КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження 11-кп/824/5287/2023 Єдиний унікальний номер 752/5287/23 Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2023 року,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_10

представника потерпілого ОСОБА_11

захисників ОСОБА_6

ОСОБА_12

ОСОБА_8

у режимі відеоконференції

обвинувачених ОСОБА_7

ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , задоволено клопотання прокурора, продовжено обвинуваченим ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 - кожному - строк тримання під вартою на шістдесят днів, до 26 листопада 2023 року включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу; постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; застосувати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з забороною залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у нічний час з 23.00 год. до 07.00 год. ранку наступного дня.

Захисник вважає ухвалу такою, що містить висновки, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження (у т.ч. матеріалам клопотання прокурора).

Так, захисник зазначає, що висновок суду щодо обґрунтованості обвинувачення, як підстави для актуальності ризику, спростовується змістом обвинувального акту через його хибність. У даному кримінальному провадженні правова кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 296 КК України є помилковою та неправильною, так як очевидно вона не відповідає тим фактичним обставинам злочину та формулюванню обвинувачення, які в ньому викладені.

Як наголошує захисник, відповідно до викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та формулюванню обвинувачення - обвинувачені групою осіб вчинили хуліганські дії щодо ОСОБА_14 , заподіявши йому легкі тілесні ушкодження. При цьому, апелянт зазначає, що указані тілесні ушкодження були заподіянні без використання будь-яких знарядь, в т.ч. заздалегідь підготовлених для такого.

У свою чергу, за змістом обвинувального акту ОСОБА_13 під час указаних дій самостійно, без будь-яких прохань та вказівок з боку інших обвинувачених, дістав вогнепальну зброю з автомобіля та нею смертельно поранив потерпілого.

Із змісту викладу фактичних обставин кримінального правопорушення ОСОБА_7 та ОСОБА_9 указану зброю з автомобіля не дістають та цю зброю не використовують. Також, як звертає увагу захисник, відсутні посилання про використання ними іншої вогнепальної зброї, ніж та, яка указана в обвинувальному акті.

Згідно з викладеними фактичними обставинами кримінального правопорушення та обвинувачення, про вчинення хуліганських дій обвинувачені не змовлялись. Крім того, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 не інкриміновано таку обтяжуючу покарання обставину, як вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою (п. 2 ч. 1 ст. 67 КК України). Аналогічно і ОСОБА_13 не інкриміновано ні кваліфікуючу ознаку вчинення умисного вбивства за попередньою змовою групою осіб (п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України), ні указану вище обтяжуючу обставину.

Отже, на переконання захисника, виходячи із змісту викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та обвинувачення, а також відсутності посилань на вчинення указаних дій за попередньою змовою - обвинувачені вчинили хуліганські дії без попередньої змови на те. Відповідно, і в подальшому ОСОБА_7 та ОСОБА_9 не змовлялись з ОСОБА_13 про використання ним вогнепальної зброї проти потерпілого.

Тобто, як зазначає захисник, відповідно до буквального цитування змісту викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, мова йде про виключно про самостійні дії ОСОБА_13 без будь-якої змови з іншими обвинуваченими щодо використання (дістання її з автомобіля та вчинення пострілів) як способу умисного заподіяння смерті потерпілому. При цьому, у разі якщо б обвинуваченим було інкриміновано вчинення хуліганських дій щодо потерпілого за попередньою змовою, то мова згідно з обвинувальним актом йшла б виключно про ексцес виконавця в діях ОСОБА_13 .

Таким чином, захисник переконана, що, враховуючи буквальний зміст викладу фактичних обставин та формулювання обвинувачення, дії ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 296 КК України кваліфіковано неправильно та помилково. Враховуючи указане, їхні дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 296 КК України, тобто, вчинення ним хуліганських дій відносно потерпілого групою осіб.

Однак і ця кваліфікація діяння ОСОБА_7 є не вірною, що було наведено суду у вигляді послідовних та переконливих аргументів з посилання на повідомлення про підозру останньому.

Відповідно до повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_7 від 15 березня 2022 року, за погодженням прокурора ОСОБА_15 , останньому не було повідомлено про вчинення хуліганських дій групою осіб. У повідомленні про підозру така кваліфікуюча ознака, як вчинення хуліганських дій групою осіб, в кваліфікації діяння ОСОБА_7 відсутня, що було підтверджено стороною захисту шляхом надання копії повідомлення про підозру ОСОБА_7 . Відповідно формулювання обвинувачення та кваліфікація діяння в обвинувальному акті щодо ОСОБА_7 , вчинення хуліганства групою осіб, є незаконною, пред`явленою поза межами правової процедури визначної КПК України, з істотним порушенням права на захист ОСОБА_7 .

Захисник наголошує, що, так як обвинувальний акт є одним з кінцевих процесуальних рішень, складанням якого закінчується стадія досудового розслідування, тож правова кваліфікація діяння та обвинувальне твердження обвинувального акту будується на підставі повідомлення про підозру підозрюваному, обґрунтованої достатніми та вагомими доказами зібраними органом досудового розслідування. Тож даний обвинувальний акт містить вочевидь невірну кваліфікацію правого діяння ОСОБА_7 в частині вчинення ним хуліганських дій групою осіб, як кваліфікуючої ознаки, визначної ч. 2 ст. 296 КК України, тобто, складений в порушення правової процедури та з істотним порушенням прав на захист ОСОБА_7 . Захисник наголошує, що за таких обставин у даному обвинувальному акті кваліфікація діяння ОСОБА_7 має бути визначена лише за ч. 1 ст. 296 КК України (за відсутності групи осіб, попередньої змови та використання ним зброї).

