Справа № 487/680/24
Провадження № 1-кс/487/827/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2024 м.Миколаїв

Слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва клопотання слідчого Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0000140 від 20.01.2024 за ч. 4 ст. 402 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_5 ,-

ВСТАНОВИВ:

Слідчий Першого слідчого відділу (з дислокацією у місті Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0000140 від 20.01.2024 за ч. 4 ст. 402 КК України звернувся до слідчого судді з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_5 строком на 60 днів.

В обґрунтування клопотання слідчий посилався на обґрунтованість підозри за ч. 4 ст. 402 КК України та наявність ризиків, передбачених пп. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, неможливість застосування до підозрюваного більш м`яких запобіжних заходів.

В судовому засіданні прокурор клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підтримала, наполягала на його задоволенні, посилаючись на наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Підозрюваний ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання слідчого, не погодився з обставинами, викладеними в повідомленні про підозри. Пояснив, що внаслідок отримання поранення 24-25.11.2023 проходив лікування, 27.12.2023 під час проходження ВЛК лікар-офтальмолог надала висновок про те, що він не придатний для проходження служби в морській піхоті, але придатний для військової служби, проте, мабуть через халатність лікарів, це не було відображено у висновку ВЛК, оскаржити його він не встиг. Відмовився виконувати наказ за станом здоров`я, через проблеми з зором. Діагнози в довідці ВЛК №550 відбражено правильно, проте він не згоден з висновком про придатність до служби в морській піхоті.

Захисник підозрюваного - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання слідчого, посилаючись на необґрунтованість підозри і припущення існування ризиків, а в разі, якщо суд дійде до висновку про обґрунтованість підозри, застосувати запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали, якими обґрунтовується клопотання, слідчий суддя приходить до наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Метою застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (ч.1 ст. 177 КПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 183 КПК України встановлено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

При розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України").

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Так, судом встановлено, що Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000140 від 20.01.2024 за ч. 4 ст. 402 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 02.02.2023 громадянином ОСОБА_5 було укладено з Міністерством оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_1 , контракт про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України на посадах осіб солдатського сержантського та старшинського складу.

Згідно з наказом командира ВЧ НОМЕР_1 № 35 від 02.02.2023 ОСОБА_5 призначено на відповідну посаду та зараховано до списків особового складу вказаної ВЧ та поставлено на всі види забезпечення.

Згідно з наказом командира ВЧ НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 16.11.2023 № 296 молодшого сержанта ОСОБА_5 призначено на посаду гранатометника 1 відділення морської піхоти 3 взводу морської піхоти 2 роти морської піхоти 1 батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації, є день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо).

Відтак, з 02.02.2023, тобто з моменту зарахування ОСОБА_5 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , останній набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.

Військова частина НОМЕР_2 на січень 2024 року залучена до здійснення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії і знаходиться у районі ведення бойових дій на території Херсонської області у складі створених (діючих) угрупувань військ (сил) Сил оборони держави, а особовий склад військової частини НОМЕР_2 виконує бойові завдання на лінії безпосереднього збройного зіткнення із супротивником.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» надається визначення терміну воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

З моменту видання Президентом України Указу «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 на території України почав діяти воєнний стан, який триває дотепер.

Згідно з п. п. 1, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Згідно зі ст. 31 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

У відповідності до ч. 2 ст. 111 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, командир роти (корабля 4 рангу) підпорядковується командирові батальйону (дивізіону кораблів) і є прямим начальником усього особового складу роти (корабля).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 10.05.2023 № 110 лейтенант ОСОБА_7 призначений на посаду командира 2 роти морської піхоти 1 батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_2 .

Отже, для молодшого сержанта ОСОБА_5 як гранатометника 1 відділення морської піхоти 3 взводу морської піхоти 2 роти морської піхоти 1 батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_2 , станом на січень 2024 року, прямим начальником був командир 2 роти морської піхоти 1 батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_2 лейтенант ОСОБА_7 , накази якого молодший сержант ОСОБА_5 , як підлеглий, зобов`язаний беззастережно виконувати, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до лейтенанта ОСОБА_7 з повагою, як того вимагає ст. 30 Статут внутрішньої служби Збройних Сил України.

Про порядок проходження військової служби в умовах воєнного стану молодшому сержанту ОСОБА_5 достеменно було відомо і до часу вчинення непокори останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Проходячи військову службу, молодший сержант ОСОБА_5 , відповідно до вимог ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог ст. ст. 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази, забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Командир (начальник) має право віддавати підлеглому накази, а підлеглий зобов`язаний їх виконати сумлінно, точно та у встановлений строк.

Згідно зі ст. 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Відповідно до ст. 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовець після отримання наказу відповідає: «Слухаюсь» і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 КК України, наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Разом з тим, молодший сержант ОСОБА_5 у порушення наведених вимог законодавства підозрюється у порушенні встановленого порядку несення військової служби, за наступних обставин.

Так, наказом командира 2 роти морської піхоти 1 батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_7 , викладеним у бойовому наказі № 49 від 20.01.2024, молодшому сержанту ОСОБА_5 доведено про необхідність до 23:30 год 20.01.2024 переправитися на лівий берег р. Дніпро в район АДРЕСА_1 та перейти в підпорядкування командиру десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_2 з метою підвищення боєздатності десантно-штурмової роти, яка стримує наступ окупаційних сил російської федерації у вищевказаному населеному пункті.

Наказ лейтенанта ОСОБА_7 у день його видання 20.01.2024 був доведений особисто молодшому сержанту ОСОБА_5 у формі усного та письмового наказу в с. Шевченкове, Миколаївського району, Миколаївської області.

