Справа № 573/2262/23
Номер провадження 1-кп/573/235/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2023 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопілля кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 25 жовтня 2023 року за №0000559 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не є особою з інвалідністю, неодруженого, непрацюючого, учасника бойових дій, раніше несудимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України,

УСТАНОВИВ:

22 жовтня 2023 року ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 прийшли в гості до свого знайомого ОСОБА_9 , мешканця АДРЕСА_3 з метою вживання спиртних напоїв з нагоди дня народження останнього.

У подальшому, коли ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 випили всі алкогольні напої, приблизно о 15 годині ОСОБА_9 запропонував ОСОБА_6 сходити до банкомату, зняти 500 грн готівкою та придбати на них алкогольні напої і продукти, при цьому надавши належну йому банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 з ПІН кодом на зворотній стороні. На вказану пропозицію ОСОБА_6 погодився та разом з ОСОБА_7 пішов до банкомату «Ощадбанку». Після знаття готівкових коштів, придбавши в продуктовому магазині алкогольні напої та продукти харчування, останні повернулись до ОСОБА_9 , де ОСОБА_6 віддав власнику банківську картку.

У ході розпивання спиртних напоїв ОСОБА_9 заснув, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покинули будинок, а ОСОБА_6 залишився в приміщенні житлового будинку за столом. Цього ж дня, тобто 22 жовтня 2023 року, в точно не встановлений час ОСОБА_6 , побачивши належну ОСОБА_9 банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , що лежала на столі, вирішив її викрасти з метою особистого збагачення.

Продовжуючи свої дії, ОСОБА_6 , завідомо знаючи, що банківська картка є офіційним платіжним документом, реалізуючи свій злочинний корисливий умисел, спрямований на викрадення кредитної банківської картки АТ КБ «ПриватБанк», шляхом вільного доступу, користуючись станом ОСОБА_9 , який виключав можливість усвідомлювати значення його дій, викрав належну останньому банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , яка лежала на столі в приміщенні кухні та покинув домогосподарство. У подальшому ОСОБА_6 планував розпорядитися викраденим майном на власний розсуд та зняти грошові кошти із вказаної картки, знаючи ПІН-код до неї.

Виконуючи вказані дії, ОСОБА_6 розумів їх суспільну небезпечність, усвідомлював можливість настання суспільно небезпечних наслідків від цих дій та бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом.

Крім цього, ОСОБА_6 в період воєнного стану вчинив умисний корисливий злочин проти власності за наступних обставин.

Так, 22 жовтня 2023 року близько 19 години 30 хвилин ОСОБА_6 з метою заволодіння грошовими коштами з викраденої ним раніше кредитної банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_9 , пішов до банкомату «Ощадбанку», розташованого за адресою: Сумська область, Сумський район, м. Ворожба, вул. вул. Новікова, буд.10, де користуючись тим, що його дії є непомтними для власника картки та сторонніх осіб, тобто діючи таємно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій у вигляді завдання матеріальної шкоди власнику грошей, о 19 годині 31 хвилині здійснив зняття готівки у сумі 1 000 грн, після чого отримав реальну можливість розпорядитися грошовими коштами на власний розсуд.

Продовжуючи свої протиправні дії, цього ж дня, о 20 годині 14 хвилин, реалізуючи єдиний злочинний корисливий умисел, спрямований на таємне заволодіння грошовими коштами ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , завідомо знаючи, що крадіжка є протиправним діянням, яке тягне за собою кримінальну відповідальність, знаючи пін-код від вказаної банківської картки, пішов до банкомату «Ощадбанку», де користуючись тим, що його дії є непомітними для власника картки та сторонніх осіб, тобто діючи таємно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій у вигляді завдання матеріальної шкоди власнику грошей, здійснив зняття готівки у сумі 900 грн, після чого отримав реальну можливість розпорядитися грошовими коштами на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_6 завдав потерпілому ОСОБА_9 матеріальних збитків на загальну суму 1 900 гривень.

Виконуючи вказані дії, ОСОБА_6 усвідомлював їх суспільно небезпечний характер, передбачав можливість настання суспільно небезпечних наслідків від цих дій у вигляді завдання матеріальної шкоди власнику грошових коштів та бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів визнав повністю, щиро розкаявся, дав покази, які відповідають фактичним обставинам, викладеним у обвинувальному акті та описовій частині вироку, зокрема, підтвердив, що в жовтні 2023 року разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вдома в ОСОБА_9 вживали спиртні напої. Коли все випили, ОСОБА_9 запропонував сходити до банкомату, зняти 500 грн та придбати на них алкогольні напої і закуску, при цьому потерпілий дав йому банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» з ПІН кодом на зворотній стороні. Разом з ОСОБА_7 він пішов до банкомату «Ощадбанку», де зняв 500 грн, на які в продуктовому магазині купив алкогольні напої та продукти харчування та, повернувшись до ОСОБА_9 , віддав йому банківську картку.

