Номер провадження: 11-кп/813/2546/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції (дистанційне судове провадження) між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеський слідчий ізолятор» виділенні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2023 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0002895 від 15.10.2018 року, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого за ч.2 ст.15, ч. 1 ст. 115 КК України,

встановив:

В Приморському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0002895 від 15.10.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Ухвалою суду першої інстанції задоволено клопотання прокурора та, в порядку ст.331 КПК України, продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, строком до 07.01.2024 року.

Також відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про зупинення судового провадження.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на продовження існування ризиків, які передбачені ст.177 КПК України, а саме: обвинувачений ОСОБА_7 може здійснювати спроби переховування від суду; незаконно впливати на потерпілого, та свідків, оскільки судовий розгляд даного кримінального провадження ще не розпочатий, та не перестав існувати доведений прокурором перед судом ризик можливого здійснення обвинуваченим впливу на потерпілу із застосуванням погроз.Суд першої інстанції також послався на тяжкість інкримінованих обвинуваченому злочину, вік та стан здоров`я обвинуваченого, щодо якого відсутні документально підтверджені відомості, які б перешкоджали триманню його під вартою; те, що він має постійне місце проживання, раніше не судимий, до затримання не був працевлаштований, перебував у розшуку.

Виключних обставин для зміни обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд не встановив.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Захисникпосилаючись на незаконність оскарженої ухвали стверджує, що до повідомлення про підозру ОСОБА_7 внесені недостовірні дані про час вручення та учасників дії, зокрема про участь захисника та за відсутності захисника його було допитано в якості підозрюваного. Такі ж обставини стосуються і оголошення ОСОБА_7 у розшук під час досудового розслідування, оскільки аналіз наявних в матеріалах кримінального провадження документів, вказує на внесення в них недостовірних даних. Інформація щодо переслідування ОСОБА_7 потерпілої не відповідає дійсності, оскільки такі показання потерпілої пов`язані з її хворобливим станом та фобіями на фоні вживання алкоголю та інших речовин. Звертає увагу, що ОСОБА_7 вже близько двох років перебуває у цивільному шлюбі, на теперішній час отримав дозвіл на укладення шлюбу з ОСОБА_9 , яка характеризує його лише як позитивну людину та гарного сім`янина, на утриманні якого перебуває вона та малолітня дитина 2014 р.н. - ОСОБА_7 . Обвинувачений раніше не судимий, обліках у лікарів психолога та нарколога не перебуває. Стан здоров`я ОСОБА_7 за час перебування під вартою змінився, він захворів на туберкульоз обох легень, а на теперішній час перебуває на стаціонарному лікуванні в медичній частині установи виконання покарань, утримання в якій не забезпечує належне лікування останнього, що потребує застосування до нього іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, з метою недопущення нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження до нього.

Крім того, захисник вважає, що прокурором не доведено неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, а ризики у кримінальному провадженні відсутні та під час застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а суд зобов`язаний визначити розмір застави як альтернативного запобіжного заходу.

Прокурор, будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, однак надіслав заяву, в якій просив розглядати апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 за його відсутності, просив відмовити у її задоволенні.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

З огляду на наведене, апеляційний розгляд скарги захисника проведено за відсутності прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 ; обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому Главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, за кваліфікуючими ознаками: замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Вказаний злочин, відповідно до ст.12 КК України, відносяться до особливо тяжкого злочину.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд обґрунтував з урахуванням засади верховенства права, закріпленої у ст.8 КПК України, та практики Європейського суду з прав людини (далі - Суд, ЄСПЛ) в тому числі тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим, а також наявністю ризиків: переховування від суду; впливу на потерпілу; які не перестали існувати.

Суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував свої висновки стосовно існування ризиків, пославшись на те, що оскільки обвинуваченому, у разі визнання його винуватим, загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, а тому очікування можливого суворого вироку може мати суттєве значення, з огляду на те, що останній може вдатися спроб переховуватися від суду, в тому числі і з урахуванням того, що в даному кримінальному провадженні він вже оголошувався у розшук.

Крім того, суд зазначив, що судовий розгляд даного кримінального провадження ще не розпочатий, потерпіла та свідки не допитані, що також може вказувати на продовження існування ризику можливого впливу обвинуваченого на вказаних осіб із застосуванням погроз, оскільки потерпіла заявляла раніше про те, що протягом двох місяців, які передували події, що розглядається в даному кримінальному провадження, обвинувачений постійно погрожував їй, у тому числі й вбивством.