Відданий наказ лейтенанта ОСОБА_7 був сформульований чітко і не допускав подвійного тлумачення. При цьому, молодший сержант ОСОБА_5 не звертався до лейтенанта ОСОБА_7 з проханням уточнити наказ, тобто в повній мірі усвідомлював його та зобов`язаний був виконувати.

При цьому, наказ виданий у встановленому Законом порядку, відповідною особою в межах наданих йому повноважень, зміст наказу не суперечив чинному законодавству, та не був пов`язаний з порушенням конституційних прав та свобод молодшого сержанта ОСОБА_5 , не носив в собі подвійного тлумачення та явно злочинного змісту, у зв`язку з чим підлягав беззастережному та неухильному виконанню з боку останнього.

Проте, молодший сержант ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом та проходячи військову службу на посаді гранатометника 1 відділення морської піхоти 3 взводу морської піхоти 2 роти морської піхоти 1 батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_2 , перебуваючи в тимчасовому місці дислокації 2 роти морської піхоти 1 батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_2 в АДРЕСА_2 , 20.01.2024 (точний час в ході досудового розслідування не встановлений), отримавши наказ командира 2 роти морської піхоти 1 батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_7 , викладений у бойовому наказі №49 від 20.01.2024 про необхідність до 23:30 год переправитися на лівий берег р. Дніпро в район АДРЕСА_1 та перейти в підпорядкування командира десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_2 з метою підвищення боєздатності десантно-штурмової роти, яка стримує наступ окупаційних сил російської федерації у вищевказаному населеному пункті, всупереч вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 9, 11, 16, 28, 30, 35, 37, 70, 71 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, порушуючи військову дисципліну, діючи умисно, з метою ухилення від обов`язків військової служби, прийнявши наказ командира 2 роти морської піхоти 1 батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_7 , викладений у бойовому наказі до виконання, прямо виразив небажання виконувати наказ командира, що супроводжувалось усною та письмовою відмовами, висловлюючи відкрито негативне ставлення до наказу та небажання його виконувати, тобто відкрито відмовився виконати наказ.

20.01.2024 ОСОБА_5 було затримано за відмову виконати бойовий наказ командира та 21.01.2024 йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, - у непокорі, тобто у відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненої в умовах воєнного стану.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

При цьому слід зауважити, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення. Слідчий суддя, на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Наявні докази, які містяться в матеріалах клопотання по кримінальному провадженню, свідчать про обґрунтованість підозри ОСОБА_5 , це, зокрема, дані повідомлення командира ВЧ НОМЕР_2 від 20.01.2024 про вчинення кримінального правопорушення, витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_2 №296 від 16.11.2023 про прийняття нової посади ОСОБА_5 , витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 10.05.2023 №110 про виконання службових обов`язків за посадою ОСОБА_7 , витягу з наказу командира 2рмп 1бмп 38обрмп лейтенанта ОСОБА_8 , довідки №550 від 10.01.2024 військово-лікарської комісії, відповідно до якої ОСОБА_5 придатний до служби в морській піхоті, рапорту ОСОБА_5 від 20.01.2024 про відмову виконати наказ, протоколів допиту свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 від 20.01.2024.

Суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування зазначені докази є достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Злочин за ч. 4 ст. 402 КК України, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_5 , відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів та за його вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років.

Таким чином, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному ОСОБА_5 у разі доведеності його вини, суд переконаний, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, існує і є обґрунтованим.

Слідчим у клопотанні доведено існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, з урахуванням встановлених досудовим розслідуванням обставин є підстави вважати, що перебуваючи на волі, ОСОБА_5 може незаконно впливати на свідків, з якими проходить службу у одному підрозділі військової частини і тому може контактувати з ними.

Крім того, слідчий суддя вважає, що існує ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто підозрюваний може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки, будучи військовослужбовцем, в умовах воєнного стану підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби, вбачає за можливе порушення військової дисципліни, невиконання наказів. В судовому засіданні ОСОБА_5 також повідомив, що в разі повернення до місця дислокації військового підрозділу не готовий виконувати накази про бойове завдання.

Ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України слідчим суддею не встановлений.

Слідчий суддя при обранні запобіжного заходу, відповідно до ст. 178 КПК України, враховує вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, а також вік та стан здоров`я підозрюваного, які не є перешкодою для утримання його в умовах слідчого ізолятору; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, який постійно проживає в АДРЕСА_3 разом з матір`ю та бабусею, розлучений, має на утриманні малолітню дитину; є військовслужбовцем військової служби за контрактом; раніше не судимий.

Тому з урахуванням обставин справи, враховуючи тяжкість злочину у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_5 в умовах воєнного стану, дані про особу підозрюваного, суд вважає обґрунтованим клопотання слідчого про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Доводи, на які посилався захисник, не зменшують встановлені ризики, а тому слідчий суддя приходить до висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою в повній мірі відповідає меті його застосування, забезпеченню виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та запобіганню спробам вчинити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України. Застосування більш м`яких запобіжних заходів до ОСОБА_5 є недостатнім.

Крім того відповідно до положень ч. 8 ст. 176 КК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Суд не вбачає підстав для визначення розміру застави, враховуючи те, що підозрюваний ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, зобов`язаний захищати незалежність та територіальну цілісність України, проте, в період воєнного стану вбачає за можливе порушення військової дисципліни, у зв`язку з чим підозрюється у вчиненні тяжкого злочину в умовах воєнного стану.

Враховуючи вищевикладене, клопотання слідчого про застосування до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 176-178, 183, 193 КПК України,-

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі "Миколаївський слідчий ізолятор" строком на 60 днів до 19 березня 2024 року включно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Повний текст ухвали оголошений 23.01.2022.

Слідчий суддя ОСОБА_1