновано обвинуваченому. При цьому, зазначає, що матеріалами кримінального провадження встановлено, що право власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , не зареєстровано за жодною особою, відомості про право власності або інші речові права до Державного реєстру прав не вносились. Також, звертає увагу на те, що місце події збудовано на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, без відповідного дозволу, у зв`язку з чим є об`єктом самочинного будівництва, що в силу приписів ст. 376 ЦК України, свідчить про те, що ні у ОСОБА_9 ні у ОСОБА_10 право власності на даний об`єкт не виникає.

Вказує також, що зазначене приміщення знаходиться на незагородженій території, не було зачиненим, вільний доступ до цього приміщення мав будь-хто, а тому об`єкт злочинних посягань за ст. 162 КК України в даному кримінальному провадженні відсутній, так як і об`єктивна сторона, оскільки відсутня саме незаконність проникнення до володіння особи, тобто порушення закону стосовно незаконного об`єкту самочинного будівництва.

Звертає увагу, що потерпілий ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_11 , на показаннях яких грунтується обвинувачення, прямо зацікавлені у створенні штучних підстав для притягнення оперативних працівників поліції до кримінальної відповідальності, оскільки саме це стало підставою для припинення їх кримінального переслідування в межах іншого кримінального провадження.

Зазначає про те, що прибув на місце події в рамках виконання своїх безпосередніх службових обов`язків оперуповноваженого Обухівського РУП ГУНП в Київській області для відпрацювання оперативної інформації про вчинення злочинів в сфері обігу наркотичних засобів, яка надійшла на гарячу лінію 102 та участі у слідчих діях - санкціонованому чинною ухвалою слідчого судді від 18.02.2022 року обшуку; всі обвинувачені є співробітниками поліції, які в силу своїх службових обов`язків уповноважені здійснювати оперативно-розшукову діяльність; прибули на місце події у свій робочий час, перебуваючи на службі та під час виконання своїх безпосередніх службових обов`язків; присутні на місці події особи раніше притягувались до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, отже могли становити оперативний інтерес в межах оперативного супроводу розслідування інформації про вчинення злочину у сфері обігу наркотичних засобів; обвинувачені зайшли всередину приміщення нежитлової будівлі із усного дозволу особи, яка перебувала назовні цього приміщення, а також разом із цією особою, яку вважали володільцем нерухомого майна.

Звертає увагу також і на те, що за результатами невідкладного обшуку слідчим (а не обвинуваченими) було відшукано і вилучено речові докази, які об`єктивно підтвердили факт зберігання наркотичних засобів у приміщенні нежитлової будівлі, яка є місцем події й у цьому кримінальному провадженні. Тобто обшук був результативним. Проведений за постановою слідчого невідкладний обшук надалі був предметом судового контролю, визнаний абсолютно законним ухвалою слідчого судді. Сукупність і послідовність дій обвинувачених явно вказують на те, що їх метою було саме виконання своїх безпосередніх обов`язків, як працівників поліції по розкриттю і фіксації кримінальних правопорушень, а не посягання на конституційне право ОСОБА_10 на недоторканість його житла.

Натомість, вважає, що обвинувачення у цьому кримінальному провадженні обгрунтовується на суперечливих і непереконливих твердженнях, начебто, потерпілого ОСОБА_10 , який звинувачує працівників поліції, які приймали участь у процесуальних і слідчих діях при притягненні його до кримінальної відповідальності, що вказує на його пряму зацікавленість і обгрунтовано породжує сумніви у його об`єктивності.

Звертає також увагу, на відсутність заяви потерпілого про вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.162 КК України та початок досудового розслідування внаслідок самостійного виявлення прокурором Обухівської окружної прокуратури кримінального правопорушення згідно витягу з ЄРДР.

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 -адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Також, просить повторно дослідити наявні в матеріалах кримінального провадження письмові докази.

Захисник стверджує, що сукупність та аналіз зібраних у кримінальному провадженні доказів, переконливих вказує на відсутність у діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України.

