Дата документу 17.10.2023 Справа № 314/2799/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1164/23 Головуючий у 1-й інстанції - ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/2799/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.309 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 червня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Матвіївка Запорізького району Запорізької області, зареєстрований АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, маючи намір на незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, на початку травня 2022 року, у вечірній час доби, більш точної дати та часу досудовим розслідуванням не встановлено, знаходячись поблизу ТЦ «Амстор» у м.Запоріжжі (вул.Чарівна, 74), шляхом привласнення знайденого, незаконно придбав згорток, у якому знаходилися три зіп-пакети з рослинною речовиною сіро-зеленого кольору, паперовий згорток з рослинною речовиною сіро-зеленого кольору, яку ОСОБА_8 визначив як наркотичний засіб «канабіс», після чого у нього раптово виник злочинний умисел, направлений на незаконне придбання та зберігання вищевказаного наркотичного засобу без мети збуту, реалізуючи який останній помістив знайдене до кишені своїх штанів та почав незаконно зберігати для власного вживання, тим самим вчинив незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу без мети збуту.

Цього ж дня у вечірній час доби, більш точної дати та часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_8 , не зупиняючись на досягнутому, зберігаючи при собі вищевказані зіп-пакети та паперовий згорток з наркотичним засобом «канабіс», перевіз їх на маршрутному таксі до місця свого проживання у АДРЕСА_2 , де розпочав їх незаконно зберігати в приміщенні будинку.

02.03.2023 року в ході проведення санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 у приміщенні будинку було виявлено та вилучено вищевказані три зіп-пакети та паперовий згорток з рослинною речовиною сіро-зеленого кольору, яка згідно висновку експерта є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабісом, загальною масою в перерахунку на висушену речовину 23,772 г, яку ОСОБА_8 зберігав за місцем свого мешкання без мети збуту.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.309 КК, як незаконне придбання, зберігання та перевезення наркотичних засобів без мети збуту.

Йому призначено покарання у виді 1 місяця арешту.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, процесуальні витрати, речові докази та самостійне виконання вироку Вільнянського районного суду Запорізької області від 13.06.2023 року.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок в частині призначеного покарання змінити та призначити йому інше не пов`язане з позбавленням волі покарання (у виді обмеження волі в межах передбаченої ч.1 ст.309 КК санкції) та звільнити його від відбування покарання з випробуванням, застосувавши положення ст.75 КК. Свої вимоги мотивував тим, що вирок винесено з порушенням вимог кримінального законодавства в частині призначення покарання. Суд не міг посилатись на те, що ОСОБА_8 є раніше судимий, оскільки попередній вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 13.06.2023 року на момент ухвалення оскаржуваного вироку законної сили не набрав. Відтак, з урахуванням вказаної вище обставини та вчинення обвинуваченим кримінального проступку, особи обвинуваченого, наявності малолітньої дитини на утриманні та зареєстрованого місця проживання, щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутності обставин, що обтяжують покарання, ОСОБА_8 вважає, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Обвинувачений ОСОБА_8 , який був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, в судове засідання апеляційного суду не з`явився, причини своєї неявки не повідомив. Жодних клопотань від обвинуваченого про відкладення розгляду його апеляційної скарги на адресу суду не надходило. А тому колегія суддів, враховуючи своєчасне повідомлення ОСОБА_8 та відсутність відомостей щодо поважних причин його неявки, а також з огляду на те, що в апеляційній скарзі не порушується питання про погіршення становища обвинуваченого, вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, яка повністю підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги обвинуваченого та наполягала на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд у відповідності до ст.ст.381, 382 КПК розглянув обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 , що був представлений захисником, беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК, погодився із встановленими досудовим розслідуванням обставинами і був згодний з розглядом обвинувального акта за його відсутності.

А тому колегія суддів вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання колегія суддів виходила з такого.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до зазначених засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Призначаючи захід примусу щодо ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував відомості про особу обвинуваченого, який під наглядом лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не працевлаштований, суспільно-корисною працею не займається. Також суд надав належну оцінку обставинам, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин протилежного змісту судом не виявлено.

Відтак, на переконання колегії суддів, у даному конкретному випадку призначене обвинуваченому судом покарання відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

За наведених обставин колегія суддів не вбачає правових підстав, які би доводили, що обране обвинуваченому покарання є явно суворим та не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення чи особі обвинуваченого.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 підтримала вимоги апеляційної скарги обвинуваченого у повному обсязі та наполягала на призначенні ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі із звільненням від його відбування у відповідності до положень ст.ст.75, 76 КК.

На переконання колегії суддів, такі вимоги сторони захисту не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст.421 КПК ухвалений судом першої інстанції обвинувальний вирок може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати більш суворе покарання лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Згідно зі ст.51 КК покарання у виді обмеження волі, яке просить призначити сторона захисту, є більш тяжким видом покарання, ніж визначене судом першої інстанції покарання у виді арешту.

Таким чином, скасування даного вироку районного суду в частині призначеного судом покарання у виді арешту із призначенням покарання у виді обмеження волі лише за апеляційною скаргою обвинуваченого фактично означатиме погіршення його становища, що за даних обставин є неприпустимим, оскільки суперечить зазначеним нормам кримінального процесуального закону.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги обвинуваченого щодо призначення йому більш суворого покарання з одночасним застосуванням інституту звільнення від відбування покарання на підставі ст.75 КК задоволенню не підлягають.

Що стосується доводів обвинуваченого про необґрунтоване посилання суду у вироку на наявність судимості у ОСОБА_8 , то вони є слушними з огляду на таке.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що районний суд у вступній та мотивувальній частині вироку дійсно посилався на судимість обвинуваченого ОСОБА_8 за вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 13.06.2023 року.

Відповідно до ч.1 ст.88 КК особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Разом з тим, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що на момент ухвалення оскаржуваного вироку попередній вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 13.06.2023 року не набрав законної сили.

Відтак, судова колегія зауважує, що правових підстав для посилання в оскаржуваному вироку на судимість ОСОБА_8 та відповідно врахування вказаної обставини під час призначення покарання у районного суду не було, що має бути виправлено за наслідками апеляційного розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 червня 2023 року щодо ОСОБА_8 в цій справі змінити.

Виключити зі вступної та мотивувальної частини вказаного вироку посилання на попередню судимість ОСОБА_8 за вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 червня 2023 року.

В решті вирок суду щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4