Крім того, як зазначає апелянт, вказане підтверджується дослідженою судом частиною документів, поданих прокурором, як докази на підтвердження обставин, викладених в обвинувальному акті. В результаті чого судом було встановлено, що ОСОБА_7 ніяка зброю по відношенню до ОСОБА_16 не застосовувалася, що підтверджується протоколами огляду запису з камер відеоспостереження, встановлених по АДРЕСА_2 та відеозаписом, що знайшло своє відображення у висновку суду в ухвалі від 14 серпня 2023 року про продовження застосування запобіжного заходу. Саме таке переконання суду було підставою для застосування до ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу - застави, яка безпідставно була скасована Київським апеляційним судом.

Такі обставини, на переконання захисника, безумовно і суттєво впливають на ступінь ймовірності існування вказаних судом ризиків, як похідних від тяжкості інкримінованого правопорушення, суспільно небезпечних наслідків спричинених ним, і відповідно, тяжкості чи не тяжкості покарання, та зводить нанівець хибні висновки суду про їх існування.

Захисник переконана, що висновок суду про неможливість на даному етапі здійснити оцінку правильності кваліфікації діяння ОСОБА_7 , без оцінки усіх доказів в судовому засіданні, є хибним. Оскільки суд дослідив основні і важливі докази у справі, зокрема, первинні протоколи огляду місця події, протоколи обшуків обвинувачених, їх місць проживання та транспорту, протоколи огляду з камер відеоспостереження будинку, біля якого відбувалася подія, та один із відеозаписів послідовності та розвитку події, що породжує таку можливість. Відтак, як зазначає апелянт, суд не тільки має таку можливість, а ще й обов`язок здійснювати оцінку заявлених прокурором ризиків через оптику обставин встановлених під час дослідження доказів, особливо з огляду на їх, навпаки, спростовування висунутого ОСОБА_7 обвинувачення. А це свою чергу свідчить про неспроможність та нікчемність вказаного прокурором припущення про їх існування з прив`язкою до тяжкості діяння та обґрунтованості висунутого обвинувачення.

Разом із тим, як вважає захисник, судом проігноровано наведені захистом очевидні та беззаперечні на даному етапі факти, не наведено обґрунтування встановлення ним протилежного, зокрема, відсутні посилання на докази, якими б суд встановив обставини наявності саме ч. 4 ст. 296 КК України в діях ОСОБА_7 , що свідчить про невідповідність висновку суду матеріалам кримінального провадження та його раніше озвученим висновкам.

Крім того, оскаржуване рішення містить ще й очевидні суперечності висновків суду на предмет обґрунтованості підозри, як виправдання доцільності продовження варти. Зокрема, висновок суду про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення в частині правової кваліфікації, попри те, що кінцева підозра не містить групи осіб, не містить попередньої змови, не містить відомостей про використання ним зброї, явно суперечить іншому висновку суду про неможливість надати оцінку кваліфікації діяння ОСОБА_7 , як невід`ємну частину обвинувального акту, без дослідження безпосередньо доказів сторони обвинувачення. Остання теза ще й не відповідає фактажу, а саме вже дослідженому судом під час судового розгляду обсягу основних доказів не винуватості ОСОБА_7 .

Щодо висновку суду щодо недостатності обставин, які характеризують обвинуваченого для спростування ризиків, захисник стверджує, що ОСОБА_7 раніше не судимий, крім даної справи на сьогодні не притягається до кримінальної чи адміністративної відповідальності; перебуває в офіційному шлюбі з ОСОБА_17 , від якого має малолітню дитини; дружина ОСОБА_17 наразі, не працює у зв`язку з вихованням дитини та не має постійного джерела доходів, так як єдиним годувальником в сім`ї був ОСОБА_7 . Через це та безпідставний арешт її майна, набутого в шлюбі, сім`я ОСОБА_7 переживає значні фінансові труднощі, та потребує матеріальної допомоги.

Окрім того, як зазначає захисник, на утриманні ОСОБА_7 перебуває повнолітня дитина від попереднього шлюбу, ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який навчається у вищому навчальному закладі (НТУ «Дніпровська політехніка»). Тому, через те, що повнолітній син ОСОБА_7 продовжує навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, ОСОБА_7 продовжує утримувати його до досягнення двадцяти трьох років за наявності фінансової спроможності. Також ОСОБА_7 має постійне і тривалий час незмінне місце проживання обвинуваченого, де останній проживає разом із своєю сім`єю ( АДРЕСА_1 ); займається волонтерством та наданням благодійної допомоги в умовах воєнного стану як щодо військових, так цивільних осіб, постраждалих від російської агресії, починаючи з квітня 2022 і по нині, що підтверджується грамотою, позитивно характеризується, як від командування відповідної частини, так і конкретних фізичних осіб.

