УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року

м. Київ

справа № 552/3096/23

провадження № 51-2406 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 01 грудня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року у об`єднаному кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше судимого за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 22 липня 2015 року за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією 1/3 частини майна,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 01 грудня 2023 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі за: ч. 4 ст. 185 КК України на строк 5 років 1 місяць; ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що 02 травня 2023 року в період часу з 16:00 по 16:05, ОСОБА_4 , перебуваючи поблизу ТРЦ «Київ» за адресою: АДРЕСА_2 , діючи в умовах воєнного стану, повторно, таємно викрав велосипед фірми «Formula» моделі «F-1 AM DD», чим спричинив потерпілій ОСОБА_5 матеріальної шкоди на суму 7153,33 грн.

12 травня 2023 року в період часу з 13:33 по 13:44, ОСОБА_4 , перебуваючи в тому ж місці, діючи в умовах воєнного стану, повторно, таємно викрав велосипед фірми «Mascotte» моделі «LIBERTY 26», чим спричинив потерпілій ОСОБА_6 матеріальної шкоди на суму 7100 грн.

17 травня 2023 року в період часу з 18:30 по 18:38, ОСОБА_4 , перебуваючи поблизу магазину «МаркетОпт» за адресою: м. Полтава, вул. Зіньківська, 6Б, діючи в умовах воєнного стану, повторно, таємно викрав велосипед фірми «Unicorn» моделі «Rocket 26», чим спричинив потерпілій матеріальної шкоди на суму 7162,95 грн.

19 червня 2023 року близько 09:54, ОСОБА_4 , перебуваючи в торгівельному залі магазину «Аврора» ТОВ «Вигідна Покупка» за адресою: м. Полтава, вул. Івана Мазепи, 43, діючи в умовах воєнного стану, повторно, таємно викрав товари на загальну суму 368 грн, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

19 червня 2023 року в період часу з 16:56 по 16:59, ОСОБА_4 , перебуваючи в торгівельному залі магазину «Аврора» ТОВ «Вигідна Покупка» за адресою: м. Полтава, вул. Станіславського 14/2, діючи в умовах воєнного стану, повторно намагався таємно викрасти товари на загальну суму 358 грн, виконавши всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, однак останній не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

02 липня 2023 року в період часу з 09:45 по 09:48, ОСОБА_4 , перебуваючи в торгівельному залі магазину «АТБ-МАРКЕТ № 235» за адресою: м. Полтава, вул. Зінківська, 16, діючи в умовах воєнного стану, повторно, таємно викрав товар на суму 303,44 грн, чим спричинив ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» матеріальної шкоди на вказану суму.

02 липня 2023 року в період часу з 13:04 по 13:06, ОСОБА_4 , перебуваючи у торгівельному залі магазину «Велмарт» ТОВ «Фудком» за адресою: м. Полтава, вул. Ковпака, 26В, діючи в умовах воєнного стану, повторно, таємно викрав товари на загальну суму 361,63 грн, чим спричинив потерпілому майнову шкоду на вказану суму.

08 липня 2023 року в період часу з 17:56 по 17:58, ОСОБА_4 , перебуваючи в торгівельному залі магазину «АТБ-МАРКЕТ № 235» за адресою: м. Полтава, вул. Зінківська, 16, діючи в умовах воєнного стану, повторно, таємно викрав товар на загальну суму 450,88 грн, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

Засуджений ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, у якій не погоджується з оскаржуваними судовими рішеннями в частині призначеного йому покарання, вважає їх незаконними і необґрунтованими, просить змінити вирок і ухвалу, застосувавши до нього положення статей 69, 75 КК України.

Свою позицію мотивує тим, що судами допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у безпідставному незастосуванні до нього статей 69, 75 КК України.

Вважає, що при призначенні покарання не враховано, що кримінальні правопорушення вчинені внаслідок збігу тяжких особистих і сімейних обставин, наявності обставин, що пом`якшують покарання - щирого каяття у вчиненому, активного сприяння розкриттю злочинів, особу обвинуваченого, який є інвалідом 3 групи, має хворого батька та неповнолітню дитину, а також того, що потерпілі претензій до нього не мають.

