Провадження № 1-кп/522/3070/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі обвинувальний акт у кримінальному провадженні за №0001097 від 14.08.2023 року відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Новгород-Сіверський Чернігівської області, з середньо-технічною освітою, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання в м. Одесі, командира відділення зв`язку взводу управління мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , молодшого сержанта, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2023 року громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до Указу президента України № 69 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію» прийнято на військову службу у Збройні Сили України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 157 від 14.06.2023 ОСОБА_3 , зараховано до списків особового складу вказаної військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду - командира відділення зв`язку взводу управління мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 .

Згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу для військовозобов`язаних вважається день зарахування до військової частини.

Відтак, з 14.06.2023, тобто з моменту зарахування ОСОБА_3 , до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , останній набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби.

Відповідно до ст. ст. 3, 21, 68 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно із ст. ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бездоганно і неухильно додержуватись порядку правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, поважати честь і гідність кожної людини.

Проте, молодший сержант ОСОБА_3 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеними вище вимогами законодавства, умисно, вчинив протиправні дії, спрямовані в умисному нанесені тяжких тілесних ушкоджень.

Так, ОСОБА_3 , 13.08.2023 року, близько 23 год. 40 хв. (більш точний час не встановлено), знаходячись біля під`їзду №2 будинку за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання у ході виниклого словесного конфлікту, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з громадянином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи умисно, з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя та здоров`я людини, розуміючи протиправний характер своїх дій, переслідуючи прямий умисел та мету, направлену на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , тримаючи в правій руці ніж, наніс один удар ОСОБА_6 в область живота зліва, спричинивши останньому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: колото-різаної рани передньої черевної стінки зліва, яка проникає у черевну порожнину з пораненням тонкого кишківника, яка супроводжувалася внутрішньочеревною кровотечою та ускладнилася гострим перитонітом, які згідно п.2.1.3. «к» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року, відносяться до категорії ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Таким чином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , своїми умисними діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Прокурор просив суд визнати ОСОБА_3 винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, призначивши йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

Потерпілий ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, підтвердив, що обвинувачений ОСОБА_3 добровільно відшкодував йому матеріальну та моральну шкоду у повному обсязі, призначення обвинуваченому покарання залишив на розсуд суду.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у скоєнні вказаного кримінального правопорушення визнав повністю та пояснив, що він дійсно вчинив інкримінований йому злочин при обставинах, викладених в обвинувальному акті, фактичні обставини справи не оспорював та підтвердив вищеописані та встановлені судом обставини справи, а саме: дату, час, місце вчинення інкримінованого йому злочину, правову кваліфікацію свого діяння. У скоєному щиро кається та просив суворо його не карати.

Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченим своєї вини в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також те, що він не піддавав сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченого, у суду також не виникає сумнівів в добровільності позиції інших учасників судового провадження.

У зв`язку з цим, згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів допитом обвинуваченого ОСОБА_3 , дослідженням проведеної у кримінальному провадженні судової експертизи, а також доказів, що стосуються особи обвинуваченого. При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.

Обвинувачений ОСОБА_3 пояснив суду, що дійсно, 13.08.2023 року, близько 23 год. 40 хв., знаходячись біля під`їзду №2 будинку за адресою: АДРЕСА_2 , у нього виник словесний конфлікт з громадянином ОСОБА_6 , під час якого наніс йому тілесні ушкодження, у вчиненому щиро кається, зробив відповідні висновки та завірив суд, що подібне більше не повториться, просив його суворо не карати та призначити найбільш м`яке покарання.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №1358 від 22.09.2023 року у громадянина ОСОБА_6 були виявлені наступні тілесні ушкодження: колото-різана рана передньої черевної стінки зліва, яка проникає в черевну порожнину з пораненням тонкого кишківника, яка супроводжувалась внутрішньочеревною кровотечею (200 мл) та ускладнилась гострим перитонітом, і за критерієм, згідно п. 2.1.3 «к» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.), відносяться до категорії ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень.

Таким чином, допитавши обвинуваченого, дослідивши письмові докази, надані сторонами кримінального провадження, суд вважає, що зібрані докази є належними, допустимими та достовірними, і є достатніми для постановлення обвинувального вироку.

Враховуючи викладене, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, доведена та його дії правильно кваліфіковані як нанесення умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлені.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, передбаченими ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття обвинуваченого, добровільне відшкодування завданих збитків, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

При визначенні мотивів призначення покарання суд керується наступним.

Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».

Вимога додержуватись справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначати покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.

Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Суд, при обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у відповідності до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Таким чином, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд враховує, що він є громадянином України, з середньо-технічною освітою, не одружений, зареєстрований та проживає в Чернігівській області, без постійного місця проживання в м. Одесі, є командиром відділення зв`язку взводу управління мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , молодший сержант, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем служби, на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, хворіє на остеомієліт великогомілкової кістки правої гомілки IV стадії.

У вчиненому злочині обвинувачений ОСОБА_3 щиро покаявся, добровільно відшкодував потерпілому моральну та матеріальну шкоду у повному обсязі, активно сприяв суду у встановленні фактичних обставин справи.

Також суд бере до уваги і зміст обвинувачення, яке складається з одного епізоду та те, що обвинувачений ОСОБА_3 є раніше не судимою особою.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який, відповідно до ст.12 КК України, є тяжким умисним злочином, конкретні обставини його вчинення, обставини, що пом`якшують покарання, особу обвинуваченого, суд дійшов висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

При цьому суд враховує, що у кримінальному кодексі за його формальної визначеності не можуть бути враховані всі індивідуальні особливості конкретного злочину та особи винного. Призначення покарання без урахування цих особливостей призводить до формалізму в застосуванні КК.

Відповідно до ст. 69 КК України суд при призначенні покарання за злочин будь-якої тяжкості має право вийти за межі санкції конкретної статті Особливої частини КК та обрати більш м`яку, ніж передбачена цією санкцією, міру покарання.

У вчиненому злочині обвинувачений щиро покаявся, добровільно відшкодував потерпілому завдані збитки та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Суд також враховує, що щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, виходячи зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 66 КК, є самостійними обставинами, які пом`якшують покарання. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, врахування кожної з них при призначенні покарання, за умови встановлення їх наявності у кримінальному провадженні, є обов`язковим для суду, незалежно від тяжкості вчиненого злочину та повторності його вчинення. Вказані форми посткримінальної поведінки особи свідчать про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. Визнання даних обставин такими, що пом`якшують покарання, стимулює осіб, які вчинили злочини, до критичної переоцінки своєї діяльності, а також сприяє своєчасному розкриттю злочинів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вищезазначені обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_3 злочину, у зв`язку з чим приходить до висновку про можливість призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України, тобто нижче найнижчої межі, встановленої в санкції частини 1 статті 121 КК України, а саме 2 (два) роки позбавлення волі.

Суд вважає, що вказане вище покарання буде достатнім для виправлення та попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим ОСОБА_3 .

Суд також встановив, що у даному кримінальному провадженні обвинувачений ОСОБА_3 перебуває під вартою з 14.08.2023 року у зв`язку із застосуванням до нього ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 15.08.2023 року запобіжного заходу у виді тримання під вартою, тому в силу положень ч. 5 ст. 72 КК України в строк призначеного покарання за даним вироком обвинуваченому ОСОБА_3 слід зарахувати строк його попереднього ув`язнення з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу, суд враховуючи ризики, передбачені ст.ст.177, 178 КПК України, що були підставою для застосування відносно ОСОБА_3 такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, не зменшилися та не перестали існувати, не вбачає підстав для зміни або скасування обраного відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся.

Арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 22.08.2023 року, слід скасувати.

Питання речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Також суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 судові витрати за проведення судової експертизи холодної зброї №СЕ-19/116-23/17977-ХЗ від 16.10.2023 року у сумі 956,00 гривень (дев`ятсот п`ятдесят шість гривень 00 коп.).

Керуючись ст.ст. 100, 349, 366-371, 373, 374, 375, 376ttp:/search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2664/ed_2019_01_11/pravo1/T124651.html?pravo=1#2664" title="Кримінальний процесуальний кодекс України; нормативно-правовий акт № 4651-VI від 13.04.2012">, 395, 532 КПК України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з моменту застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тобто з 14.08.2023 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбуття покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 14.08.2023 року по 06.12.2023 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Cтягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судові витрати за проведення судової експертизи холодної зброї №СЕ-19/116-23/17977-ХЗ від 16.10.2023 року у сумі 956,00 гривень (дев`ятсот п`ятдесят шість гривень 00 коп.).

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 22.08.2023 року.

Речовий доказ: ніж з дерев`яною рукояткою та металевими вставками з обох боків, марки «Golund», - знищити.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченим та прокурору.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1