Захисник посилається, що наведені фактори, які характеризують особу та статус ОСОБА_7 в суспільстві, значно переважають твердження про побоювання ним суворості покарання за інкримінований злочин, втечі та переховування, що, на переконання апелянта, робить наведені прокурором ризики, зокрема, і переховування від правосуддя, маловірогідним в цій частині, особливо в розрізі виправдання позбавлення особи свободи. Однак, як зазначає захисник, суд відкинув дані доводи сторони захисту, не наводячи в оскаржуваному рішенні мотиви їх неврахування як доказів спростування існування ризику, які могли істотно вплинути на його висновки.

Щодо висновку суду про продовження існування ризику захисник зазначає, що судом в котре наведено висновок існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були покладені ним в основу оскаржуваної ухвали про продовження строків застосування запобіжного заходу тримання під вартою, значимість яких для кримінального провадження є безпідставно перебільшена і на теперішній час нівельована наступними встановленими обставинами, зокрема: обвинувачений невиправдано перебуває під вартою більше 11 місяців, що не відповідає ні завданню кримінального провадження, визначеного ст.2 КПК України, ні меті застосування заходу забезпечення в розрізі розумності строків його застосування. Висновок суду щодо ризику незаконного впливу на інших учасників провадження у даному провадженні, через доводи, що докази, на яких ґрунтується обвинувачення, не досліджувались, зокрема, свідки та потерпілі не допитувались, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Дані теоретичні твердження є безпідставними, неприйнятними з позиції доведення поза розумним сумнівом неналежної поведінки ув`язненого, побудовані виключно на вигадках та дієво спростовані процесуально бездоганною поведінкою ОСОБА_7 , який перебував під заставою з 15 серпня 2023 року по 7 вересня 2023 року.

На підтвердження спростування такого висновку суду захисник звертає увагу на відсутність відомостей у матеріалах судового провадження щодо заяв, повідомлень про вчинення ознак кримінального правопорушення щодо свідків чи потерпілих з боку обвинуваченого за понад 11 місяців до правоохоронних органів. Заходи безпеки до жодного свідка чи потерпілої не застосовувалися, бо з подібними заявами останні не зверталися, що говорить про надуманість даного ризику, у тому числі у період перебування ОСОБА_7 на свободі, під більш м`яким запобіжним заходом.

При цьому, захисник наголошує, що ні прокурором, ні судом не конкретизовано анкетні дані учасників, на яких ймовірно може вчинятися протиправний влив, цінність володіння ними інформації, ні спосіб впливу (тиск, погрози, підкуп, зваблення, тощо) ні мету, як хоча б теоретичне виправдання існування даного гіпотези. Втім, як наголошує захисник, усі допитані під час досудового розслідування свідки не підтвердили використання ОСОБА_7 будь-якого виду зброї у даному особистісному конфлікті по відношенню до потерпілого, чи про наявність в його діях, словах, жестах ознак керування чи координування діями інших учасників конфлікту, в частині застосування ними зброї, що і вилилося у відповідний фактаж обвинувального акту. Тож свідки у даному провадженні, навпаки, на переконання захисника, дають показання на користь ОСОБА_7 , що свідчить про нікчемність твердження прокурора про гіпотетичний влив на них з метою зміни ними своїх показань, та, відповідно, хибність висновку суду з даного приводу. Потерпілі ж не являються очевидцями події, яка є предметом судового розгляду. Жодного виду цінної інформації для встановлення обставин, які підлягають доведенню у кримінальному проваджені, не володіють.

Захисник звертає увагу, що частина основних доказів була вже досліджена судом у судових засіданнях 14 серпня 2023 року, 19 вересня 2023 року, які по наявності в них фактичних даних наочно спростовують ту правову кваліфікацію, яка вказана в обвинувальному акті. Зокрема протоколи огляду місця події, огляду речей та автомобіля, яким користувався ОСОБА_19 , оглянуто протоколи огляду усіх відеозаписів з камер відеоспостереження з фасаду будинку за адресою: АДРЕСА_2 (місце події), та встановлено судом відсутність основного речового доказу в матеріалах, а саме відеозаписів вказаної події.

Таким чином, на переконання захисника, висновок суду про існування указаного вище ризику, не кажучи про свою доведеність, є цілком надуманим, не підтверджений жодними доказами дослідженими в судовому засіданні. У такий спосіб, як зазначає захисник, суд невмотивовано погодився з припущеннями прокурора про його існування та поклав в основу свого рішення щодо його доведеності та виправданості ув`язнення ОСОБА_7 , що не має нічого спільного з юридичними поняттями обґрунтування та доказування. Відтак, є повною вигадкою суду про його встановлення та доведення конкретними доказами, про що нічого не вказано в оскаржувані ухвалі.

Захисник зазначає, що обґрунтування та мотивації неможливості застосування альтернативних запобіжних заходів в розрізі ст.194 КПК України, взагалі залишилася поза увагою суду, аргументація в оскаржуваному рішенні відсутня. Висновок суду щодо виправданості продовження запобіжного заходу ОСОБА_7 - тримання під вартою, за неможливості застосування альтернативних, обумовлений наявністю справжніх інтересів суспільства, що нівелює принцип презумпцію невинуватості, та повагу до особистої свободи, містять істотні суперечності. Зокрема, суд не навів в оскаржуваній ухвалі мотиви, в чому полягає, на його розуміння, цей суспільний інтерес у даній звичайній побутовій справі. Висновок суду не містить жодних аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного судового розгляду стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Відтак, на думку захисника, усі без виключення висновки суду у даному рішенні щодо санкціонування продовження втручання держави в права людини щодо її особистої свободи є цілком хибні.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; застосувати по відношенню до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту за адресою - АДРЕСА_3 , за виключенням необхідності отримання медичної допомоги, та необхідності прямувати до зони укриття від надзвичайних ситуацій техногенного, природного та воєнного характеру під час оголошення відповідної тривоги з покладенням обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України або на інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 214 720 грн., що станом на 1 січня 2023 року становить 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, із покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Захисник вважає, що зазначена ухвала є незаконною, немотивованою, та такою, що підлягає скасуванню, а наведені органом досудового розслідування обґрунтування існування ризиків, передбачених положеннями статті 177 КПК України, носять загальний характер та не обґрунтовані належним чином. На думку захисника, це пояснюється тим, що можливість впливу обвинуваченого на свідків, а відтак і перешкоджання досудовому розслідуванню з боку обвинуваченого, показання яких вже зібрані та зафіксовані органом досудового розслідування, навряд чи становитиме значний ризик для такого кримінального провадження. Тим більше, як наголошує захисник, доказів про наявність таких ризиків прокурором не було надано ні в судовому засіданні, ні долучено до клопотання про продовження строку тримання під вартою, про що суд в своїй ухвалі не зазначив, хоча в судовому засіданні на цьому наголошувала сторона захисту.

Також захисник звертає увагу, що будь-які твердження щодо можливості обвинуваченого ОСОБА_9 перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, не підтверджені будь-якими доказами, які б вказували на можливість обвинуваченому діяти таким чином, прямо всупереч своїй попередній поведінці, що аналогічно з можливістю вчиняти інший злочин, таке твердження прокурора є абсурдним та нелогічним.

Захисник зазначає, що в тексті обвинувального акту та у клопотанні про продовження по відношенню до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було зазначено про те, що смерть потерпілого ОСОБА_14 настала в результаті наскрізного вогнепального поранення внутрішніх органів з карабіну марки «Цвіркун С», калібру 9X21 мм, який не належав ОСОБА_9 та не був ним застосований по відношенню до потерпілого в даному кримінальному провадженні. На переконання захисника, зазначене давало суду достатньо підстав для застосування такого виду запобіжного заходу як нічний домашній арешт, виходячи з того, що застосування такого виду запобіжного заходу як домашній арешт дозволяє органам Національної поліції здійснювати контроль за поведінкою підозрюваного, що виключає можливість здійснення таким підозрюваним не те що нових злочинів, а й фактично нівелює можливість підозрюваному перешкоджати органу досудового розслідування у виконанні покладених на нього завдань під час досудового розслідування.

Крім того, як наголошує захисник, суспільна небезпечність кримінально караного діяння, в якому обвинувачується ОСОБА_9 , дозволяла слідчому судді застосувати такий вид запобіжного заходу як домашній арешт, як на це вказують положення частини 2 статті 181 КПК України, відповідно до яких домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Тобто, на переконання захисника, єдиним рівноцінним запобіжним заходом, який міг бути застосований та передбачений законом, та таким, що забезпечував права обвинуваченого на повагу та гідність, та, окрім того, у повній мірі забезпечував би здійснення досудового розслідування належним чином, був би нічний домашній арешт, застосований в порядку, передбаченому положеннями статті 181 КПК України.

Захисник стверджує, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд не перевірив всіх обставин, виходячи з яких статус ОСОБА_9 , як обвинуваченого, дозволяв би застосування до нього запобіжного заходу, якими саме доказами підтверджуються ризики, передбачені положеннями статті 177 КПК України та вагомість таких доказів з урахуванням викладеного вище, як це передбачено положеннями пункту 1 частини 1 статті 178 КПК України.

При цьому, на думку захисника, визначення запобіжного заходу у вигляді нічного домашнього арешту до підозрюваного ОСОБА_9 буде справедливим з огляду на те, що така можливість прямо передбачена положеннями КПК України, а по-друге, застосування безальтернативного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не в повній мірі відповідає ані тяжкості наслідків, самому злочину, ані поведінці самого обвинуваченого під час здійснення досудового розслідування СВ Голосіївського УП ГУ НП у місті Києві та й під час судового розгляду справи.

Захисник зазначає, що доводи сторони захисту не були враховані під час розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_9 , зокрема, звернення уваги суду на рішення Європейського суду з прав людини, зокрема, п. 80 рішення у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року. Окрім того, в частині наявності ризиків, передбачених положеннями статті 177 КПК України, на думку захисника, доводи прокурора, викладені у клопотанні, носять загальний характер та в цілому зводяться до того, що ОСОБА_9 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, тобто, на переконання захисника, єдиним обґрунтуванням застосування виключного запобіжного заходу є тяжкість потенційного покарання особі за вчинене кримінальне правопорушення, що не тільки протирічить усталеній практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої лише сама по собі тяжкість покарання за вчинений злочин не може бути підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, але й загальним принципам кримінального судочинства таким як розумність та співмірність.