Зазначає, що стороною захисту було заявлено клопотання про визнання 15-ти доказів недопустимими, проте судом першої інстанції проігнороване це клопотання та не надано належної оцінки доводам щодо недопустимості ряду доказів, зокрема: відеофонограми, яка міститься на флеш-носієві "UltraSpeed", з огляду на те, що не встановлено первинне джерело походження цього доказу; доказів отриманих у період з 31.05.2022 до 27.03.2023, які були отримані від офіційно розшукуваної особи (підозрюваного ОСОБА_10 ), тією ж групою прокурорів, яка розслідувала кримінальне провадження за ч. 1 ст. 309 КК України за підозрою ОСОБА_10 .

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції у вироку не відображено в повній мірі в чому саме в діях ОСОБА_7 полягала мета у вигляді створення штучних обставин вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, що вказує на відсутність в його діях суб`єктивної сторони, а також не доведено стороною обвинувачення та не враховано судом відсутність між ОСОБА_7 та іншими особами попередньої змови.

В поданій апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на незаконність та необгрунтованість вироку суду в частині призначеного покарання, просить його скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 162 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Такі вимоги мотивує тим, що при призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції помилково послався на відсутність обтяжуючих покарання обставин, проігнорувавши наявність такої обставини, що обтяжує покарання як вчиненні кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою, що призвело до призначення покарання, яке не буде достатнім для виправлення та перевиховання ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, заперечували проти апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора, яка підтримала власну апеляційну скаргу, заперечувала проти задоволення апеляційних вимог обвинуваченого та захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг.

Згідно з ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого обвинувачення, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, та про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 162 КК України, колегія суддів вважає обгрунтованими, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтуються на сукупності допустимих, достовірних та достатніх для цих висновків доказів, які повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає доводи захисника про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неспроможними, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При оцінці доказів, колегія суддів звертає увагу на те, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх ( 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Так, обвинувачений ОСОБА_7 на заперечення своєї винуватості у скоєному, пояснив що перебував в приміщенні-майстерні за адресою: АДРЕСА_2 , на законних підставах, зокрема на підставі ч. 1 ст. 233 КПК України. Зазначив, що потерпілий ОСОБА_10 , сам наполягав на тому, щоб ОСОБА_7 та Осіб 1, 2 перемістилися всередину приміщення. Також обвинувачений посилався на ст. 38 ЗУ «Про Національну поліцію», а саме п. 3, як на підставність своїх дій, оскільки отримана ним та Особами 1,2 оперативна інформація про можливе вживання наркотичних засобів за вказаною адресою давала підстави вважати, що життя ОСОБА_12 знаходиться під загрозою.

Незважаючи на позицію обвинуваченого стосовно невизнання вини у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення, його винуватість доводиться наступними доказами:

- показаннями потерпілого ОСОБА_13 з яких вбачається, що близько 20 год. 00 хв. 17 лютого 2022 року під час перебування його в приміщенні майстерні за адресою: АДРЕСА_2 , в приміщення зайшли троє невідомих йому раніше осіб. Вказані особи не представившись, запитали, чи є він ОСОБА_14 . В руках обвинуваченого, був пістолет. ОСОБА_7 запропонував йому вийти на вулицю, де повідомив потерпілому, що в цьому приміщенні є наркотичні засоби і щоб він не сумнівався в їхньому успішному відшуканні ними. ОСОБА_7 повідомив, якщо після виклику слідчо-оперативної групи, ОСОБА_13 вкаже місце зберігання заборонених речовин, то на нього чекає адміністративна відповідальність, а в разі незгоди з його пропозицією на потерпілого чекає пред`явлення обвинувачення за розповсюдження наркотичних засобів. Також, ОСОБА_7 запропонував йому вирішити цю проблему за 1000 чи 2000 доларів. Під час розмови на вулиці із ОСОБА_7 інші двоє осіб залишалися в приміщенні. Повернувшись всередину ОСОБА_13 вперше побачив поліетиленовий прозорий пакет із зеленою речовиною та пляшку, так званий «бульбулятор» на столі. Згодом до майстерні зайшов його дядько ОСОБА_11 , який почав цікавитися законністю перебування в приміщення, супроводжуючи це зйомкою на відеокамеру свого мобільного телефону, в результаті чого обвинувачені забрали у нього телефон. Через годину приїхала слідча-оперативна група, яка почала проводити обшук в приміщенні майстерні. В ході обшуку через погрози, отримані від ОСОБА_7 , ОСОБА_13 вказував на речі, які вилучалися в якості наркотичних засобів та приладдя для їхнього вживання, і які раніше були розкладені кимось із обвинувачених в приміщенні під видом його. Після того як йому пред`явили підозру у скоєнні злочину, передбаченого ст. 309 КК України, він вирішив розказати про події 17.02.2022 року компетентним органам. Щодо користування майстернею ОСОБА_13 повідомив, що приміщення майстерні та гаражу, передано його сім`ї безоплатно в користування за усною домовленістю сусідом ОСОБА_9 більше 10 років тому, в обмін на це сім`я потерпілого доглядала земельні ділянки, косили траву та ін. В даний час в майстерні зберігається інструменти ОСОБА_10

