Справа № 162/232/23
Провадження № 1-кс/162/26/2023
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

21 листопада 2023 року смт Любешів

Любешівський районний суд Волинської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву прокурора Камінь-Каширської окружної прокуратури ОСОБА_3 про відвід судді ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0000155 від 06.03.2023 року про обвинувачення ОСОБА_5 за ч.2 ст.307 КК України

ВСТАНОВИВ:

Заява прокурора про відвід судді ОСОБА_4 мотивована тим, що на розгляді останнього одночасно перебуває вищевказане кримінальне та кримінальне провадження №0000534 від 10.11.2022 року про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст.307 КК України, із якого прокурором було виділено матеріали кримінального провадження №0000155 від 06.03.2023 року про обвинувачення ОСОБА_5 . Вказано, що під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 суддею ОСОБА_4 майже повністю досліджено та в подальшому буде надано правову оцінку зібраним органом досудового розслідування доказам, у тому числі і письмовим, які також використовуються стороною обвинувачення при доказуванні у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 разом з цим, предметами обох кримінальних проваджень частково є одні і ті ж обставини, зокрема, ті ж речові докази, письмові матеріали, в тому числі матеріали НСРД, а також свідки. З урахуванням наведеного, вважає, що у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 при наданні правової оцінки доказам суддя ОСОБА_4 може мати наперед сформовану думку та позицію.

Учасники кримінального провадження, суддя ОСОБА_4 на розгляд заяви про відвід не з`явилися.

Відповідно до ч.4 ст. 107 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалось.

Дослідивши заяву про самовідвід, проаналізувавши законодавство, суд дійшов таких висновків.

Згідно із п.4 ч.1 ст.75 КПК України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Приписами ст.80 КПК України встановлено, що за наявності підстав, передбачених ст. 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і ст. 9 Конституції України, п.4 ч.1 ст.75 КПК України, суддя не може брати участь в розгляді справи у випадку наявності обставин, які викликають сумнів в його безсторонності, а отже і об`єктивності.

Поняття «неупередженості» суду, викладене в Кримінальному процесуальному законодавстві України співвідноситься з поняттям «безсторонності» суду, закріпленим в міжнародних правових документах, зокрема, у ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, наявність безсторонності (неупередженості) має визначатися, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

При цьому щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі «Хаушильд проти Данії» зазначається, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі.

У рішенні по справі «Мироненко і Мартенко проти України» (заява № 4785/02) від 10.12.2009 року (пункти 66-70) Європейський суд з прав людини зазначає, що наявність безсторонності має визначатися, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. При визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді позиція особи, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими і у цьому зв`язку навіть видимі ознаки можуть мати певне значення. Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість.

Відповідно до вимог п. 12 висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів при винесенні судових рішень, у відношенні сторін в судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, тобто вільними від будь-яких зв`язків, упередженості, які впливають або можуть сприйматися як такі, що впливають на здатність судді приймати незалежне рішення. Значення цього принципу виходить далеко за конкретні інтереси визначеної сторони в якому-небудь спорі. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки зі сторони сторін в конкретному розгляді, але і зі сторони суспільства в цілому. І суддя повинен бути не тільки реально вільним від будь-якого невідповідного зв`язку, упередженості або впливу, але він повинен бути вільним від цього і в очах розумного спостерігача. Інакше довіру до незалежної судової влади буде підірвано.

Відповідно до ст. 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим з`їздом суддів України 22 лютого 2013 року неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи.

Норма про відвід гарантує неупередженість у здійсненні правосуддя, запобігає можливості скасування рішень за мотивами незаконності складу суду, заінтересованості певних суб`єктів, що з`ясувалися під час перевірки справи вищестоящими інстанціями.

Декларацією щодо принципів незалежності судової влади, прийнятої Конференцією голів Верховних судів країн Центральної та Східної Європи (о.Бріюні, Хорватія, 17.10.2015) закріплено принципи, які встановлюють стандарти незалежності судової влади як однієї з трьох гілок державної влади у прийнятті рішень.

Так, в п. 43 рішення у справі Веттштайна (Wettstein) визначено, що особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.

Відповідно до ст..84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Положеннями ст..94 КПК України встановлено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

У даному випадку слід зазначити, що суддею ОСОБА_4 ще не прийнято судового рішення щодо вирішення обвинувачення по суті, відтак не надано правової оцінки всім доказам у кримінальному провадженні №0000534 від 10.11.2022 року про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст.307 КК України.

З огляду на вказане та з урахуванням положень ст.. 94 КПК України, аргументи, якими прокурор обґрунтовує заяву про відвід, не викликають обґрунтованих сумнівів у неупередженості судді як з погляду «суб`єктивного критерію», так і з погляду «об`єктивного критерію» на даному етапі судового розгляду кримінального провадження №0000155 від 06.03.2023 року про обвинувачення ОСОБА_5 , оскільки є передчасними та не можуть вважатися підставою для відводу, в розумінні ст.75 КПК України.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що заявлений прокурором відвід є безпідставним, тому задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 75, 80, 84, 94 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви прокурора Камінь-Каширської окружної прокуратури ОСОБА_3 про відвід судді ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0000155 від 06.03.2023 року про обвинувачення ОСОБА_5 за ч.2 ст.307 КК України відмовити.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає, заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення.

Суддя Любешівського районного суду Волинської області ОСОБА_7