Також захисником стверджується і про те, що сам ОСОБА_9 співпрацював з органом досудового розслідування в межах кримінального провадження, зокрема, брав участь в усіх слідчих діях та надав щирі та об`єктивні пояснення під час свого допиту щодо обставин подій, які мали місце ІНФОРМАЦІЯ_2. Зазначена взаємодія ОСОБА_9 з органом досудового розслідування може свідчити лише про відсутність будь-яких об`єктивних доказів того, що приблизно після більше ніж одинадцяти місяців триваючого досудового та судового розслідування перебування обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою, невідомо з яких причин, змінить ставлення останнього до виконання покладених на нього обов`язків, а відтак самостійно сприятиме виникненню ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, яких на даний момент не існує.

Як зазначає захисник, відсутність будь-якої оцінки обставин наявності ризиків, встановлених положеннями частини 1 статті 177 КПК, та незастосування слідчим суддею при обранні виду запобіжного заходу положень статті 181 КПК України, призвела до застосуванню по відношенню до ОСОБА_9 найбільш суворого з можливих запобіжних заходів - тримання під вартою.

Окрім того, захисник вказує про те, що існує необхідність змінити запобіжний захід, оскільки немає потреби особу, яка раніше не судима, вперше вчинила злочин, розкаялась, визнала свою вину частково, вчиняє дії щодо компенсації завданих збитків потерпілій стороні та допомагала розслідуванню, тримати під вартою. Навпаки, обрання до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, полегшить і пришвидшить судовий розгляд.

Захисник, з посиланням на положення КПК України та рішення ЄСПЛ, вважає, що справедливим та співмірним і таким, що забезпечить належне виконання своїх обов`язків обвинуваченим, може бути застосований запобіжний захід у виді застави, а зазначені положення КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при визначенні розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також, за певних обставин, - шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Захисник зазначає, що судом першої інстанції не було в повній мірі враховано, що ОСОБА_9 раніше не судимий, відповідно до характеристик є неконфліктною особою, має місце роботи та стійкі соціальні зв`язки та характеризується як врівноважена та порядна людина, поведінка якої не дозволяє стверджувати про схильність порушувати громадський порядок. Також ОСОБА_9 , усвідомлюючи відповідальність та визнаючи частково завдані збитки потерпілій стороні, щиро готовий компенсувати завдану шкоду, про що свідчать квитанції про відправлення поштового переказу потерпілій стороні на суму 3000 грн., 3500 гри. та 3000 гри. на ім`я ОСОБА_20 . Окрім того, ОСОБА_9 вів соціально активний спосіб життя, займався спортом, громадський порядок не порушував, алкоголем та наркотичними речовинами не зловживав, і під час досудового розслідування і зараз активно сприяв розкриттю злочину, пішов на зустріч слідству, допомагав і допомагає у встановленню істини у справі, став на шлях виправлення та не збирається повторювати своїх помилок.

Зважаючи на матеріальний стан підозрюваного, встановлені ризики та обставини кримінального провадження, захисник вважає, що визначення судом застави у розмірі 214720 грн., що станом на 1 січня 2023 року становить 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з одного боку буде утримувати підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого, не перетворить обраний йому запобіжний захід на безальтернативне ув`язнення.

23 жовтня 2023 року захисником ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подані доповнення до апеляційної скарги, в яких захисник звертає увагу на те, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2023 року відносно всіх обвинувачених продовжений строк дії запобіжного заходу до 12 жовтня 2023 року. При цьому обвинуваченому ОСОБА_9 визначено розмір застави - 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 805200 грн., які були сплачені рідними ОСОБА_9 та він був звільнений з-під варти. Ухвалою Київського апеляційного суду від 7 вересня 2023 року, на думку захисника, безпідставно, без будь-яких об`єктивних підстав, скасовано застосування запобіжного заходу у виді застави та продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_9 до 12 жовтня 2023 року. За період перебування під заставою ОСОБА_9 виконував всі покладені на нього обов`язки, став на шлях виправлення, жодним чином не впливав ні на свідків, ні на потерпілих, зареєструвався як приватний підприємець, почав працювати, жодних покладених на нього обов`язків не порушував.

На переконання захисника, така поведінка обвинуваченого свідчить про відсутність ризиків, про які зазначає прокурор у своєму клопотанні про продовження строку дії запобіжного заходу, а тому захисник вважає, що такий запобіжний захід як нічний домашній арешт або застава з покладенням відповідних обов`язків, буде ефективним та достатнім.

Ухвала суду відносно обвинуваченого ОСОБА_13 не оскаржується.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України з суду першої інстанції витребувані копії наведених документів.

Заслухавши доповідь судді,

- позицію захисників та обвинувачених з наведенням додаткового обґрунтування на підтримку поданих апеляційних скарг, у тому числі, на те, що прокурором під час судового розгляду було вказано, що ризик переховування обвинувачених, з урахуванням того, що вони перебували під запобіжних заходом - заставою і порушень не допускали, на даний час не підтверджується;

- прокурора та представника потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи їх безпідставними, та наголошуючи на тому, що поведінка обвинувачених та їх захисників свідчить, у тому числі, про наявність ризику переховування обвинувачених,

- дослідивши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів, з дотриманням положень ст. 404 КПК України, доходить такого висновку.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що у провадження Голосіївського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0002491 за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_7 - кожного - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, ОСОБА_13 - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України.

