30.11.2023
Справа № 642/3387/23
Провадження № 1-кс/642/3746/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2023 року слідчий суддя Ленінського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 ,розглянувши скаргу адвоката ОСОБА_3 , діючого в інтересах потерпілого ОСОБА_4 , на бездіяльність керівника Другого слідчого відділу ( з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань , розташованого у місті Полтаві, яка полягає у не розгляді поданого ним клопотання та зобов`язання вчинити певні дії , -

В С Т А Н О В И В:

До слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова 21.11.2023 року надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 , діючого в інтересах потерпілого ОСОБА_4 , на бездіяльність керівника Другого слідчого відділу ( з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань , розташованого у місті Полтаві, ОСОБА_5 , яка полягає у не розгляді поданого ним клопотання, датованого 06.11.2023 року, у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр судових рішень за № 0000919 та зобов`язання вчинити певні дії.

В судове засідання адвокат ОСОБА_3 не з`явився, про дату, місце та час розгляду скарги був повідомлений належним чином, надав до суду письмову заяву, в якій просив розглянути скаргу у його відсутність.

Керівник Другого слідчого відділу (з дислокацією в м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого в місті Полтаві ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлялася завчасно, що підтверджується матеріалами справи, надала до суду письмову заяву з відповідними документами про надання захиснику відповіді на подане ним клопотання.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 306 КПК України, за наведених вище обставин, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу у відсутність учасників кримінального провадження.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали справи, вважає, що подана скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Відповідно до ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, дізнавача в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, дізнавача та прокурора під час досудового розслідування чітко визначено та регламентовано Главою 26 КПК України.

Відповідно до вимоги ч.1 ст. 303 КПК України встановлено виключний перелік питань, органів та посадових осіб рішення, дії та бездіяльність яких, може бути оскаржено слідчому судді на досудовому провадженні.

Так, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора:

1)бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього кодексу, а також у здійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк;

2)рішення слідчого, дізнавача, прокурора про зупинення досудового розслідування;

3)рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження;

4)рішення прокурора про закриття кримінального провадження та/або провадження щодо юридичної особи;

5)рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим;

6)рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора при застосування заходів безпеки;

7)рішення слідчого, дізнавача, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих ( розшукових) дій, негласних слідчих ( розшукових) дій;

8)рішення слідчого, дізнавача, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу.

9-1) рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків слідчим, дізнавачем, прокурором під час досудового розслідування;

10)повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом.

11) відмова слідчого, дізнавача, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.303 КПК України скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого судді, прокурора, керівника слідчого органу, слідчого є однією із найважливіших гарантій захисту громадянами своїх прав та свобод від їх порушення як з боку органів, що здійснюють розслідування та судовий контроль у кримінальному провадженні, так і з боку інших осіб, що беруть участь у ньому.

Згідно з ч.1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду.

Дане положення кореспондується зі статтею 55 Конституції України, в якій закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб та право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. У п. 53 Рішення Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» було зазначено, що «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У кримінальному провадженні такі випадки врегульовані Кримінальним процесуальним кодексом України. Зокрема, оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, дізнавача чи прокурора під час досудового розслідування має відбуватись з дотриманням певних умов.

У рішенні у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03, ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якою є право доступу до суду (рішення у справі Gоldеr v. The United Kingdom від 21 лютого 1975 року, серія А №18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги.

Аналіз вищенаведених положень кримінального процесуального закону та практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що право на оскарження слідчому судді рішень, дій чи бездіяльності особа отримує лише тоді, коли слідчий, дізнавач або прокурор прийняли певні рішення, вчинили конкретні дії або допустили конкретну бездіяльність, оскарження яких передбачено ч.1 ст. 303 КПК України.

Отже, як вбачається з матеріалів скарги, адвокат ОСОБА_3 звернувся до керівника другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкорві )ТУ ДБР, розташованого у місті Полтава ОСОБА_5 з клопотанням про порушення строків досудового розслідування, невиконання рішень Європейського суду з прав людини, надання інформації та ознайомлення з матеріалами справи у кримінальних провадженнях, внесених в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000919 та № 0000258.

Одночасно з цим, як вбачається зі змісту даної скарги, а також відповідей на клопотання захисника керівник органу досудового розслідування, яким е ОСОБА_5 , вона не здійснює досудове розслідування у кримінальних провадженнях, внесених в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000919 та № 0000258 та не входить до групи слідчих по цих провадженнях.

Враховуючи наведене вище, зазначені в скарзі адвоката ОСОБА_3 вимоги не належать до компетенції слідчого судді загального місцевого суду та взагалі не відноситься до питань, регламентованих главою 26 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303- 307, 371-372, 376 КПК України, -

У х в а л и в:

В задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 , діючого в інтересах потерпілого ОСОБА_4 , на бездіяльність керівника Другого слідчого відділу ( з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань , розташованого у місті Полтаві, яка полягає у не розгляді поданого ним клопотання та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1