У подальшому, коли ОСОБА_9 та ОСОБА_8 заснули, а ОСОБА_7 покинув будинок, взяв належну ОСОБА_9 банківську картку АТ КБ «ПриватБанк», яка лежала на столі та покинув домогосподарство. Увечері цього ж дня у банкоматі «Ощадбанку», що на вул. Новікова, 10 у м. Ворожба, зняв з картки ОСОБА_9 1 000 грн та 900 грн, які використав у власних цілях.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 у повному обсязі визнав свою провину в інкримінованих йому злочинах, за згодою учасників судового провадження, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому суд з`ясував, що обвинувачений ОСОБА_6 , а також інші учасники судового провадження правильно розуміють зміст обставин, які ніким не оспорюються, тому у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позицій.

Суд також роз`яснив учасникам судового провадження, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскарження в апеляційному порядку обставин, встановлених під час досудового розслідування, суд дійшов висновку про судовий розгляд кримінального провадження за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.

Такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, відповідно до яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Враховуючи вищенаведене, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу останнього, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях за обставин, викладених в обвинувальному акті та описовій частині вироку, доведена повністю.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 357 КК України, як викрадення офіційного документу, вчинене з корисливих мотивів та за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 виду та міри покарання суд відповідно до вимог ст. ст. 65 - 67 КК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, їх особливості та обставини вчинення, особу винного, поведінку до вчинення злочинів та після їх вчинення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Зокрема, суд враховує ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, а саме те, що за класифікацією ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 357 КК України, є кримінальним проступком, а злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України, відноситься до категорії тяжких.

Особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не є особою з інвалідністю, не одружений, утриманців не має, не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, є учасником бойових дій (а. с. 30-36).

Визначені ст. 66 КК України пом`якшуючі покарання обставини, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування заданих злочинами збитків.

При цьому суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20 квітня 2021 року в справі №457/529/20, відповідно до якого щире каяття - це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї кримінально караної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше кримінальних правопорушень.

Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Поведінка ОСОБА_6 під час судового розгляду кримінального провадження, який у судовому засіданні засудив свої дії та запевнив про подальше припинення протиправної діяльності, на переконання суду, свідчить про щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд, а тому при призначенні останньому покарання, суд враховує таку пом`якшуючу обставину, як щире каяття.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 03 липня 2019 року в справі №288/1158/16-к, під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

У даному випадку суд враховує, що доведеність винуватості ОСОБА_6 ґрунтується, у тому числі, й на його зізнавальних показаннях, що підтверджує наявність вищевказаної пом`якшуючої обставини.

З огляду на викладене, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд враховує таку пом`якшуючу обставину, як активне сприяння в розкритті кримінального правопорушення.

Крім того, суд враховує думку потерпілого ОСОБА_9 , викладену в поданій до суду письмовій заяві, згідно з якою останній претензій матеріального й морального характеру до обвинуваченого не має, оскільки завдані злочином збитки відшкодовані повнісю, просив призначити йому покарання, не пов`язане з реальним позбавленням волі (а. с. 28).

Відтак, суд враховує добровільне відшкодування ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_9 завданих збитків як пом`якшуючу покарання обставину, передбачену п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України.

Обставини, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжували б покарання ОСОБА_6 , судом не встановлені.

Таким чином, враховуючи обставини справи, зазначені вище пом`якшуючі покарання обставини, відсутність обтяжуючих покарання обставин, з урахуванням особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого діяння та наслідків, що настали, думки потерпілого, який просить призначати обвинуваченому покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, спрямованих на виправлення, виховання та соціальну реабілітацію засудженого, суд дійшов висновку, що за вчинені кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 357 та ч. 4 ст. 185 КК України, ОСОБА_6 заслуговує на покарання в межах санкції зазначених частин статей, призначене з застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України суд вважає за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з визначенням іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

На думку суду, таке покарання є справедливим, достатнім, сприятиме запобіганню вчиненню обвинуваченим та іншими особами нових правопорушень, забезпечить виконання завдань кримінального судочинства та слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст. 2 КПК України.

Оскільки майнова шкода, завдана кримінальним правопорушенням потерпілому ОСОБА_9 відшкодована на стадії досудового розслідування у повному обсязі, цивільний позов останнім не заявлявся.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Долю речових доказів вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Під час досудового розслідування відносно ОСОБА_6 запобіжний захід не застосовувався. За результатами судового розгляду кримінального провадження підстави для обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357 та ч. 4 ст. 185 КК України і призначити йому покарання:

- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік;

- за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_10 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік 6 місяців.

На підставі п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання.

Речовий доказ - оптичний диск CD-R, на якому міститься інформація, вилучена під тимчасового доступу до речей та документів АТ КБ «Ощадбанк» від 22 листопада 2023 року, залишити у матеріалах кримінального провадження.

На вирок з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, може бути подана апеляція до Сумського апеляційного суду через Білопільський районний суд Сумської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя