Справа № 203/5460/23
Провадження № 1-кп/0203/861/2023
УХВАЛА

іменем України

27 листопада 2023 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро клопотання захисника про повернення прокурору обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000461 від 19.05.2021 року, відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 365 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Кіровського районного суду м.Дніпропетровська знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 за ч.2 ст.365 КК України.

В підготовчому судовому засіданні захисниками заявлено клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, яке було підтримане обвинуваченим. Обґрунтували клопотання тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК України через відсутність формулювання обвинувачення та нерозкриття характеру дій обвинуваченого та суті злочину, у вчинені якого він обвинувачується, що суттєво порушує право на захист. В обвинувальному акті не зазначено якими діями/бездіяльністю було порушено ОСОБА_6 . Конституції України, Закону України «Про Національну поліцію», Дисциплінарного статуту Національної полці України, які саме загальноприйняті норми поведінки та моралі були порушені, в чому саме полягало перевищення службових повноважень. Крім того вказали, що виклад фактичних обставин справи та формулювання обвинуваченням фактично містять посилання на докази, які є в розпорядженні органу досудового розслідування, зокрема, на висновок судово-медичного експерта № 3017 від 19.09.2023 року, що суперечить вимогам ч.4 ст.291 КПК України. Звернули увагу суду, що наявні недоліки обвинувального акту не можуть бути виправлені під час судового розгляду в порядку ст.338 КПК України шляхом зміни обвинувачення в суді, оскільки закон дозволяє прокурору змінити обвинувачення в суді не для виправлення описок, граматичних помилок, неузгодженості окремих частин тексту обвинувального акту, а виключно для зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення і тільки за результатами судового розгляду при встановленні нових фактичних обставин кримінального правопорушення.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання сторони захисту. Зазначив, що пред`явлене обвинувачення містить всі елементи, передбачені п.5 ч.2 ст.291 КПК України, конкретизовано час, дату та місце вчинення злочину, вказано спосіб, яким було вчинено кримінальне правопорушення, форму вини, суть обвинувачення та інкримінованих обвинуваченому дій. Вважає, що обвинувачений, будучи працівником правоохоронного органу, має знати норми законів та нормативно-правових актів та неухильно їх дотримуватися, тому їх роз`яснення не потребується, як і не потребується окреме роз`яснення правил етичної поведінки. Також вважає надуманим твердження захисників про порушення ч.4 ст.291 КПК України, оскільки у формулюванні обвинувачення міститься лише перелік отриманих потерпілим тілесних ушкоджень без посилання на висновок експерта.

Вислухавши заявлене клопотання, думку сторони обвинувачення, дослідивши обвинувальний акт з додатками, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України за результатами підготовчого провадження суд має право прийняти рішення щодо повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Доводи захисника щодо неприпустимості посилання в обвинувальному акті на висновок експерта щодо ступеню тяжкості отриманих потерпілим тілесних ушкоджень суд не приймає до уваги, оскільки в обвинувальному акті вказаний лише перелік отриманих потерпілими тілесних ушкоджень без зазначення реквізитів висновку експерта як самостійного процесуального джерела доказів.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); 3) формулювання обвинувачення.

При цьому, в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Суд звертає увагу, що дотримання зазначеної вимоги до змісту обвинувального акта є однією із гарантій права особи, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, на захист, оскільки пред`явлення конкретного обвинувачення і чітке викладення фактичних обставин кримінального правопорушення надає обвинуваченій особі можливість ефективно захищатися від такого обвинувачення та використовувати всі передбачені кримінально-процесуальним законом права на свій захист.

У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту "а" частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції, Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи (справа «Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії» від 25.07.2000 року зазначається що, «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак, у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

Відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного у своїй постанові від 01.11.2021 у справі № 161/7092/20, зазначено, що оскільки кримінальний процесуальний закон не містить вичерпного переліку порушень у складанні обвинувального акта, що обумовлює його повернення, норма п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України відсилає до ст. 291 цього Кодексу, що надає можливість визначити перелік порушень, які є похідними від закріплених у цій статті вимог до підсумкового документа досудового розслідування: порушення, які стосуються змісту та форми самого обвинувального акта (неправильність або відсутність в обвинувальному акті такої інформації, як дата і місце його складання та затвердження; формулювання обвинувачення; правова кваліфікація кримінального правопорушення тощо); порушення, які стосуються змісту та наявності додатків до обвинувального акта (недоліки реєстру матеріалів досудового розслідування; недолучення розписки підозрюваного про отримання копії обвинувального акта тощо).

Виходячи із змісту фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, вбачається, що останній, виконуючи свої службові обов`язки по охороні громадського порядку, припустився до грубого порушення права і свобод, та особистої недоторканості громадянина, за відсутності беззаперечних та обґрунтованих підозр щодо вчинення потерпілим ОСОБА_7 кримінального чи адміністративного правопорушення, перевищуючи надані йому службові повноваження, вирішив затримати ОСОБА_7 шляхом незаконного позбавлення останнього можливості вільно пересуватися, застосування до нього заходів фізичного та психічного впливу, та спеціальних засобів.

Реалізуючи свій протиправний умисел, ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що його дії явно виходять за межі наданих йому повноважень, без наявності правових підстав для застосування насильства, схопив потерпілого ОСОБА_7 за праву руку та, потягнувши за неї із значною силою , завів руку потерпілого за спину й повалив останнього обличчям до низу, під час чого завдав ОСОБА_7 удару головою об бетонну підлогу, а потім здійснив ще два удари передпліччям своєї руки по потиличній частині голови потерпілого, в результаті чого ОСОБА_7 отримав два удари обличчям об бетонну підлогу.

Суд, не вдаючись в оцінку доказів, а лише виходячи з фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, викладених в обвинувальному акті, вбачає наявні очевидні суперечності щодо об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_6 злочину, зокрема, зазначаючи про наявність у нього умислу на застосування до потерпілого спеціальних засобів, при описі протиправних дій обвинуваченого про їх застосування не зазначено. При цьому було вказано, що такі дії були вчинені без наявності правових підстав для застосування насильства, в той час як вчинення насильства за будь-яких умов не може мати правових підстав та жодний нормативно-правовий акт їх не містить.

Більш того, у формулюванні обвинувачення спочатку зазначається, що ОСОБА_6 ставиться за провину перевищення службових повноважень працівником правоохоронного органу, тобто умисне вчинення дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, що супроводжувались насильством, застосуванням спеціальних засобів, а також болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування. Однак, в кінці формулювання обвинувачення об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, полягає у вчиненні дій, які явно виходять за межі наданих працівником правоохоронного органу прав чи повноважень, і містять тільки одну з ознак, визначених у вказаній нормі кримінального закону, - які супроводжувались насильством, за відсутності ознак катування.

Крім того, суд зазначає, що при викладенні диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується ОСОБА_6 , вказано, що його дії явно виходили за межі наданих йому прав чи повноважень, в той час як при викладі фактичних обставин справи його дії виходили за межі повноважень, тому інкримінування за діяння кваліфікуючої ознаки зі сполучником «чи» є неконкретизованим та незрозумілим.

Таким чином, вказані недоліки та протиріччя, наявні в обвинувальному акті, та неконкретність висунутого обвинувачення свідчать про відсутність належного формулювання обвинувачення та порушують право обвинуваченого ОСОБА_6 , передбачене ст. 42 КПК України, знати у вчиненні якого кримінального правопорушення він обвинувачується, що унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист, чим істотно порушується право на захист обвинуваченого.

До таких висновків суд прийшов не вдаючись до оцінки доказів, а лише посилаючись на ті, обставини, які зазначені в обвинувальному акті, які в свою чергу є суперечними між собою, та на підставі яких, у разі призначення обвинувального акту до розгляду, суд позбавлений можливості виконати свій обов`язок, передбачений ст. 348 КПК України роз`яснити суть обвинувачення, оскільки вона є незрозумілою, неоднозначною і сумнівною, що призводить до можливості різного трактування та розуміння сутті обвинувачення.

З урахуванням наведеного, суд позбавлений можливості призначити судовий розгляд за наданим суду обвинувальним актом, оскільки наведені порушення закону не можуть бути усунені під час судового розгляду, а суттєво порушене право обвинуваченого ОСОБА_6 на захист під час досудового розслідування не може бути поновлене судом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне повернути обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, прокурору для його належного оформлення у розумний строк, відповідно до вимог КПК України.

Керуючись ст. ст. 291, 314, 369-372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника про повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000461 від 19.05.2021 року, відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 365 КК України, повернути прокурору відділу організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтриманням публічного обвинувачення Департаменту протидії порушенням прав людини у правоохоронній та пенітенціарних сферах Офісу Генерального прокурора для усунення вказаних недоліків протягом розумного строку.

Повний текст ухвали складено та оголошено 30 листопада 2023 року о 17.00 годині.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1