Номер провадження: 11-кп/813/1985/23
Справа № 501/2043/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 22.06.2023 у кримінальному провадженні №0000859, внесеному до ЄРДР 27.11.2020 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецьк, Донецької області, громадянина України, пенсіонера за віком, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК Українита призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на два роки.

Покладено на ОСОБА_8 обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Строк випробування (іспитовий строк) обчислюється з моменту проголошення вироку 22.06.2023.

Строк додаткового покарання у вид позбавлення права керування транспортними засобами обчислюється з моменту набрання законної сили вироком.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 87000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 37000 грн.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 26.11.2020 приблизно о 18:00, більш точний час встановити не надалось можливим, в темний час доби, при міському електроосвітленні проїзної частини, без опадів, при сухому дорожньому покритті, керуючи технічно справним автомобілем марки «SKODA OCTAVIA TOUR», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, належить його дружині - ОСОБА_11 , маючи при собі відповідний реєстраційний документ на вказаний транспортний засіб, рухаючись по правій смузі для руху проїзної частини вул. Перемоги м. Чорноморськ Одеського району Одеської області, яка призначена для руху у двох напрямках, по одній смузі для руху у кожному напрямку, з боку вул. Олександрійська, у напрямку до вул. 5 лінія цього ж міста, наблизившись та знаходячись на нерегульованому перехресті вул. Перемоги та вул. 5 лінія м. Чорноморськ, діючи з необережності у виді злочинної самовпевненості, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, не вжив належних і своєчасних заходів, в порушення вимог пунктів 10.1. та 16.13 Правил дорожнього руху України, перед початком руху та виконанням маневру лівого повороту, не переконався в тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не дав дорогу мопеду «HONDA DIO» номер рами НОМЕР_2 , який, під керуванням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рухався по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо, тобто по відповідній правій смузі для руху проїзної частини вул. Перемоги м. Чорноморськ, з боку вул. Транспортна у напрямку до вул. Олександрійська м. Чорноморськ, а, навпаки, почав рух через перехрестя, виконуючи поворот ліворуч, тобто у напрямку до вул. 5 лінія, тим самим створив перешкоду і небезпеку для руху особі, яка керувала вказаним мопедом - ОСОБА_9 , внаслідок чого ОСОБА_8 допустив зіткнення зазначених транспортних засобів.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 були спричинені наступні тілесні ушкодження: відкриті переломи правої та лівої стегнових кісток в середній/нижній третині зі зміщенням, садна верхніх та нижніх кінцівок. Вказані тілесні ушкодження складають єдиний морфологічний комплекс тілесних ушкоджень, і згідно з п. 2.1.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України №6 від 17.01.1995 року, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Окрім того, внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди були спричинені тілесні ушкодження пасажиру вищевказаного мопеду - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: закрита травма правого плечового суглобу у вигляді вивиху акроміального кінця ключиці з розривом акроміально-ключичних та дзьобо-ключичних зв`язок. Дані тілесні ушкодження, з урахуванням їх одномоментного утворення, за своїм характером і перебігом призвели до розладу здоров`я на строк понад трьох тижнів і за цим критерієм, згідно з п. 2.2.2. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України №6 від 17.01.1995 року, відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає висновки суду викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Доводи обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано у повній мірі при призначенні покарання також інші обставини, що пом`якшують покарання, не зазначені у ст. 66 КК України, а саме: вчинення злочину вперше, позитивна характеристика за місцем проживання; стан здоров`я обвинуваченого та матеріальний стан, наявність інваліда 2 групи хворої дружини ОСОБА_11 з тяжким діагнозом, відповідно до патогістологічного дослідження від 11.03.2023 високодиференційована плоскоклітинна карцинома зі зроговінням (новоутворення альвеолярної частини тіла нижньої щелепи у фронтальній частині з язичної сторони), відповідно до витягу з історії хвороби «Гомельського обласного клінічного онкологічного диспансеру» ОСОБА_11 є онкохворою, відповідно посвідчення пенсії по інвалідності за загальним захворювання має інвалідність 2 групи, а тому потребує матеріального забезпечення, значно вищого, ніж здорова людина.

Вказує, що призначене додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та ще на такий тривалий строк є занадто суворим, оскільки що ОСОБА_8 підробляє приватним ізвозом громадян, що додатковим видом заробітку до пенсійних виплат та має на утриманні онкохвору дружину у зв`язку з чим за наявністю у потребі повинен сісти за кермо та доставити дружину до лікарні. Вважає, що у даному випадку суд першої інстанції на підставі ч. 1 ст. 69 КК України мав можливість не призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та обмежитися призначенням основного покарання.

Зазначає, що в частині цивільного позову суд проігнорував норми матеріального права та неправильно застосував їх, не дослідив у повній мірі матеріали справи, не взяв до уваги, що належними доказами позивачі не довели суми моральної шкоди, не в повній мірі врахував матеріальний стан та соціальний статус обвинуваченого ОСОБА_8 , наслідком чого виніс незаконне, необґрунтоване та неправильне по суті рішення в частині цивільного позову.