- показаннями свідка ОСОБА_15 про те, що більше 25 років тому передав сім`ї ОСОБА_16 у користування за безоплатним усним договором приміщення гаражу із прибудовою, які розташовані на земельній ділянці, належній йому ( ОСОБА_9 ) на праві власності, за адресою: АДРЕСА_2 ;

- показаннями свідка ОСОБА_11 про те, що в день події разом з двома знайомими прийшов до приміщення майстерні, де побачив свого племінника та трьох працівників поліції, один із яких був раніше йому знайомий ОСОБА_7 , із пістолетом в руках. На його запитання про законність їхнього перебування всередині приміщення обвинувачені пояснень не надали, зазначивши, що «зараз буде постанова»

- показаннями свідка ОСОБА_17 , який пояснив, що прийшов до приміщення майстерні разом із ОСОБА_18 , де побачив схвильованого ОСОБА_12 та трьох працівників поліції. Із контексту розмови ОСОБА_11 із трьома чоловіками, в ході якої він вимагав якусь постанову про законність їхнього перебування в приміщенні, свідок зрозумів, що вказані особи є працівниками поліції. ОСОБА_11 звертався до присутніх, із проханням знімати на мобільні телефони, які обвинувачені потім перевірили. Свідок повідомив, що чув якісь слова про наркотичні засоби, в цілому обвинувачені поводилися агресивно, демонстрували домінуючу поведінку, підвищували голос, проявляли нахабство.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що показання потерпілого та свідків цілком узгоджуються між собою та з іншими доказами, щодо дій ОСОБА_19 , разом з іншими особами в конкретній ситуації.

Зазначені вище показання потерпілого та свідків, прямо та достовірно вказують на те, що ОСОБА_19 , за співучасті з іншими особами, незаконно проникли до володіння потерпілого, саме у спосіб та за обставин, зазначених в обвинувальному акті.

Так, судом встановлено, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 підтверджується також, даними отриманими в ході тимчасового доступу до матеріалів кримінального провадження № 0000272 від 17.02.2022 за ч. 1 ст. 309 КК України, дослідженими в ході судового розгляду матеріалами засідання відеофіксації обшуку, проведеному у володінні ОСОБА_10 , де були присутні обвинувачений ОСОБА_20 та Особи 1,2; інформацією здобутою в ПрАТ «Київстар», ПрАТ «ВФ Україна», ТОВ «Лайфселл» на підставі постанови про тимчасовий доступ до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю та протоколом огляду, отриманою під час тимчасового доступу на підставі вказаної постанови; копіями документів на об`єкти нерухомості, а саме: 1) витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-020 від 02.06.2020, в якому зазначено, що земельна ділянка із кадастровим номером: :01:046:0109 знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_9 2) витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-020 від 02.06.2020, в якому зазначено, що земельна ділянка із кадастровим номером: :01:046:0110, знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_9 ; даними з Державного земельного кадастру про право власності на земельну ділянку, відповідно до якої земельна ділянка із кадастровим номером: :01:046:0109 перебуває у приватній власності ОСОБА_9 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та про право власності на земельну ділянку, відповідно до якої земельна ділянка із кадастровим номером: :01:046:0110 перебуває у приватній власності ОСОБА_9 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, отриманими в порядку ч. 2 ст. 93 КПК України слідчим ОСОБА_21 ; витягом з ЄРДР, рапортом від 17.02.2022 р.; даними протоколів про пред`явлення для впізнання, проведених за участі потерпілого ОСОБА_10 та за участі свідка ОСОБА_11 ; документами особової справи на ім`я ОСОБА_7 , отриманими за результатами тимчасового доступу.