Доводи апеляційної скарги захисника стосовно порядку вручення ОСОБА_7 повідомлення про підозру, порушення його права на захист та дотримання положень процесуального закону щодо оголошення ОСОБА_7 у розшук на стадії досудового розслідування, на даній стадії не можуть бути предметом розгляду в порядку апеляційного перегляду ухвали суду про продовження строку дії запобіжного заходу, оскільки ці питання мають досліджуватися на стадії судового розгляду обвинувального акту судом першої інстанції.

Також, колегія суддів звертає увагу, що апеляційний суд на даній стадії також не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованого обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, а також процесуальних дій, проведених під час досудового розслідування, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів. За таких обставин, доводи сторони захисту щодо необґрунтованості підозри є безпідставними.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, а також існування ризиків переховування обвинуваченого від суду та можливого впливу на потерпілу, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу останньому та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість інкримінованого йому злочину, та можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.

Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи захисника про відсутність підтвердження щодо продовження існування ризиків, апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що ОСОБА_7 може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому злочину, та вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю не зможе запобігти існуючим ризикам, що поставить під загрозу можливість завершення судового розгляду кримінального провадження, яке по суті ще не розпочате, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Доводи апеляційної скарги захисника з приводу не визначення обвинуваченому ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу, оцінені місцевим судом та знайшли своє відображення в мотивувальній частині оскарженої ухвали, відповідно до якої, суд цілком обґрунтовано послався на положення ч.4 ст.183 КПК та зазначив, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні замаху на умисне вбивство, що дає підстави для незастосування до нього альтернативного запобіжного заходу у виді застави. При цьому, питання про визначення альтернативного запобіжного заходу є правом, а не обов`язком суду.

Апеляційний суд бере до уваги доводи захисника щодо стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема долучену до виділених матеріалів кримінального провадження медичну довідку №479/ООМЧ-21-23-вн від 20.10.2023 року, яка була також предметом дослідження суду першої інстанції разом із довідкою від 09.10.2023 року ЦЛКК КНП «ООЦСЗХ» ООР», якою підтверджено діагноз обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме туберкульоз обох легень (дисемінтований).

Водночас колегія суддів звертає увагу, що місцевим судом приділено достатньо уваги інформації щодо стану здоров`я обвинуваченого, в тому числі відсутності відомостей в зазначених довідках, відповідно до яких поточний стан здоров`я обвинуваченого, не вказує на неможливість застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

При цьому, врахувавши відомості, зазначені в медичній довідці №479/ОММЧ-21-23-вн від 20.10.2023 року, місцевий суд зобов`язав керівництво ДУ «Одеський слідчий ізолятор» здійснити у разі необхідності заходи щодо конвоювання філією ЦОЗ ДКВС України в Миколаївській та Одеській областях обвинуваченого та проведення медичного обстеження та за потреби інтенсивного лікування обвинуваченого ОСОБА_7 в медичній частині зазначеної установи та у разі необхідності в спеціалізованих закладах МОЗ України.

Оскільки в суді апеляційної інстанції обвинувачений заявив про порушення його права на участь в судових засіданнях суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу місцевого суду на необхідність забезпечення права обвинуваченого на участь в подальших судових засіданнях в режимі відеоконференції, з урахуванням стану здоров`я обвинуваченого.

Апеляційний суд також бере до уваги доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 щодо неналежного надання обвинуваченому ОСОБА_7 медичної допомоги, висновки суду першої інстанції з даного приводу, та з огляду на положення ст.8 КПК України, в якій зазначено, що кримінальне провадження здійснюється з обов`язковим додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, вважає за необхідне також висловити вимогу до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та Філії ЦОЗ ДКВС України в Миколаївській та Одеській областях щодо забезпечення належного лікування обвинуваченого ОСОБА_7 у встановленому законом порядку, в тому числі, у разі необхідності, у закладі охорони здоров`я МОЗ.

Апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинувачених під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування ухвали суду першої інстанції.

Водночас враховуючи те, що обвинувачений досить тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження по суті ще не розпочатий, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 2627, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

З огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, апеляційний суд вважає існуючу тривалість розгляду даного кримінального провадження такою, що у разі невжиття місцевим судом заходів для забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеса від 09.11.2023 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0002895 від 15.10.2018 року за ч.2 ст.15, ч. 1 ст. 115 КК України залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України щодо дотримання розумного строку розгляду кримінального провадження.

Зобов`язати посадових осіб ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та Філії ЦОЗ ДКВС України в Миколаївській та Одеській областях забезпечити належне лікування обвинуваченого ОСОБА_7 у встановленому законом порядку, в тому числі, у разі необхідності, у закладі охорони здоров`я.

Звернути увагу місцевого суду на необхідність забезпечення права обвинуваченого на участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції з урахуванням стану здоров`я обвинуваченого.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4