Просить вирок районного суду змінити в частині призначення покарання та призначити покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами. Змінити вирок в частині стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_9 до 20000 гривень та на користь ОСОБА_10 до 5000 гривень.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч. 2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Вирок суду в частині доведеності винуватості у скоєні обвинуваченим ОСОБА_8 інкримінованого кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом ніким з учасників кримінального провадження не оспорюється, а тому в цій частині не переглядається.

Доводи сторони захисту щодо надмірної суворості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, у зв`язку з призначенням йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Вирішуючи питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, районний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також наявність обставин, що пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Зокрема відповідно до ст. 66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 районним судом встановлено саме активне сприяння розкриттю злочину.

Також судом взято до уваги досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_8 згідно якій ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як низькі. Орган з питань пробації вважає, що виправлення ОСОБА_8 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить небезпеки для суспільства (у тому числі для окремих осіб). У випадку, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням орган пробації вважає доцільним покладання на обвинуваченого обов`язку відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Враховуючи сукупність вищезазначених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_8 необхідно для його виправлення та запобігання нових злочинів призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду та вважає, що вказані обставини надавали суду першої інстанції підстави прийти до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити зазначене покарання, оскільки саме такий вид покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Апеляційний суд вважає, що посилання обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що останній підробляє приватним ізвозом громадян, що є додатковим видом заробітку до пенсійних виплат та має на утриманні онкохвору дружину у зв`язку з чим за наявністю у потребі повинен сісти за кермо та доставити дружину до лікарні на переконання колегії суддів, не дають достатніх підстав для пом`якшення обраного йому покарання, шляхом не застосування додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Так, визначальними елементами для вирішення питання про призначення додаткового покарання ОСОБА_8 у даному випадку є: тяжкість вчиненого злочину, обставин справи та наслідки вчиненого.

Колегія суддів звертає увагу, що ПДР регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автобус є джерелом підвищеної небезпеки. Однак саме через вибіркову безкарність водіїв, які порушують Правила дорожнього руху, смертність та травматизм на дорогах України залишаються невиправдано високими, оскільки відповідально ставляться до додержання вказаних Правил вкрай мала частина водіїв.

У даному випадку кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_8 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення стосовно нього злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Відповідно належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я, життя людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність. Тому, враховуючи грубе порушення елементарних правил дорожнього руху, яке допущене обвинуваченим, призначення основного покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України без застосування додаткового покарання не буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 попередження вчинення ним нових злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

З огляду на це, колегія суддів переконана, що необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання все ж таки перевалює над посиланням захисника та обвинуваченого на те, що керування транспортним засобом для останнього є єдиним джерелом заробітку.

З вказаного приводу колегія суддів зауважує, що покарання є заходом примусу, яке застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Будь-який вид покарання, передбачений КК України, призводить до звуження прав засудженої особи. Однак таке звуження прав зумовлене правовою природою покарання, яке, окрім іншого, є заходом кримінального примусу, що застосовується від імені держави до особи, яка вчинила кримінально-каране діяння.

При цьому, Верховний Суд також неодноразово зазначав про те, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Окрім того, призначення судом першої інстанції додаткового покарання не суперечить практиці ЄСПЛ, який у рішенні від 29 червня 2007 року в справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloranandFrancisv. theUnitedKingdom») постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

У контексті наведеного, колегія суддів приходить до переконання, що переконливого обґрунтування щодо можливості пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 шляхом незастосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, в аспекті реалізації приписів статей 50, 65 КК, апеляційна скарга сторони захисту не містить, а тому колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були підстави для призначення обвинуваченому додаткового покарання, яке буде додатковим дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.

Крім того, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи сторони захисту щодо не безпідставності стягнення моральної шкоди на користь потерпілих з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У абз. 3, 4 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що при заподіяні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Відповідно до ст. 454 ЦК України відшкодування моральної шкоди може бути зменшено судом з урахуванням ступеня вини заподіювача і потерпілого та майнового стану відповідача (громадянина).

Так підстави позову та вина обвинуваченогов спричиненні моральної шкоди потерпілим діями обвинуваченого доведені у суді першої інстанції належними та допустимими доказами в їх сукупності.

При цьому, визначаючи розмір морального відшкодування, суд першої інстанції врахував ступінь страждань потерпілих.

Апеляційний суд вважає, що визначений розмір моральної шкоди є співмірним, розумним та не призведе до збагачення потерпілих.

Таким чином, апеляційний суд, всупереч доводів сторони захисту, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення на користь потерпілих визначеної судом першої інстанції моральної шкоди.

З огляду на викладене, за результатами перевірки доводів апеляційної скарги та матеріалів кримінального провадження, невідповідності призначеного судом покарання та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які були б підставою для зміни вироку першої інстанції або ставили б під сумнів законність та його обґрунтованість, колегія суддів не вбачає, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Аналізуючи сукупність усіх обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони захисту підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись статтями 370, 374, 404, 409, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 22.06.2023 у кримінальному провадженні №0000859, внесеному до ЄРДР 27.11.2020 відносно ОСОБА_8 засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Повний текст ухвали буде проголошено 30.10. 2023 року о 09:00 годині в залі судових засідань Одеського апеляційного суду № 10.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4