Справа № 463/4458/22
провадження 1-кп/462/196/23
У Х В А Л А

19 грудня 2023 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючої судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисників ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000095 від 06.03.2022 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України про визнання доказів очевидно недопустимими, -

встановив:

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 подав письмове клопотання про визнання доказу очевидно недопустимим, а саме картку НОМЕР_1 та відеозаписи, що містяться (зберігаються) на ній такими, що отримані з істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, припинити подальше дослідження цих доказів. Клопотання мотивує тим, що проведення процесуальної дії - отримання відеозаписів з камер відеоспостереження, встановлених у середині чергової частини поліції системи Головного залізничного вокзалу міста Львова, що на пл. Двірцевій, 1 за 03.03.2022, проведено з істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, зокрема проведення процесуальної дії, яка потребує попереднього дозволу суду, без такого дозволу (п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України). Також зазначає, що на досліджуваному судом відеозаписі ведеться безперервна відеозйомка третіх осіб, які перебували 03.03.2022 від 00:00 до 10:33 в середині чергової частини поліції системи Головного залізничного вокзалу міста Львова. Даний відеозапис містить відомості щодо третіх осіб, зокрема осіб, які можливо є заявниками, агентами, викривачами чи особами, стосовно яких могли вчинятися кримінальні правопорушення. Відповідно, дозвіл на обробку їх персональних даних надано не було. На думку захисту, публічність інформації, не означає її автоматичну відкритість, з урахуванням вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав подане клопотання адвокатом ОСОБА_5 .

Прокурор вважає клопотання сторони захисту безпідставним. Покликається на вимоги ч. 2 ст. 93 КПК, згідно якої сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст.40 КПК слідчий органу досудового розслідування уповноважений доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам. Згідно з приписами ст. 41 КПК України оперативні підрозділи органів Національної поліції здійснюють слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії в кримінальному провадженні за письмовим дорученням слідчого, дізнавача, прокурора,. Відтак, на виконання доручення слідчого співробітник органу Національної поліціїї отримав відеозапис і надав слідчому результат виконання доручення.

Представник потерпілого - адвокат ОСОБА_6 , підтримав позицію прокурора і доповнив, що перелік даних, які належать до персональних чітко не окреслено, в даному випадку не йде мова про збирання інформації про конкретну особу. Вважає, що відеозаписи, що містяться на картці MicroSD № НОМЕР_2 є належними та допустимими доказами.

Заслухавши доводи та заперечення учасників провадження, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

За нормами ч.1, ч. 2 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Отже, законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч.2 ст.89 КПК України, тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості.

При наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: - прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи - зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

У правовій позиції ВП Верховного Суду від 31.08.2017 в справі № 756/10060/17 зазначено, що у разі визнання очевидної недопустимості доказу необхідно встановлювати, які наслідки має певне порушення формальних вимог процесуального закону насамперед для прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України, в чому це порушення виражалося. Очевидна недопустимість доказу свідчить про те, що для визнання доказу таким немає необхідності здійснювати додаткову перевірку та дослідження інших доказів.

Зі змісту норми ч. 1 ст. 86 КПК України вбачається, що критерієм загальної недопустимості доказу, тобто доказу, який може бути визнаний недопустимим у нарадчій кімнаті, є порушення порядку його отримання. Що стосується очевидної недопустимості, в процесуальному законі не визначено жодного переліку підстав, коли докази є очевидно недопустимими, а лише визначено, що в разі встановлення очевидної недопустимості доказу, він визнається судом недопустимим.

Відтак, визнання доказів недопустимими та припинення їх дослідження на стадії судового розгляду можливе виключно в разі наявності критерію очевидності, а враховуючи загальне визначення допустимості доказів, то очевидність повинна полягати саме в порушенні порядку, встановленого КПК України, або у невідповідності його нормам.

Враховуючи те, що процесуальний закон не визначає чіткого переліку підстав для визнання доказу очевидно недопустимим, то єдиним критерієм, яким суд повинен керуватися при визнанні чи невизнанні доказу недопустимим на стадії судового розгляду, є критерій очевидності недопустимості, який полягає у відсутності сумніву в тому, що було порушено КПК України, і таке порушення може бути встановлено судом відразу під час огляду доказу та не потребує проведення додаткових дій, зокрема дослідження всіх доказів.

Сторона захисту в підтримання клопотання про визнання доказів очевидно недопустимими покликається на те, що картку MicroSD № НОМЕР_2 та відеозаписи, що містяться (зберігаються) на ній такими, що отримані з істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, без дозволу суду.

Так, в матеріалах кримінального провадження міститься доручення старшого слідчого першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові від 04.04.2022, адресоване начальникові Львівського управління внутрішньої безпеки ДВБ НП України про проведення слідчих (розшукових) дій у порядку ст. 40, 41 КПК України.

Суд вважає, що в доводах сторони захисту відсутні критерії очевидності, а враховуючи загальні правила допустимості доказів, що очевидність повинна полягати саме в порушенні порядку, встановленого КПК або у невідповідності його нормам, клопотання задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відтак, всі надані сторонами докази під час судового розгляду будуть належно оцінені на предмет їх належності і допустимості в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Керуючись ст.ст. 84-86,89 КПК України, суд, -

постановив:

клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 про визнання очевидної недопустимості доказів залишити без задоволення.

Ухвала остаточна, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя (підпис) ОСОБА_1

З оригіналом згідно.Оригінал ухвали у справі № 463/4458/22

Суддя ОСОБА_1