За змістом обвинувальному акту ОСОБА_9 та ОСОБА_21 висунуто обвинувачення у тому, що ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 15 год. ОСОБА_9 , ОСОБА_21 разом з ОСОБА_13 перебували у подвір`ї біля під`їзду 1 будинку АДРЕСА_4 поблизу автомобіля «Лексус» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був припаркований на проїзній частині дороги та у салоні якого знаходилась вогнепальна зброя - карабін марки «Цвіркун» калібру 9х21 мм, № НОМЕР_2 , про що достовірно знали ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_13 .

Приблизно о 15.10 год. по зазначеній проїжджій частині дороги на автомобілі марки «Хюндай» реєстраційний номер НОМЕР_3 проїжджав ОСОБА_14 . Оскільки ОСОБА_14 не мав змоги проїхати по проїжджій частині дороги через перешкоду у вигляді автомобіля марки «Лексус» реєстраційний номер НОМЕР_4 , він зробив зауваження ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 . На дане зауваження зазначені особи відреагували в агресивній формі та розпочали нецензурно висловлюватися в бік ОСОБА_14 , в результаті чого виник конфлікт між ними, у ході якого у ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та ОСОБА_9 виник умисел, спрямований на грубе порушення громадського порядку групою осіб та спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_14

ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , достовірно розуміючи, що перебувають у громадському місці на подвір`ї біля під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раніше виниклого конфлікту між ними та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2, приблизно о 15.15 хв., діючи умисно, протиправно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , грубо порушуючи громадський поряд, з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилось в зневажливому ставленні до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, байдужим ставленням до суспільних відносин, які забезпечують спокійний відпочинок громадян і дотримання правил поведінки в побуті, групою осіб, умисно розпочали наносити удари кулаками рук по голові та тулубу ОСОБА_14 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді: садна в лобній ділянці справа та на передній поверхні правого коліна; синця на нижній повіці лівого ока та на тильній поверхні правої кисті, забійної рани в лобній ділянці зліва, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Під час вчинення хуліганських дій ОСОБА_13 , достовірно знаючи, що в автомобілі марки «Лексус» реєстраційний номер НОМЕР_4 знаходиться карабін марки «Цвіркун С», калібру 9x21 мм, № НОМЕР_5 , який був споряджений бойовими патронами, у ОСОБА_13 виник злочинний умисел на заподіяння смерті ОСОБА_14 з хуліганських спонукань.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння смерті ОСОБА_14 з хуліганських спонукань, ОСОБА_13 , грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, нехтуючи загальнолюдськими правилами співжиття та нормами моралі, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій та незворотність їх наслідків у вигляді смерті ОСОБА_14 , бажаючи їх настання, діючи умисно, з надуманих спонукань, дістав з автомобіля марки «Лексус» державний номерний знак НОМЕР_4 карабін марки «Цвіркун С», калібру 9x21 мм, № НОМЕР_5 , який був споряджений бойовими патронами та, тримаючи його в руках, здійснив постріли в область тулуба ОСОБА_14 , чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді: наскрізного зажиттєвого кульового вогнепального поранення живота з проникненням в порожнину живота, з ушкодженням внутрішніх органів з м`якими тканинами, з крововтратою та шоком, в результаті якого ОСОБА_14 одразу помер.

Вказане вогнепальне поранення живота порожнини має ознаки тяжкого тілесного ушкодження (небезпека для життя, проникаючого поранення живота, крововтрати та шоку) та знаходиться в прямому причинно-наслІдковому зв`язку з настанням смерті.

У свою чергу, ОСОБА_22 , ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , розуміючи наслідок та протиправність вчинених дій, покинули місце вчинення злочину.

Дії ОСОБА_9 та ОСОБА_7 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 4 ст. 296 КК як хуліганство, тобто, грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповага до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчиненому групою осіб, із застосуванням вогнепальної зброї, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.

Зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що на стадії судового розгляду до суду надійшли клопотання прокурора про продовження кожному обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_9 клопотання обґрунтовані тим, що кожний з них обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України. Судом неодноразово кожному обвинувачених продовжувався запобіжний захід у виді тримання під вартою, у тому числі ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2023 року - до 12 жовтня 2023 року включено.

Як зазначено у клопотаннях, на теперішній час ризики, передбачені ст. 177 КПК України, є наявними, а також на даний час не встановлено будь-яких даних про їх зменшення чи відсутність, а тому обраний запобіжних захід відносно обвинувачених є дієвим та таким, що відповідає меті досягнення основних цілей кримінального провадження та неможливості настанні зазначених ризиків і попередження ї настання.

Прокурор вважає, що наразі залишається можливість незаконного впливу на свідків з боку обвинуваченого, зокрема, з огляду на встановлену кримінальним процесуальним законом процедуру отримання показань свідків, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні. На даний час судом не допитано свідків і потерпілих. Прокурор наголошує, що враховуючи відомості про особу кожного з обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , а також той факт, що вони обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, можна дійти висновку щодо здатності кожного з них на застосування або погрози застосування насильства стосовно свідків та потерпілих з метою уникнення відповідальності.

Наявність ризику вчинення обвинуваченими іншого кримінального правопорушення підтверджується тим, що кожному з них інкримінується вчинення тяжкого злочину проти громадського порядку та моралі. Обвинувачений ОСОБА_9 раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КК України, а обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, що підтверджується довідкою про судимість. На переконання прокурора, вказані обставини свідчать про здатність обвинувачених до протиправних дій та наявність ризику впливу на потерпілих та свідків.