Наведене, на думку ОСОБА_4 , призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, що не узгоджується з вимогами статей 50, 65 КК України.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Беручи до уваги те, що розгляд кримінального провадження відбувся в порядку ст. 349 КПК України, а також, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються, Суд, керуючись вимогами ст. 433 КПК України, не перевіряє законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Доводи касаційної скарги засудженого зводяться до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у незастосуванні статей 69, 75 КК України при призначенні покарання, що призвело до його невідповідності тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі винного через суворість.

Однак, така позиція засудженого є необґрунтованою, з огляду на таке.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним кримінальному правопорушенню, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Статтею 69 КК України регламентовано, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків визначених цим Кодексом, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Хоча у виключних випадках кримінальний закон і передбачає можливість застосування положень ст. 69 КК України, проте лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Це можливо, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК України, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі визначеного покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час та після його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

Крім того, за правилами ст. 75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням вищевикладених норм права.

Суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 зважив на ступінь тяжкості вчинених ним восьми епізодів кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, особу обвинуваченого, який раніше судимий, вчинив кримінальні правопорушення, перебуваючи в тяжкому майновому стані, має малолітню дитину, хворого батька, стан здоров`я самого обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Урахувавши всю сукупність наведених обставин та даних про особу винного, в тому числі й тих, про які йдеться у касаційній скарзі, суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання у мінімальних межах санкцій ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України та відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

При цьому на переконання суду підстави для застосування більш м`якого покарання, ніж передбачено законом та/або звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням, як це передбачено статтями 69, 75 КК України, відсутні.

Апеляційний суд, переглянувши вирок за апеляційною ОСОБА_4 , доводи якої аналогічні до тих, що містяться у його касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення місцевим судом та небезпідставно залишив вказаний вирок без зміни.

Зокрема, колегія суддів зважила на високу суспільну небезпеку вчинених ОСОБА_4 злочинів та його особи, яка полягає у тому, що обвинувачений, будучи судимим за вчинення тяжкого насильницького злочину проти власності (розбою), за який відбував тривалий строк покарання в місцях позбавлення волі, на шлях виправлення та перевиховання не став, а знову вчинив вісім епізодів тяжких корисливих злочинів в умовах воєнного стану, не бажаючи ставати на шлях виправлення.

Суд також акцентував увагу на тому, що викрадення чужого майна здійснювалось у період найбільш несприятливих для суспільства часу та обставин, чим знехтував засуджений.

Проаналізувавши наведене, апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду щодо того, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, що виключає можливість звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Не знайшов суд апеляційної інстанції і підстав для призначення засудженому покарання, більш м`якого, ніж передбачено законом, в порядку ст. 69 КК України, зважаючи на те, що хоча у цьому провадженні і встановлено обставини, які пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, однак не вони не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів.

Колегія суддів також звернула увагу, в даному випадку відшкодування заподіяних збитків, відсутність претензій з боку потерпілих, інвалідність засудженого та наявність батька, який хворіє, у своїй сукупності не можуть слугувати мотивованою підставою для застосування до засудженого статей 69, 75 КК України, а обраний йому захід примусу відповідає вимогам статей 50, 65 КК України. З такою позицією апеляційного суду погоджується і Верховний Суд.

Доводи засудженого ОСОБА_4 щодо неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність та суворості призначеного покарання, аналогічні до тих, що вже були предметом перевірки суду апеляційної інстанції за його апеляційною скаргою, з урахуванням конкретних обставин справи та особи винного, колегія суддів касаційного суду вважає необґрунтованими.

Висновки судів, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.

Відповідно до 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК України. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Оскаржені судові рішення є законними, обґрунтованими та належним чином вмотивованими, вони відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, зі змісту касаційної скарги убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого

слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Київського районного суду м. Полтави від 01 грудня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_7