В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 348/2644/21

Провадження № 1-кп/348/57/24

24 січня 2024 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

секретаря - ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_3 ,

потерпілого - ОСОБА_4 ,

обвинуваченої - ОСОБА_5 ,

її захисника, адвоката - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Надвірна кримінальне провадження №0000140 від 30.08.2021 року про обвинувачення:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Чорні Ослави, Надвірнянського району Івано-Франківської області, зареєстрованої та жительки: АДРЕСА_1 , з повною загальною середньою освітою, працюючої по тимчасових заробітках, неодруженої, на утриманні має двоє неповнолітніх дітей, несудимої, українки, громадянки України,

у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.1 ст.185, ч.1 ст.357 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачена ОСОБА_5 вчинила таємне викрадення чужого майна (крадіжку). Крім того, ОСОБА_5 вчинила умисні дії, які виразились у викраденні офіційного документу, з корисливих мотивів.

Кримінальні проступки вчинено нею при наступних обставинах:

30.08.2021 року знаходячись у приміщенні житлового будинку потерпілого ОСОБА_4 , що в АДРЕСА_1 , обвинувачена ОСОБА_5 побачила на столі банківську картку останнього, а саме картку банку АТ «Ідея Банк», № НОМЕР_1 , і в неї виник умисел на її таємне викрадення.

При цьому, платіжна картка за своїм юридичним значенням (правовим режимом) та функціональним призначенням відповідно до чинного законодавства є платіжним інструментом - засобом доступу до банківського рахунку, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунку платника або банку, а також для здійснення інших операцій, передбачених договором, і є різновидом офіційних документів.

Реалізуючи свій кримінально-протиправний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, скориставшись тим, що за її діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_5 30.08.2021 року у світлу пору доби, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний і суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, переслідуючи особисті корисливі мотиви на заволодіння чужим майном, таємно викрала зі столу банківську картку, відкриту в АТ «Ідея Банк», що належала потерпілому ОСОБА_4 і яка відповідно до пункту 1.27 ст.1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» й абз.2 ст.1 ЗУ «Про інформацію» є документом, після чого покинула зазначене вище приміщення будинку, а викраденим майном розпорядилась на власний розсуд.

Зокрема, продовжуючи свою протиправну діяльність, обвинувачена знаючи пін-код до банківської картки АТ «Ідея Банк» № НОМЕР_1 , що належала потерпілому, діючи умисно, без відома останнього, усвідомлюючи протиправний і суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, переконавшись у тому, що за її діями ніхто не спостерігає, о 09 год. 30 хв., 09 год. 31 хв. та о 09 год. 32 хв. - 30.08.2021 року, із банкомату АТ КБ «ПриватБанк», що знаходиться по вул.Майдан Шевченка, 1А, у м.Надвірна, Івано-Франківської області, за допомогою функції «Зняття готівки», здійснила у вказаному банкоматі чотири операції зі зняття коштів у розмірі по 1000 грн. відповідно, тим самим, викравши із рахунку ОСОБА_4 - № НОМЕР_1 , відкритого у АТ «Ідея Банк», готівку на загальну суму 4000 грн., чим спричинила потерпілому майнову шкоду на вказану суму.

Після вчинення крадіжки ОСОБА_5 залишила місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим майном розпорядилась на власний розсуд.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованих їй кримінальних проступків, при обставинах, викладених в обвинувальному акті визнала повністю та пояснила, що потерпілий ОСОБА_4 являється біологічним батьком її дітей та колишнім співмешканцем, з яким вона вже не проживає близько двох років.

На час коли мали місце події, викладені в обвинувальному акті, вона з дітьми проживала в житловому будинку ОСОБА_4 .

Її співжитель ОСОБА_4 не особливо матеріально допомагав їй, а гроші потрібні були щоб купити дітям одяг та канцелярські товари, оскільки вже майже починався навчальний рік.

30.08.2021 року, зранку, вона побачила в кімнаті на столі банківську картку банку АТ «Ідея Банк», яка належала ОСОБА_4 і потай забрала її та вийшла з будинку.

В подальшому вона приїхала в м.Надвірна та із банкомату АТ КБ «ПриватБанк», що знаходиться по вул.Майдан Шевченка, 1А, за допомогою банківської картки ОСОБА_4 , до якої знала ПІН-код, зняла готівкові кошти в сумі 4000 грн., тобто викрала їх.

Вказує, що знімала дані кошти частинами по 1000 грн., чотири рази (операції).

Зазначає, що побачивши, що вона взяла банківську картку, ОСОБА_4 відразу зателефонував у поліцію, тому після того, як вона в банкоматі зняла гроші, до неї подзвонив дільничий ОСОБА_7 і сказав прийти в Надвірнянський РВП, що вона і зробила.

В Надвірнянському РВП вона віддала працівникам поліції картку і гроші та зізналася у скоєному.

Усвідомлює, що вчинила умисні кримінальні правопорушення, у вчиненому розкаюється та обіцяє стати на шлях виправлення. Запевнила суд, що подібного більше не повторить, просить суд суворо її не карати.