Прокурор зазначає, що з огляду на встановлені обставини, враховуючи відомості про кожному з обвинувачених, стосовно них не можна застосовувати більш м`які запобіжні заходи, оскільки вони не забезпечать виконання кожним з обвинувачених покладених на нього процесуальних обов`язків та належну процесуальну поведінку кожного з обвинувачених, а також не забезпечать можливості попередження ризиків, передбачених ст.. 177 КПК України.

Прокурор наголошує у клопотаннях, що при вирішення питання про застосування такого запобіжного заходу як тримання під вартою до кожного з обвинувачених, повинні бути забезпечені не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

За змістом оскаржуваної ухвали потерпіла та її представник підтримали позицію прокурора.

Захисник ОСОБА_6 подала клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт з забороною залишати місце проживання у певний період доби. Послалась на неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого органом досудового розслідування, мінімізацію ризиків, які були підставою для застосування найбільш суворого запобіжного заходу. Вказала, що обвинувачений має сім`ю, стійкі соціальні зв`язки, не має наміру переховуватись від суду, незаконно впливати на учасників провадження чи будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Захисник ОСОБА_8 подав заперечення на клопотання прокурора, вказавши на відсутність доказів на підтвердження існування зазначених у клопотанні прокурора ризиків. З урахуванням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , котрий сприяв слідству, позитивно характеризується, має стійкі соціальні зв`язки, висловив готовність нести відповідальність за вчинене, мав зразкову поведінку під час дії запобіжного заходу у виді застави, влаштувався на роботу, на думку захисника, мета застосування запобіжного заходу може бути досягнута шляхом зміни тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема, на заставу чи на домашній арешт.

Обвинувачені підтримали захисників.

Згідно з положеннями ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При цьому, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою.

Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримано.

За результатами розгляду поданих стороною обвинувачення та захисту клопотань ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , задоволено клопотання прокурора, продовжено обвинуваченим ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 - кожному - строк тримання під вартою на шістдесят днів, до 26 листопада 2023 року включно.

Ухвала суду обґрунтована тим, що обвинувачені обґрунтовано підозрюються у вчиненні кримінальних правопорушень. Ризики та обставини, які були підставою для застосування щодо обвинувачених запобіжних заходів у виді тримання під вартою, на сьогодні не зменшились та продовжують існувати, судом не закінчено з`ясування фактичних обставин кримінального провадження та перевірку їх доказами, не допитано потерпілих, свідків та самих обвинувачених.

З огляду на характер інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані про особу обвинувачених, а також, зважаючи на розмір покарання, що їм загрожує, на думку суду, обвинувачені можуть переховуватися від суду, впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні.

Наявність в обвинуваченого ОСОБА_7 , котрий в силу ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимості, сім`ї, працевлаштування обвинуваченого ОСОБА_9 , а також явка ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в судові засідання в період дії відносно них альтернативного запобіжного заходу у виді застави, на переконання суду, на даний час не зменшує існування зазначених ризиків та не може бути підставою для зміни запобіжних заходів.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що застосування щодо кожного з обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, на даній стадії судового провадження буде недостатнім для запобігання ризикам, не забезпечить дієвості кримінального провадження та виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків.

Окрім того, на думку суду, продовження тримання під вартою в даному випадку виправдано наявністю справжніх інтересів суспільства, що, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.

В силу приписів п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, а також з огляду на висновки, викладені в ухвалі Київського апеляційного суду від 7 вересня 2023 року, підстав для визначення обвинуваченим розміру застави суд не вбачає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Так, колегія суддів враховує, що з наявних матеріалів встановлено, що питання продовження строку тримання обвинувачених під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, органом досудового розслідування у кримінальному провадженні встановлені обставини, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що обвинувачені, можливо, вчинили певний злочин, оскільки прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 набули статусу обвинувачених, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження наданих сторонами доказів.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисників в частині правильності кваліфікації дій кожного з обвинувачених, доведеності або недоведеності винуватості кожного з них у вчиненні інкримінованого кожному злочину; наявності або відсутності в діях кожного з них складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого вони обвинувачуються; допустимості, належності, достатності, або навпаки, доказів у кримінальному провадженні. Не вправі давати таку оцінку на стадії судового розгляду і суд першої інстанції, оскільки оцінка доказам може бути надана у нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті, а тому доводи апеляційних скарг в цій частині є безпідставними.

За змістом оскаржуваної ухвали, приймаючи рішення про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, врахувавши обставини інкримінованого кожному з обвинувачених кримінального правопорушення, наслідків, виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам, з чим погоджується й колегія суддів.

Згідно з даними про особу кожного з обвинувачених, які містяться як у клопотанні прокурора, так і у документах, наданих стороною захисту, обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_7 є раніше не судимими.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

За змістом висунутого ОСОБА_9 та ОСОБА_7 обвинувачення кожному з них інкримінується вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 12 років.

Серйозність покарання, яке загрожує кожному з обвинувачених у разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованого кожному з них злочину, саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинувачених переховуватися від суду, оскільки суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Колегія суддів погоджується, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинувачених переховуватися від суду з метою уникнути покарання.