Вищезазначені, досліджені безпосередньо судом першої інстанції докази суд апеляційної інстанції вважає належними, допустимими та в сукупності достатніми для встановлення існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні, та які у своїй сукупності вказують на умисний характер дій обвинуваченого і відтворюють обставини вчиненого ОСОБА_7 злочину та його винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Всупереч доводів апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_7 отримано в порядку, визначеному КПК України, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення.

Твердження сторони захисту про те, що об`єкт злочинних посягань за ст. 162 КК України в даному кримінальному провадженні відсутній, так як і об`єктивна сторона, оскільки відсутня саме незаконність проникнення до володіння особи, тобто порушення закону стосовно незаконного об`єкту самочинного будівництва, є неспроможними.

Так, диспозицією ст.162 КК України передбачено відповідальність за незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи, незаконне проведення в них огляду чи обшуку, а так само незаконне виселення чи інші дії, що порушують недоторканність житла громадян. При цьому, частиною 2 вказаної статті передбачено вчинення тих самих дій, вчинених службовою особою або із застосуванням насильства чи з погрозою його застосування.

Об`єктом злочину є право людини на недоторканність житла та іншого володіння.

Його предметом може бути житло або інше володіння особи.

З об`єктивної сторони порушення недоторканності житла може бути вчинене у формі: 1) незаконного проникнення до житла чи іншого володіння особи; 2) незаконного проведення в них огляду чи обшуку; 3) незаконного виселення; 4) інших дій, що порушують недоторканність житла громадян.

У всіх випадках злочин характеризується незаконним способом вчинення.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи слід розуміти будь-яке вторгнення у житло (інше володіння), здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи в порушення встановленого законом порядку.

Незаконний огляд - це проведення такої слідчої дії, як огляд житлового приміщення чи іншого володіння особи з недотриманням вимог щодо підстав його проведення або з порушенням процесуального порядку його проведення (проведення з іншою метою, ніж це передбачено кримінально-процесуальним законодавством, без понятих, без складання протоколу тощо).

При цьому, слід звернути увагу на те, що кримінальним і кримінальним процесуальним законом не встановлено обов`язковості такої ознаки житла особи чи її іншого володіння, як належність їх особі на праві власності (що включає право володіння, користування і розпорядження майном) чи на праві володіння як одного з елементів юридично забезпеченого права власності і як вид права на чужі речі (статті 317, 395 ЦК).

Так, судом першої інстанції на підставі досліджених доказів встановлено, що ОСОБА_10 та його сім`я на підставі усної домовленості із власником земельної ділянки ОСОБА_9 протягом 20 - 25 років використовували приміщення, яке розташоване на земельній ділянці, для власних потреб, таких як зберігання інструменту, домашнього начиння, транспортного засобу, здійснення робіт, пов`язаних із ремонтом сільськогосподарської техніки та ін. Вказане приміщення, яке потерпілий ОСОБА_10 називає «майстернею», обладнане електричним світлом та зачиняється на замок.

Факт проникнення ОСОБА_7 разом з Особа 1,2 до господарської будівлі, яка розташована на земельній ділянці із кадастровим номером: :01:046;0109, за адресою: АДРЕСА_2 , без згоди ОСОБА_12 , який користується зазначеним приміщенням, знайшло своє підтвердження у показаннях потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 .

