Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/597/23 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 185 (81, 86-1, 140) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2023 року м. Кропивницький

Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 липня 2023 року у кримінальному провадженні № 0001008 від 10 квітня 2023 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Заліщики Тернопільської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-22 квітня 2021 року Шевченківським районним судом м. Львів за ч.1 ст.289 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки, із застосуванням ст.75 КК України з іспитовим строком на 1 рік;

-04 червня 2021 року Галицьким районним судом м. Львів за ч.1 ст.185 КК України, який змінений ухвалою Львівського апеляційного суду від 09.09.2022 року, до покарання із застосуванням ст.ст.71,72 КК України у виді обмеження волі строком на 3 роки 1 місяць;

-11 червня 2021 року Шевченківським районним судом м. Львів за ч.2 ст.182, ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки 6 місяців, із застосуванням ст.75 КК України з іспитовим строком на 2 роки;

-04 листопада 2022 року Шевченківським районним судом м. Львів за ч.4 ст.185, ч.2 ст.185 КК України, із застосуванням ч.4 ст.70 та ст.71 КК України до остаточного покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки 3 місяці, вирок від 11.06.2021 року виконується самостійно;

-31 січня 2023 року Галицьким районним судом м. Львів за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України, із застосуванням ч.4 ст.70 КК України до остаточного покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки 4 місяці,

визнано винуватим та засуджено за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст.71 КК України, ОСОБА_8 за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання не відбутої частини покарання, призначеного за вироком Шевченківського районного суду м. Львів від 11.06.2021 року та покарання, призначеного за вироком Галицького районного суду м. Львів, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_9 - 8728 грн. 20 коп. в рахунок відшкодування завданої матеріальної та 10 000 грн. моральної шкоди.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 3823 грн. 84 коп.

Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий судовий розгляд, вказуючи на невідповідність висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам цієї справи, неправильну кваліфікацію його дій за ч.4 ст. 185 КК України і як наслідок призначення йому надто суворого та несправедливого покарання.

Зокрема ОСОБА_8 зазначає про те, що не оспорює факт крадіжки майна у потерпілої ОСОБА_9 , разом з цим вважає, що оскільки м. Кропивницький не знаходиться в зоні активних бойових дій, а розмір заподіяних потерпілій збитків не перевищує 600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, то кваліфікація його дій за ч.4 ст. 185 КК України є безпідставною.

Крім того обвинувачений ОСОБА_8 у апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції при призначенні йому остаточного покарання, не врахував строки відбутих ним покарань за попередніми вироками, що призвело на його думку до неправильного призначення йому остаточного покарання.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за повторне таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену в умовах воєнного стану за таких обставин.

Так, 08.04.2023 року, близько 10 години 35 хвилин, ОСОБА_8 за дозволом володільця ОСОБА_9 , перебував у приміщенні житлової квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , де помітив в спальних кімнатах телевізори у кількості двох штук марки «Vinga», та у останнього виник умисел спрямований на таємне викрадення чужого майна. Реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи умисно таємно повторно, в умовах воєнного стану, ОСОБА_8 шляхом вільного доступу викрав належні ОСОБА_9 телевізор марки «Vinga», серійний номер НОМЕР_1 та телевізор марки «Vinga», серійний номер НОМЕР_2 .

Після цього, ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_9 матеріальної шкоди на суму 8728 гривень 20 копійок.

До початку апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 уточнив свої апеляційні вимоги і просив суд змінити вирок, перекваліфікувати його дії з ч.4 ст.185 КК України на ч.2 ст.185 КК України та призначити мінімальне покарання.

Заслухавши доповідача, в дебатах обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу з уточненнями і просили суд її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає за таких підстав.

За змістом положень ч.1 та 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Викладені у вироку місцевого суду висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України при обставинах, викладених в обвинувальному акті, ґрунтуються на сукупності зібраних та досліджених доказах, достовірність і достатність яких не була поставлена під сумнів учасниками судового розгляду, в зв`язку з чим, згідно ст. 349 КПК України, вони за згодою сторін судом першої інстанції не досліджувались.

Як вбачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні від 28.07.2023 року свою вину у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, визнав повністю, після роз`яснення судом скороченої процедури судового розгляду, прав ОСОБА_8 та наслідки, обвинувачений та його захисник не заперечували проти здійснення провадження в спрощеному порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. При цьому, обвинувачений ОСОБА_8 сам підтвердив про те, що йому все зрозуміло.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про необ`єктивність та неповноту судового розгляду, з урахуванням остаточної позиції ОСОБА_8 , яка в основному зводиться до зміни вироку в частині призначеного покарання, колегія суддів вважає безпідставними.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить про те, що під час судового розгляду не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку (ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

На спростування доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 щодо неправильної кваліфікації його дій за ч.4 ст. 185 КК України, колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 17 січня 2023 року ( справа №404/3367/22), провадження №51-207ск23) висловила правову позицію Касаційного кримінального суду про те, що кваліфікуюча ознака «вчинення злочину в умовах воєнного стану» не є тотожним поняттям до обставин вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, однак норма закону України про кримінальну відповідальність (ч.4 ст.185 КК України) передбачає саме ознаку «вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану».

Таким чином, регіон або активність бойових дій не впливають на кваліфікацію злочину, як в даному випадку крадіжку ОСОБА_8 чужого майна вчинену в умовах воєнного стану.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку зазначив про те, що відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжкого, особу ОСОБА_8 , який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, має не зняті та не погашені судимості, вчинив новий злочин в період іспитового строку, ніде не працює, за місцем проживання характеризується посередньо.

Обставинами, які пом`якшують ОСОБА_8 покарання, суд визнав його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують ОСОБА_8 покарання судом не встановлено.

Підстав для призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.ст. 69 та 75 КК України, суд не знайшов і дійшов до висновку про те, що перевиховання та виправлення обвинуваченого можливо лише в умовах ізоляції його від суспільства з призначенням покарання у виді позбавлення волі в межах строку, визначеного санкцією ч.4 ст. 185 КК України.

На спростування доводів обвинуваченого ОСОБА_8 щодо призначення йому надто суворого та несправедливого покарання, колегія суддів відмічає, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» регламентовано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

В даному випадку, фактичні обставини цієї справи та їх об`єктивна оцінка, свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за умисні, різного ступеню тяжкості, кваліфіковані корисливі злочини.

Більш того, обвинувачений ОСОБА_8 , будучи звільнений від відбування покарання, призначеного за вироком Шевченківського районного суду м. Львів від 11.06.2021 року з іспитовим строком на 2 роки, вчинив новий умисний, кваліфікований, корисливий злочин, тобто на шлях виправлення не став і продовжив злочинну діяльність.

З урахуванням характеру, способу заволодіння майном потерпілої, ступеню тяжкості та суспільної небезпечності, вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, а також його особи, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_8 , як особа представляє суспільну небезпеку для оточуючих, а тому його виправлення та перевиховання можливе лише в умовах реальної ізоляції від суспільства.

Крім того вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 71 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців, є достатнім та справедливим, відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Таким чином, доводи апеляційної обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що суд при призначенні покарання, не достатньо врахував його особу, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину є необґрунтованими і по суті спростовуються змістом оскаржуваного вироку, а тому колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, підстав для зміни вироку в частині призначеного ОСОБА_8 покарання, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 липня 2023 року у кримінальному провадженні № 0001008 від 10 квітня 2023 року стосовно ОСОБА_8 за ч.4 ст.185 КК України - без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, у той же строк з дня її вручення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4