Водночас, колегія суддів враховує, що прокурор під час розгляду клопотання в суді першої інстанції зазначила, що, з огляду на те, що обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_7 три тижні перебували під запобіжним заходом - заставою, будь-яких даних про їхнє ухилення немає, а, відтак, прокурор вказала про відсутність ризику переховування обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 .

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги позицію представника потерпілого і прокурора під час апеляційного розгляду, які наголосили на наявності такого ризику з огляду на дії обвинувачених після вчинення злочину та поведінку у подальшому сторони захисту, якою застосовувались різні заходи для зриву судового засідання під час апеляційного розгляду апеляційних скарг на попередню ухвалу суду. Зазначені обставини, на переконання представника потерпілого, свідчать і про наявність ризику перешкоджання кримінальному провадженню.

Окрім того, представник потерпілого наголосив на тому, що частина даних, які надані стороною захисту, які характеризують особи обвинувачених, є неправдивою, що підтверджується відповідними доказами, і вказані обставини, як зазначив представник потерпілого, свідчить про те, що обвинувачені роблять все для того, щоб ввести в оману суд та вийти з-під варти.

За встановлених обставин колегія суддів вважає, що, хоча ризик переховування і значно зменшився, проте, продовжує існувати на даний час.

Що стосується ризику впливу на потерпілу та свідків, то колегія суддів враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від потерпілу та свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що ризик впливу на потерпілу та свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від потерпілих та свідків, дослідження їх судом, та з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на вказаних осіб лише актуалізується.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, потерпіла та свідки ще не допитані під час судового розгляду кримінального провадження. При цьому, представник потерпілого зауважив, що після того, як ОСОБА_9 та ОСОБА_7 були звільнені з-під варти, потерпіла змінила декілька адрес проживання, оскільки боїться. І хоча йому невідомо про погрози, проте, з урахуванням особистості кожного з обвинувачених, обставин інкримінованого їм злочину, такі обставини можуть з`явитись, потерпіла займає активну позицію у доведеності обвинувачення.

За викладених обставин колегії суддів вважає небезпідставним наявність ризику впливу на потерпілу та свідків, і в цій частині стороною захисту не наведено змістовного спростування.

За наведених обставин колегія суддів вважає непереконливими доводи сторони захисту про те, що ні прокурором, ні судом не конкретизовано анкетні дані учасників, на яких ймовірно може вчинятися протиправний влив, цінність володіння ними інформації, ні спосіб впливу (тиск, погрози, підкуп, зваблення, тощо), ні мету, при тому, що усі допитані під час досудового розслідування свідки не підтвердили використання ОСОБА_7 будь-якого виду зброї у даному особистісному конфлікті по відношенню до потерпілого, чи про наявність в його діях, словах, жестах ознак керування чи координування діями інших учасників конфлікту, в частині застосування ними зброї, що і вилилося у відповідний фактаж обвинувального акту; що потерпілі не являються очевидцями події, яка є предметом судового розгляду, та жодного виду цінної інформації для встановлення обставин, які підлягають доведенню у кримінальному проваджені, не володіють, оскільки оцінка показанням як свідків, так і потерпілої, може бути надана судом першої інстанції тільки за результатами розгляду даного кримінального провадження та допиту вказаних осіб безпосередньо під час судового розгляду.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до положень ст. 178 КПК України при вирішенні питання продовження строку дії запобіжного заходу слід враховувати міцність соціальних зв`язків кожного обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність у нього родини й утриманців.

Зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що судом першої інстанції при розгляді поданих клопотань враховані: наявність в обвинуваченого ОСОБА_7 , котрий в силу ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимості, сім`ї, працевлаштування обвинуваченого ОСОБА_9 , а також явка ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в судові засідання в період дії відносно них альтернативного запобіжного заходу у виді застави. Проте, суд першої інстанції дійшов висновку, що на даний час наведені дані щодо особи кожного з обвинувачених не зменшує існування зазначених ризиків та не може бути підставою для зміни запобіжних заходів.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки або домашнього арешту не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, у тому числі щодо належного виконання обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до кожного з обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у тому числі за станом здоров`я, сторонами не надано.

Згідно з ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З огляду на те, що обвинуваченим інкримінується вчинення злочину із застосуванням насильства, що потягло за собою спричинення ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незастосування у кримінальному провадженні щодо кожного з обвинувачених запобіжного заходу у виді застави.

Приймаючи до уваги вищенаведені ризики, які на даний час продовжують існувати, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що встановлені на даний час обставини виключають об`єктивну можливість на даний час застосування до кожного з обвинувачених іншого, більш м`якого запобіжного заходу, а відтак доводи апеляційних скарг захисників про зміну обвинуваченим запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт є непереконливими.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів доходить висновку, що оскільки остаточне рішення у кримінальному провадженні ще не прийнято, встановлені ризики продовжують існувати, і встановленими обставинами спростовуються доводи апеляційних скарг захисників про відсутність ризиків і доказів на їх підтвердження.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

У зв`язку з встановленими під час апеляційного розгляду обставинами колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства із з`ясуванням всіх існуючих на даний час обставин, які мають значення для вирішення справи, а відтак постановлене судове рішення є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, а тому відсутні підстави для її скасування, у зв`язку з чим апеляційні скарги захисників в інтересах обвинувачених не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2023 року, якою обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_7 - кожному - продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, , до 26 листопада 2023 року включно, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4