УХВАЛА

Іменем України

29 січня 2024 року

м. Київ

справа № 945/203/21

провадження № 51 - 398 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000636 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Ольшанське Миколаївського району Миколаївської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2022 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 років. За цим вироком також ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 187 КК України та виправдано. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

За обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, ОСОБА_5 , 22 листопада 2020 року, в обідній час, перебуваючи разом із ОСОБА_6 , у дворі домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті тривалих виниклих неприязних відносин, вчинив словесну сварку з останнім, в ході якої, наніс йому один удар, лезом невстановленого в ході досудового розслідування ножа, в область попереку з правої сторони, ззаду, в результаті чого, умисно спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_6 , які за ознакою небезпеки для життя відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався у тому, що він, будучи раніше судимим за розбій, маючи не зняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, знову вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я потерпілої особи, поєднаного з проникненням до сховища за таких обставин. Так, 21 листопада 2020 року, близько 12 год, ОСОБА_5 приїхав на невстановленому в ході досудового розслідування автомобілі до території гаражного кооперативу «Центральний», який розташований поблизу АДРЕСА_3, а саме до гаражу № НОМЕР_1 , який перебуває у користуванні ОСОБА_7 . Вийшовши з автомобіля, ОСОБА_5 , маючи намір на заволодіння чужим майном, підійшов до потерпілого ОСОБА_7 , таким чином зайшовши до зазначеного гаражного приміщення, погрожуючи застосуванням насильства та вбивством, виказав вимогу про надання ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 200 (двісті) грн, але потерпілий ОСОБА_7 відмовився від надання грошових коштів.

Продовжуючи свої незаконні дії, ОСОБА_5 взяв до рук штикову лопату та кинув її металевою частиною у бік голови потерпілого, але останній увернувся від лопати та побачив у руках ОСОБА_5 ніж. На цьому незаконні дії ОСОБА_5 не припинились та останній, все ж маючи на меті намір заволодіти грошовими коштами потерпілого, взяв до руки металевий предмет (лом) та ніж, почав наближатись до ОСОБА_7 , який з метою уникнення конфліктної ситуації, відійшов до гаражного приміщення № НОМЕР_2 , яке також розташоване на території вище вказаного гаражного кооперативу, при цьому, ОСОБА_5 продовжував висловлювати погрози вбивством відносно ОСОБА_7 , що реально сприймалися потерпілим. З метою припинення незаконного посягання ОСОБА_5 на життя та здоров`я ОСОБА_7 , потерпілий вибіг із гаражного приміщення, та закрив його з ОСОБА_5 всередині, до приїзду працівників поліції.

Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 17 жовтня 2023 року апеляційні скарги прокурора в частині виправдання ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 187 КК України, обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_8 в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК України, залишив без задоволення, а вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2022 року - без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування оскаржуваного судового рішення та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, прокурор вказує на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що апеляційний суд належним чином доводів прокурора не перевірив та не навів підстав, через які визнав його апеляційну скаргу необґрунтованою. Вказує, що поза увагою апеляційного суду залишилося те, що місцевий суд зробив суперечливі висновки в частині допиту «залегендованих» свідків, не надав належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_7 , ? які узгоджуються з даними протоколу слідчого експерименту від 18 січня 2021 року та дійшов помилкового висновку про невинуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України. Стверджує, що місцевий суд мав перекваліфікувати дії ОСОБА_5 на ч. 1 ст. 129 КК України. На думку прокурора ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам статей 370 та 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, в касаційному порядку не оспорюються.

Доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду. Зазначені в судовому рішенні мотиви про визнання цих доводів безпідставними, Суд знаходить обґрунтованими.

Щодо доводів прокурора про незаконність рішень судів у частині виправдання ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України

Відповідно до приписів ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

На підставі ч. 3 ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Як зазначено у ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи.

За статтею 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні такого правопорушення.

За змістом ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, покладається на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 84 КПК України визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно зі ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що суд першої інстанції дослідив усі докази, надані сторонами кримінального провадження, проаналізував та оцінив їх, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, та дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у судовому засіданні, безпосередньо у встановленому законом порядку, судом першої інстанції були допитані обвинувачений ОСОБА_5 , потерпілий ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_9 , зміст показань яких детально викладений у вироку. Крім того, судом першої інстанції були досліджені письмові докази, зміст яких також детально викладений в оскаржуваних рішеннях.

Проаналізувавши усі докази, за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції під час розгляду провадження відповідно до вимог кримінального процесуального закону ретельно перевірив зібрані під час досудового розслідування докази, на підставі яких ОСОБА_5 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку, у зв`язку з чим ухвалив виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 187 КК України.

Так, під час судового розгляду як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, заперечував.

У судовому засіданні в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_5 надав показання, відповідно до яких 21 листопада 2023 року, близько обіду він прийшов здати металобрухт до гаражів у смт Ольшанське Миколаївського району Миколаївської області, мав при собі мішок з міддю. Звернувся до ОСОБА_7 з проханням продати метал, проте ОСОБА_7 , висипав металобрухт у гаражі на підлогу та повідомив, що у нього є борг, а тому принесений металобрухт забере в рахунок відшкодування боргу. ОСОБА_5 просив прийняти в рахунок боргу хоча б половину металу, а іншу придбати, проте ОСОБА_7 на це не погодився. Між ними почалась суперечка та розмова на підвищених тонах. У той час, як він почав збирати мідь до мішка, ОСОБА_7 закрив його у гаражі. ОСОБА_5 зателефонував до поліції та повідомив про його незаконне утримання, будь-яких предметів, в тому числі ножа, не застосовував. Коли приїхали працівники поліції, дістав ніж та погрожував ним лише собі, у гаражі його утримували більше 3 годин. На місці події був присутній ОСОБА_9 , який все бачив.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, у судовому засіданні місцевому суду потерпілий ОСОБА_7 зазначив, що 21 листопада 2020 року приблизно о 12.00 год. до нього в гараж, на таксі, приїхав ОСОБА_5 та почав вимагати гроші у сумі 200 грн. за оплату таксі, на що він відмовив. Далі ОСОБА_5 , в ході суперечок щодо надання грошових коштів, кинув у нього штикову лопату, але він увернувся, взяв лопату та пішов у бік ОСОБА_5 . В цей момент, ОСОБА_5 взяв у праву руку ніж, а в ліву - лом. Побоюючись за своє життя, він закрив ОСОБА_5 у гаражі на замок та викликав поліцію. Близько пів години, до приїзду працівників поліції, ОСОБА_5 перебував зачиненим у гаражі. Коли приїхали працівники поліції, вони відкрили гараж, але ОСОБА_5 відмовлявся виходити. Згодом, працівники поліції вмовили ОСОБА_5 вийти з гаражу та надягли на нього кайданки. Бачив, як ОСОБА_5 викинув ніж, який працівники поліції забрали. Будь-якого мішка у ОСОБА_5 не було, мішок в металобрухтом ОСОБА_5 схопив коли виходив з гаражу та намагався його вкрасти.

При цьому, судами встановлено, що вказані показання потерпілого узгоджуються із даними протоколу слідчого експерименту від 18 січня 2021 року, проведеного із ним, та певною мірою можуть свідчити про вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Проте, суди дійшли висновку, що показання потерпілого ОСОБА_10 та дані протоколу проведеного за його участю слідчого експерименту не підтверджуються будь якими іншими долученими стороною обвинувачення та дослідженими місцевим судом доказами.

Крім того, як убачається із оскаржуваних судових рішень, місцевий суд, за клопотанням сторони захисту, також допитав свідка ОСОБА_9 , який надав показання, що 21 листопада 2020 року, десь в обід, він перебував у гаражному кооперативі у смт Ольшанське, оскільки хотів здати метал. Йшов ОСОБА_5 та майже одразу за ним свідок ОСОБА_9 . У цей час він бачив ОСОБА_5 та приймальника металу ОСОБА_11. Свідок бачив у ОСОБА_5 метал та чув, як приймальник та ОСОБА_5 сварилися через те, що ОСОБА_5 винен грошові кошти та приймальник хотів заплатити йому тільки половину, на що ОСОБА_5 не погоджувався. ОСОБА_11 та ОСОБА_5 стояли в гаражі. Свідок бачив, як приймальник взяв у ОСОБА_5 мішок та не хотів розраховуватись та повідомив, що забирає мідь ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу. Бійки ніякої не було, будь-які предмети застосовані не були, було чутно тільки словесну перепалку. Свідок зрозумів, що здати метал не вийде, тому відійшов та майже одразу побачив, як ОСОБА_11 закрив ОСОБА_5 в гаражі. Після чого свідок пішов. Цей свідок також детально описав приймальника металу.

Стосовно показань свідка ОСОБА_9 , апеляційний суд зазначив, що, всупереч доводам прокурора, під час судового розгляду, сторони кримінального провадження, в тому числі прокурор, в порядку ст. 96 КПК України ставили вказаному свідку запитання, спрямовані на з`ясування достовірності наданих ним показань. Будь-яких істотних розбіжностей або неточностей у показаннях свідка не встановлено.

Крім того, апеляційний суд урахував те, що, оскільки з часу подій до часу допиту свідка ОСОБА_9 у суді першої інстанції минув один рік, тому можливі певні неточності в його показаннях могли мати місце, проте такі неточності істотно не впливають на загальну достовірність повідомлених ним обставин.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав сумніватись у показаннях свідка ОСОБА_9 не має і погодився із судом першої інстанції, який визнав його показання належними, допустимими і достовірними та обґрунтовано поклав їх в основу виправдання ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

При цьому колегія суддів наголошує, що, відповідно до приписів ст. 214 КПК України, прокурор, реалізуючи свої права, після самостійного виявлення ним надання завідомо неправдивих показань свідком, що може свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Подана прокурором касаційна скарга, а також оскаржувані судові рішення не містять інформації про притягнення свідка ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності за неправдиві показання.

Таким чином, доводи прокурора в цій частині не є слушними.

Щодо доводів касаційної скарги прокурора про те, що поза увагою апеляційного суду залишилося те, що місцевий суд дійшов суперечливих висновків, зокрема, у частині допиту в суді «залегендованих» свідків

На обґрунтування вказаного доводу прокурор посилається на те, що суд першої інстанції, пославшись на приписи ч. 2 ст. 3, пункти «а», «в» ч. 1 ст. 15 Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві», пункти 9, 10 ч. 2 ст. 65 КПК України, зазначив, що саме неспроможність сторони обвинувачення забезпечити у судовому засіданні присутність «залегендованих» свідків порушила права сторони захисту на допит цих свідків та визнав протоколи проведення слідчих експериментів з цими свідками недопустимими доказами у кримінальному провадженні.

Як убачається із ухвали суду апеляційної інстанції, цей суд погодився із висновками місцевого суду стосовно недопустимості протоколів слідчих експериментів від 10 грудня 2020 року зі свідками, анкетні дані яких змінено, а саме ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 через неможливість безпосереднього допиту цих свідків під час судового слідства, що є істотним порушенням права обвинуваченого на захист.

Так, відповідно до вироку місцевого суду, у цьому кримінальному провадженні слідчим СВ Миколаївського РВП Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області, у порядку, передбаченому п. 8 ч. 1 ст. 66 КПК України та Законом України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві», винесено постанову від 10 грудня 2020 року про забезпечення безпеки до свідка у вигляді забезпечення конфіденційності відомостей про особу, у зв`язку з чим змінені анкетні дані свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 .

Після цього 10 грудня 2020 року із цими свідками проведено слідчі експерименти та складено протоколи проведення слідчих експериментів.

Так, згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» рішення про застосування заходів безпеки приймається слідчим, дізнавачем, прокурором, судом, у провадженні яких знаходяться кримінальні провадження щодо кримінальних правопорушень, у розслідуванні чи судовому розгляді яких брали або беруть участь особи, зазначені у ст. 2 цього Закону, а також органом (підрозділом), що здійснює оперативно-розшукову діяльність, щодо осіб, які брали участь або сприяли виявленню, попередженню, припиненню кримінальних правопорушень.

Конфіденційність даних про особу у кримінальному провадженні, як різновид заходів забезпечення безпеки, може забезпечуватися, зокрема, шляхом обмеження відомостей про особу в матеріалах перевірки (заявах, поясненнях тощо), а також протоколах слідчих дій та інших матеріалах кримінального провадження, заміни прізвища, імені, по батькові в цих документах псевдонімами за постановою органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчого, прокурора або за ухвалою слідчого судді, суду про зміну анкетних даних, чи неоголошення будь-яким способом дійсних анкетних даних про осіб, які взяті під захист і підлягають виклику в судове засідання (пункти «а», «в» ч. 1 ст.15 ЗУ «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві»).

Вказана норма закону кореспондує з пунктами 9, 10 ч. 2 ст. 65 КПК України, яка у системному тлумаченні з приписами ст. 352 КПК України, забороняє здійснювати допит особи, стосовно якої застосовано заходи безпеки, щодо дійсних даних про її особу.

Отже, з огляду на викладене, вказані приписи законів забороняють здійснювати допит «залегендованих» свідків лише щодо даних про їх особи, проте не забороняють здійснювати їх допит взагалі.

Проте, апеляційний суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_5 у судових засіданнях неодноразово наголошував на тому, що він хоче допитати вказаних «залегендованих» свідків особисто.

Так, відповідно до положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

При цьому згідно ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Разом з тим суди, уврахувавши, що вказані «залегендовані» свідки, крім слідчого експерименту, у жодній іншій слідчій дії на досудовому розслідуванні участі не брали, а сторона обвинувачення під час розгляду кримінального провадження у суді за клопотанням обвинуваченого не забезпечила їх допит у судовому засіданні, обґрунтовано дійшли висновку про недопустимість як доказів протоколів слідчих експериментів із вказаними свідками.