Беручи до уваги те, що обвинувачена ОСОБА_5 в повному обсязі визнала свою вину у вчиненні інкримінованих їй органом досудового розслідування кримінальних правопорушень при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та зважаючи на те, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачена, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового процесу, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, допитавши обвинувачену та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченої, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Умисні дії ОСОБА_5 , які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), а також у викраденні офіційного документу, з корисливих мотивів, правильно кваліфіковано за ч.1 ст.185 та ч.1 ст.357 КК України.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК України, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме не зазначені критерії призначення кримінального покарання звернуто увагу Верховним Судом у постанові від 10.07.2018 року (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 року (справа № 760/115405/16-к) ВС України зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС України у постанові від 09.10.2018 року (справа №756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК України) вчинене у конкретному випадку кримінально-протиправне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 ч.1 ст.65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальні правопорушення, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого кримінального правопорушення. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого кримінального правопорушення, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 року (справа №166/1065/18) ВС України зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння кримінального правопорушення, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС України від 27.11.2019 року (справа №629/847/15-к).

Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС України у постанові від 17.04.2018 року (справа №298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Як з`ясовано судом в ході розгляду даного провадження, ОСОБА_5 вчинила кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.185, ч.1 ст.357 КК України, які відносяться відповідно до вимог ст.12 КК України до категорії кримінальних проступків, проте у вчиненому розкаялася і активно сприяла їх розкриттю, на обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.

Отже, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_5 , відповідно до ч.ч.1, 2 ст.66 КК України, суд враховує повне визнання вини у вчиненому на стадії досудового розслідування та судового розгляду, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Обтяжуючих покарання ОСОБА_5 обставин судом не встановлено.

Таким чином, аналізуючи встановлені судом відомості, що характеризують особу обвинуваченої, обставини, що пом`якшують їй покарання, поведінку обвинуваченої до і після вчинення кримінальних правопорушень, приписи статей 50, 65 КК України, роз`яснення ВС України, викладені у постанові від 17.04.2018 року, суд приходить до переконання, що їй слід призначити покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, в межах, встановлених в санкціях інкримінованих їй відповідних частин статтей КК України, а саме у виді громадських робіт за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та штрафу - за ч.1 ст.357 КК України.

У відповідності до ч.1 ст.70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Однак, відповідно до ч.3 ст.72 КК України, основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Таким чином, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді громадських робіт та штрафу, який (штраф) слід виконувати самостійно.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами ч.2 ст.50 КК України є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Підстав для застосування ст.ст.69, 75 КК України при призначенні ОСОБА_5 покарання, суд не вбачає.

На переконання суду, обраний обвинуваченій такий вид та розмір покарання, відповідатиме не тільки тяжкості вчинених ОСОБА_5 кримінальних правопорушень та обставинам провадження, але й особі самої обвинуваченої, є обгрунтованим та буде відповідати меті покарання.

Щодо запобіжного заходу, суд констатує наступне:

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, запобіжний захід щодо обвинуваченої на стадії досудового розслідування та судового розгляду не обирався. Таким чином, запобіжний захід відносно обвинуваченої ОСОБА_5 на момент розгляду даного провадження відсутній.

Беручи до уваги обставини вчинення кримінальних правопорушень, особу обвинуваченої, а також те, що суд прийшов до висновку про призначення ОСОБА_5 покарання не пов`язаного із арештом чи обмеженням волі, а саме у виді громадських робіт та штрафу, суд вважає за можливе не обирати запобіжний захід обвинуваченій до вступу вироку в законну силу.

Питання речових доказів слід вирішити, керуючись правилами, викладеними в ст.100 КПК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні №0000140 від 30.08.2021 року не заявлявся, арешт на майно - не накладався, судові витрати у даному кримінальному провадженні, питання щодо яких має вирішувати суд - відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.72, 100, 369, 370, 371, 373, 374, 381, 382, 394, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винуватою у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.1 ст.185, ч.1 ст.357 КК України та призначити їй покарання:

- за ч.1 ст.185 КК України 100 (сто) годин громадських робіт;

- за ч.1 ст.357 КК України штраф у розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. 00 коп.

Відповідно до ч.3 ст.72 КК України, призначене судом основне покарання у виді громадських робіт та штрафу виконувати самостійно.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Речові докази: грошові кошти в сумі 4000 грн. 00 коп., а саме 8 (вісім) купюр номіналом по 500 грн., із наступними серією та номером: АБ 0122450, 2018 року випуску, ВИ 2512450, 2018 року випуску, ЄГ 3953784, 2021 року випуску, ВГ 9808092, 2006 року випуску, АГ 7242108, 2018 року випуску, АИ 8134690, 2018 року випуску, ГБ 0511089, 2018 року випуску, АА 5134089, 2018 року випуску, а також банківську карту № НОМЕР_1 , відкриту в АТ «Ідея Банк» на ім`я ОСОБА_4 , які згідно постанов дізнавача СД Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_8 від 30.08.2021 року та від 17.11.2021 року передано на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_4 , після набрання даним вироком законної сили повернути власнику: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителю АДРЕСА_1 .

Вирок суду може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченою ОСОБА_5 в той самий строк з моменту отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1