Слід звернути увагу на позицію висловлену у постанові Верховного Суду від 12 березня 2024 року (справа № 722/151/20 провадження № 51-71км22)про те, що сам факт протиправного володіння особою житловим приміщенням та/або земельною ділянкою, навіть якщо вони мають іншого власника, не надає права нікому, у тому числі службовим особам, входити й оглядати ці об`єкти без дозволу фактичного володільця за межами встановлених законом процедур. Адже кримінально-правова охорона недоторканності житла чи іншого володіння особи покликана забезпечити також захист нерозривно пов`язаного з цими об`єктами права людини на повагу до її приватного та сімейного життя. Тому стаття 162 КК застосовується й у випадках, якщо проникнення жодним чином не позначається на праві власності або іншому праві володіння, а також може застосовуватися навіть у разі, коли протиправне вторгнення здійснено власником відповідного майна.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці сформував орієнтири застосування статті 8 Конвенції, відповідно до яких захист права за цією статтею не обмежується законним проживанням у будинку, квартирі, а поширюється й на осіб, що фактично володіють і користуються житлом без належних правових підстав (рішення у справах: «МакКан проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom) від 13 травня 2008 року, заява № 19009/04, § 46; «Бжедов проти Хорватії» (Bjedov v. Croatia) від 29 травня 2012 року, заява № 42150/09, § 58; «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria) від 21 квітня 2016 року, заява № 46577/15, § 49; «Брежеч проти Хорватії» (Brezec v. Croatia) від 18 липня 2013 року, заява № 7177/10, § 36).

Юридичні підстави, на яких житло чи інше володіння належить особі, законність чи незаконність набуття потерпілим права на них не впливають на юридичну кваліфікацію дій, що полягали у свавільному проникненні й огляді такого володіння, за статтею 162 КК.

Таким чином, доводи апеляційних скарг про відстуність об`єкту злочинних посягань за ст. 162 КК України та об`єктивної сторони, колегія суддів вважає непереконливими.

Всупереч доводів обвинуваченого, колегія суддів вважає вмотивованим викладений у вироку висновок, про те, що підстав вважати перебування ОСОБА_7 разом з іншими особами, у приміщенні, яким користується ОСОБА_12 , в тому числі і визначених Законом України "Про національну поліцію", у обвинуваченого не було.

На переконання колегії суддів, позиція суду першої інстанції про те, що досліджені під час судового розгляду докази, які відображають послідовність дій самого обвинуваченого, переконливо та однозначно свідчать, що обвинувачений достовірно знав про відсутність рішення суду щодо проведення обшуку, відсутність підстав для врятування життя людей та майна, а також безпосереднього переслідування особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, відсутність добровільної згоди потерпілого ОСОБА_10 на проникнення до володіння особи без дотримання вимог ст. ст. 233, 234, 235, 236 КПК України, проник до володіння, є такою, що грунтується на матеріалах кримінального провадження.

Посилання апелянтів на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою наявність ухвали слідчого судді Обухівського районного суду Київської області, якою надано дозвіл на проведення обшуку вказаного приміщення, є безпідставними, з огляду на те, що предметом судового розгляду в даному випадку є дії ОСОБА_7 , які передували проведенню вказаного обшуку, зокрема і те, що ОСОБА_7 , разом з Особа 1, 2, прибули до вказаного приміщення за годину до приїзду слідчо-оперативної групи, уповноваженої ухвалою слідчого судді на проведення обшуку.

Окрім того, потерпілому, обвинувачений ОСОБА_7 чи інші особи, які перебували з ним, ухвалу слідчого судді про дозвіл на проведення обшуку в приміщенні не показували, не зачитували, про наявність такої ухвали не повідомляли.

Таким чином, посилання сторони захисту на наявність дозволу на проведення обшуку, в даному випадку не впливає на винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 162 КК України.

На переконання колегії суддів, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення в справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази та дав їм у сукупності належну оцінку, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів, та дійшов обгрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 162 КК України.

Висновки наведені у вироку суду першої інстанції не спростовуються доводами апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника .

Доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_7 внаслідок м`якості, колегія суддів вважає непереконливими.

За змістом положень ст. 50 КК України покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, 2014 року народження, вищу освіту, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов виновку про призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції інкримінованого кримінального правопорушення.

При цьому, з урахуванням сукупності даних про особу обвинуваченого, судом зроблено висновок, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства із покладенням певних обов`язків, з чим погоджується колегія суддів.

Підстав вважати призначене ОСОБА_7 покарання явно несправедливим через м`якість, як на те вказує прокурор, апеляційним судом не встановлено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконання, що підстави для скасування вироку суду першої інстанції відсутні, а тому в задоволенні поданих апеляційних скарг слід відмовити, а вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, прокурора - залишити без задоволення, а вирок Обухівського районного суду Київської області від 20 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 162 КК України - без змін.

Ухвала суду може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий:

Судді: