ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 202/6030/19

провадження № 51-3752 км 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

а також в режимі відеоконференції:

цивільного позивача ОСОБА_6 ,

представника

цивільного позивача - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 06 червня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001506, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України

(далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 10 лютого 2023 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю два роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме:періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Також указаним вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ТДВ «Міжнародна страхова компанія» та ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ТДВ «Міжнародна страхова компанія» на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 99 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 14 901,41 грн та 4500 грн судових витрат.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ТДВ «Міжнародна страхова компанія» та ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ТДВ «Міжнародна страхова компанія» на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 80 163,53 грн та моральну шкоду в сумі 4008,17 грн.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 145 991,82 грн.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в сумі 20 000 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.

Дніпровський апеляційний суд 06 червня 2023 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 скасував в частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 червня 2023 року вирок суду в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_6 скасовано, із призначенням у цій частині нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він за обставин, встановлених судом та наведених у вироку, 14 червня 2019 року приблизно о 13 год. 00 хв., керуючи технічно справним автомобілем «VOLVO-FM 12 380», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «FORMAT», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , які належать ОСОБА_6 , рухався

по вул. Полтавське шосе з боку вул. Передової в напрямку вул. Мохова в м. Дніпрі, де грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожніх обставин та їх зміни, не обрав безпечну швидкість руху, при якій він мав би змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати, враховуючи дорожню обстановку, стан транспортного засобу, внаслідок чого в районі будинку № 326 по вул. Полтавське шосе у м. Дніпрі втратив контроль над керуванням автомобілем «VOLVO-FM 12 380», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілем «Шевролет Авео», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_10 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_10 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження.

Порушення водієм ОСОБА_8 вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, просить вирок апеляційного суду щодо нього змінити і призначити йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки, на підставі статей 75, 76 КК звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю два роки та покладенням на нього відповідних обов`язків. На думку засудженого, при призначенні йому покарання апеляційним судом не було враховано, що він скоїв кримінальне правопорушення з необережності та без умислу, раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину, зареєстрований та проживає з дружиною та малолітнім сином, матір`ю-пенсіонеркою та сестрою, яка є інвалідом другої групи, які також перебувають на його утриманні. Крім того, вказує, що він офіційно працевлаштований, під час дії воєнного стану активно займався волонтерською діяльністю. Також зазначає, що вину визнає частково, оскільки не було встановлено реального технічного стану вантажного автомобіля, зокрема, відсутність нормального гальмування та неможливість рухатися зі швидкістю, яку визначили експерти, але готовий виплатити заподіяну шкоду, визначену судом. При цьому вказує, що призначення йому реального покарання з відбуванням в місцях позбавлення волі унеможливить виконання рішення суду в частині виплати грошових коштів потерпілому та цивільним позивачам. Крім того, просить врахувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених порушень вимог ПДР, його ставлення до цих порушень та його поведінку після вчинення злочину, а саме те, що він допомагав потерпілому безпосередньо після ДТП, а також інші обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання та характеризують його особу.

Цивільний позивач ОСОБА_6 подав заперечення, в яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_8 , а вирок Дніпровського апеляційного суду від 06 червня 2023 року - без змін.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу засудженого необґрунтованою і просила залишити її без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.

Цивільний позивач ОСОБА_6 та його представник - адвокат ОСОБА_7 вважали касаційну скаргу засудженого необґрунтованою і просили залишити її без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , цивільного позивача ОСОБА_6 та його представника - адвоката ОСОБА_7 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України

(далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.

При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються та не заперечуються.

Доводи касаційної скарги засудженого про невідповідність призначеного йому апеляційним судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі є безпідставними.

Вказані доводи за своїм змістом стосуються питання призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Разом із тим, процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині.

При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Водночас згідно з приписами ст. 75 КК (в редакції Закону України від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається зі змісту вироку, призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких, дані про його особу, який вину свою визнав частково, раніше не судимий, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, офіційно працює, за місцем проживання характеризується позитивно.

Крім того, судом враховано позицію прокурора, котрий просив призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, позицію потерпілого та його представника, позицію обвинуваченого та його захисника.

Врахувавши наведені обставини в їх сукупності, суд призначив ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст.286 із застосуванням положень статей 75, 76 цього Кодексу.

На вирок суду першої інстанції були подані апеляційні скарги, зокрема, прокурором. В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого унаслідок м`якості, просив призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Здійснюючи апеляційний розгляд за апеляційною скаргою прокурора, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність застосування судом першої інстанції щодо ОСОБА_8 положень ст. 75 КК та, дотримуючись вимог ст. 420 КПК, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання та звільнення від його відбування з випробуванням і призначив йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки без застосування положень статей 75, 76 КК.

При цьому, як убачається з матеріалів кримінального провадження та як зазначив про це суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи висновок про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування покарання у виді позбавлення волі, суд першої інстанції послався у вироку на ті ж обставини, які були враховані при обранні виду та розміру покарання, а саме: тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вину визнав частково, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, офіційно працевлаштований, за місцем проживання характеризується позитивно.

Також суд апеляційної інстанції вказав на те, що обвинувачений ОСОБА_8 в суді першої інстанції свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні фактично не визнав, оскільки зазначав, що саме потерпілий ОСОБА_10 їхав з великою швидкістю і повинен був завчасно загальмувати, а також посилався на несправність гальмівної системи напівпричепу під його керуванням, що потягло некерований виїзд транспортного засобу на зустрічну смугу руху і призвело до настання дорожньо-транспортної пригоди, тобто про настання ДТП не з його вини, а внаслідок дії інших чинників.

При цьому колегією суддів апеляційного суду було наголошено на тому, що доводи обвинуваченого ОСОБА_8 у цій частині були належно перевірені судом першої інстанції і спростовані з посиланням на проведені експертні дослідження та показання експерта ОСОБА_11 .

Так, судом першої інстанції було враховано, що згідно із висновками експертів № 11/10.1/734 від 08 серпня 2019 року та № 16919/16920/16921/10289/10290 від 29 червня 2022 року невідповідність дій водія автомобіля «VOLVO-FM 12 380» з напівпричепом «FORMAT» ОСОБА_8 вимогам п. 12.1 ПДР знаходиться з технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди; відповідно до висновку судової експертизи технічного стану транспортного засобу № 11/10.2/650 від 24 липня 2019 року водій автомобіля «VOLVO-FM 12 380» з напівпричепом «FORMAT» ОСОБА_8 міг виявити несправність гальмівної системи напівпричепу шляхом його візуального огляду, а також вказана несправність практично не могла вплинути на керованість всього автопотягу.

При цьому допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції експерт ОСОБА_11 дав показання про те, що він особисто проводив огляд автомобіля «VOLVO-FM 12 380» і напівпричепа «FORMAT» та проводив ходові випробування гальмівних систем всього автопотягу і здійснював необхідні заміри, на основі яких ним було складено висновок № 11/10.2/650 від 24 липня 2019 року, та наполягав на тому, що частково непрацездатний стан гальмівної системи напівпричепа «FORMAT» не міг істотно вплинути на керованість всього автопотягу.

Крім того, судом апеляційної інстанції зазначено, що судом першої інстанції не було достатньою мірою враховано характер вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, віднесеного до тяжких злочинів, а також фактичні обставини його вчинення, а саме те, що ОСОБА_8 , значно перевищуючи швидкість руху, яка дозволена в межах населеного пункту, грубо порушив вимоги ПДР та допустив виїзд керованого ним вантажного автомобіля з напівпричепом на смугу зустрічного руху, внаслідок чого потерпілому було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення.

Також суд апеляційної інстанції вказав, що обвинуваченим навіть на час апеляційного розгляду не здійснено жодних дій щодо відшкодування потерпілому ОСОБА_10 завданої шкоди, крім того ОСОБА_8 проти задоволення цивільного позову заперечував, з розміром завданих матеріальних збитків та моральної шкоди не погоджувався, а тому вказана процесуальна поведінка обвинуваченого свідчить про те, що ОСОБА_8 суспільну небезпеку свого діяння не усвідомив, у скоєному не розкаявся, жодних заходів щодо усунення негативних наслідків злочину не здійснив.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, апеляційний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких; дані про його особу, який раніше не судимий, має постійне місце проживання та роботи, утримує неповнолітню дитину - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; відсутність як обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, так і обставин, що його обтяжують; процесуальну поведінку обвинуваченого, який вину у скоєному фактично не визнав, не розкаявся, заходів до відшкодування завданої шкоди не вживав.

Також при призначенні ОСОБА_8 покарання, апеляційним судом враховано думку потерпілого, котрий просив призначити обвинуваченому більш суворе покарання з реальним його відбуттям, оскільки ОСОБА_8 не розкаявся у вчиненому.

З огляду на викладене, апеляційний суд правильно визначив, що справедливим і необхідним для виправлення обвинуваченого буде призначення основного покарання у виді позбавлення волі, наближеного до мінімального, яке передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Колегія суддів касаційного суду не може погодитися й з доводами касаційної скарги засудженого щодо необґрунтованого неврахування судом апеляційної інстанції під час постановлення вироку та призначення йому покарання перебування на його утриманні малолітнього сина, матері-пенсіонерки та сестри, котра є інвалідом другої групи.

Так, судом апеляційної інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання було враховано те, що останній має на утриманні малолітнього сина. Водночас в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про те, що на утриманні саме ОСОБА_8 знаходяться мати-пенсіонерка та сестра, котра має інвалідність другої групи.

Враховуючи вказані обставини кримінального провадження, насамперед, грубі порушення засудженим ПДР, у зв`язку з чим він допустив виїзд керованого ним вантажного автомобіля з напівпричепом на смугу зустрічного руху, внаслідок чого потерпілому було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, колегія суддів касаційної інстанції не знаходить підстав для зміни вироку апеляційного суду та застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК із звільненням його від відбування покарання з випробуванням, про що засуджений зазначає у своїй касаційній скарзі.

Не змінює цього висновку й посилання засудженого на лист, виданий Волонтерським штабом захисту України ГО «Буковинська громада» в особі голови правління ОСОБА_13 , про те, що він в якості водія перевозив автомобілем з м. Чернівців

до м. Харкова продукти харчування, одяг, медикаменти для постраждалого від російської агресії цивільного населення.

Призначене ОСОБА_8 апеляційним судом покарання ґрунтується на положеннях статей 50 і 65 КК, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації, є необхідним для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і не може вважатись явно несправедливим.

Отже, вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370 і 420 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для зміни або скасування судового рішення, не встановлено.

А тому касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в:

Вирок Дніпровського апеляційного суду від 06 червня 2023 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого

ОСОБА_8 - без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3