Варто зауважити, що відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Разом з тим, апеляційний суд, розглядаючи апеляційні скарги, звернув увагу прокурора, що у поданій апеляційній скарзі питання про допустимість вказаних протоколів слідчих експериментів він не ставив.

Наразі вказане питання також не порушується і перед Судом касаційної інстанції.

Крім того, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із рішенням місцевого суду, у своїй ухвалі зазначив, що протоколом огляду місця події від 21 листопада 2020 року та долученим до нього відеозаписом будь яких обставин інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, не зафіксовано.

Цей суд також вказав, що наявними у матеріалах кримінального провадження матеріалами ЖЄО за № 3887 від 21 листопада 2020 року та протоколом огляду місця події від 26 листопада 2020 року, як прямо, так і не прямо, не підтверджується існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні.

Крім цього, апеляційний суд, погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, послався на те, що інші, долучені стороною обвинувачення, документи, такі як витяг з ЄРДР за № 0000152, рапорт чергової частини Миколаївського ВП Очаківського ВПР ГУНП в Миколаївській області від 26 листопада 2020 року та рапорт чергової частини Миколаївського ВП Очаківського ВПР ГУНП в Миколаївській області від 03 грудня 2020 року, будь якої доказової інформації стосовно обставин кримінального правопорушення не містять, а є лише процесуальними документами органу досудового розслідування та поліції, які підтверджують законність внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з урахуванням того, що стороною обвинувачення не надано будь яких належних та допустимих доказів на доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, а пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 стосовно обставин подій узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_9 , суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги показання потерпілого ОСОБА_7 та дані викладені у протоколі проведення слідчого експерименту від 18 січня 2021 року за його участю.

Щодо доводів касаційної скарги прокурора, що місцевий суд мав перекваліфікувати дії ОСОБА_5 із ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 1 ст. 129 КК України

За приписами ст. 2 КПК України одним із завдань кримінальної процесуальної діяльності є правильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, норм як Особливої, так і Загальної частин КК України. Правильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, в аспекті кваліфікації діяння обвинуваченого є імперативно встановленим обов`язком суду, а не реалізацією повноважень диспозитивного характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Частиною 3 ст. 337 КПК України визначено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Кваліфікацією кримінальних правопорушень судом є встановлення і юридичне закріплення у постановленому рішенні точної відповідності ознак вчиненого суспільно небезпечного діяння ознакам складу правопорушення, визначеному у нормі закону про кримінальну відповідальність, поєднане (у разі необхідності) з відмежуванням кримінальних правопорушень одне від одного та від діянь, що не є кримінальними правопорушеннями.

Разом з тим, КПК України не визначає окремих підстав правової кваліфікації кримінального правопорушення місцевим судом. Очевидно, що в аспекті застосування положень ст. 337 КПК України, ними можуть бути лише загальні підстави, які зумовлені приписами ч. 1 ст. 2 КК України, і за наявності таких підстав суд зобов`язаний здійснити правову кваліфікацію кримінального правопорушення за відповідними нормами КК України. Водночас, за відсутності таких підстав, встановлених засобами доказування, суд має керуватися приписами ст. 373 КПК України.

За приписами КПК України щодо порядку здійснення судового розгляду, завданням суду першої інстанції є оцінка доказів, на підставі якої суд вирішує питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону про кримінальну відповідальність він передбачений, та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення (пункти 1-3 ч. 1 ст. 368 КПК України).

Важливим для вирішення питання про дотримання судом вказаних вище приписів закону є виклад стороною обвинувачення фактичних обставин кримінального правопорушення, адже їх відображення має суттєве значення для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді, належної реалізації права на захист, а також правильної кваліфікації кримінального правопорушення. Фактичні обставини визначають своїм змістом фабулу обвинувачення, яка віддзеркалює фактичну модель вчиненого кримінального правопорушення, а формула кваліфікації і формулювання обвинувачення є правовою оцінкою кримінального правопорушення, фактичною вказівкою на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

У цьому провадженні викладена в обвинувальному акті фабула обвинувачення віддзеркалює обставини, які сторона обвинувачення вважала доведеними, а саме вчинення ОСОБА_5 нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я потерпілої особи, поєднаного з проникненням до сховища.

Прокурор не вбачав підстав для зміни обвинувачення чи висунення додаткового обвинувачення ОСОБА_5 під час судового розгляду, а тому цілком обґрунтовано суд розглянув висунуте ОСОБА_5 обвинувачення у тих межах, які окреслені в обвинувальному акті.

Таким чином, місцевий суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, та оцінюючи кожний доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, дійшов правильного висновку, що прокурором не доведено поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, з чим погодився й суд апеляційної інстанції та погоджується і колегія суддів.

Решта доводів касаційної скарги прокурора висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

В той же час, касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни ухвали суду апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги прокурора, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3