Номер провадження: 11-кп/813/1960/23
Справа № 513/497/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 червня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000248 від 05 березня 2021 року відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Гвоздавка Друга Любашівського району Одеської області, громадянин України, з неповною середньою освітою, раніше не судимого, який не працює, інваліда 2 групи, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 червня 2023 року, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід - тримання під вартою.

Строк відбування покарання визначено обчислювати з моменту затримання - з 04 березня 2021 року.

Вирішено питання стосовно процесуальних витрат, речових доказів.

Оскарженим вироком встановлено, що 04.03.2021 приблизно о 22 годині 00 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в одній з кімнат будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинувачений ОСОБА_8 в ході раптово виниклої сварки з потерпілим ОСОБА_9 , яка виникла на тлі того, що останній просив припинити сварку обвинуваченого ОСОБА_8 з його співмешканкою ОСОБА_10 , не змігши припинити дії обвинуваченого ОСОБА_8 , спочатку пригрозив, а потім наніс один удар лезом господарської сокири в область голови обвинуваченого ОСОБА_8 , спричинивши йому рубаної рани тім`яно-потиличної ділянки голови, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Далі,обвинувачений ОСОБА_8 , з метою спричинення тілесних ушкоджень, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та те, що його дії спрямовані на спричинення шкоди здоров`ю потерпілому ОСОБА_9 , при цьому не переслідуючи за мету спричинити йому смерть, усвідомлюючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків в результаті своїх дій, умисно вихопив із рук останнього господарську сокиру, як знаряддя злочину, взявши обома руками за дерев`яне руків`я, умисно наніс потерпілому ОСОБА_9 3 (три) удари обухом сокири в область голови справа, в результаті будучи травмованим не встояв на ногах останній впав на підлогу кімнати.

Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень умисно, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій та бажаючи настання злочинних наслідків, обвинувачений ОСОБА_8 умисно наніс лежачому на підлозі потерпілому ОСОБА_9 ще 1 (один) удар обухом вищевказаної сокири в область голови зліва, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травми у вигляді садна лобової ділянки голови зліва, 2-х забійних ран правої скроневої ділянки голови, забійної рани потиличної ділянки голови справа, вогнищевих крововиливів м`яких тканинах лобової ділянки голови зліва та скронево-потиличної ділянки голови справа, багатоуламкового перелому скронево-потиличної ділянки голови справа, крововиливу під тверду мозкову оболонку на випуклій поверхні лівої півкулі та в лівій задній черепній ямці, вогнищевих крововиливів під м`які мозкові оболонки на випуклій поверхні тім`яно-скроневої частки лівої півкулі, крововиливу у правий боковий шлуночок мозку. Дані ушкодження складають єдиний нерозривний морфологічний комплекс відкритої черепно-мозкової травми та оцінюватися роздільно не можуть, таким чином за критерієм небезпеки для життя, згідно п. п. 2.1.2, 2.1.3 (б, в, г) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (Наказ № 6 МОЗ України від 17.01.1995) мають ознаки ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень.

Від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_9 , знаходився на протязі 8 днів у тяжкій комі 2-3 ступенів, після чого ІНФОРМАЦІЯ_2 помер не приходячи до тями в КП «Саратська центральна лікарня».

Смерть потерпілого ОСОБА_9 знаходиться в прямому причинному зв`язку з виявленою у нього відкритою черепно-мозковою травмою у вигляді багатоуламкового перелому скронево-потиличної ділянки голови справа, крововиливу під тверду та м`які мозкові оболонки головного мозку, вутріньошлуночкового крововиливу. Безпосередньою причиною смерті явився набряк головного мозку.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала

Не погодившись з вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок скасувати та кваліфікувати його дії як необхідна самооборона.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував його дії, які повинні бути кваліфіковані як самооборона, оскільки він захищався від протиправних дій свого батька, який напав на нього з сокирою.

Крім того, обвинувачений зазначив, що він є інвалідом 2 групи, з дитинства страждає на тяжкий тип олігофренічного дефекту, який істотно впливає на його поведінку і він не може повністю усвідомлювати свої дії.

Позиції учасників апеляційного провадження

Захисник ОСОБА_7 підтримала доводи апеляційного скарги обвинуваченого та просила її задоволнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 не звертався до апеляційного суду з заявою про розгляд справи за його участі. Будь-яких заяв чи клопотань від обвинуваченого не надходило.

Відповідно до ч.4 ст.401 КК України, обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

Положеннями ч.4 ст.405 КК України встановлено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Приймаючи до уваги той факт, що в даному випадку участь сторін кримінального провадження є необов`язковою, апеляційний суд, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Обвинувачений у своїй апеляційній скарзі не погодився із кваліфікацією його дій, посилаючись на те, що він не мав умислу на позбавлення життя потерпілого та вчинив неправомірні дії в стані необхідної оборони.

Апеляційний суд вважає, що вказані вимоги апеляційної скарги свідчать про те, що обвинувачений не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження.

Між тим, частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак у своїй апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду кримінального провадження захисник не зверталися до апеляційного суду з клопотанням про повторне дослідження усіх фактичних обставин, встановлених під час кримінального провадження, що відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, унеможливлює таке дослідження судом апеляційної інстанції за власної ініціативи.

За таких умов, враховуючи відсутність будь-яких клопотань сторони захисту про повторне дослідження доказів у справі, апеляційний суд констатує, що, у відповідності до положень ст.2, 7, 22, 26 КПК України, на апеляційний суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності обґрунтованих клопотань сторін кримінального процесу про повторне дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, а тому апеляційний суд не має законних підстав для повторного дослідження доказів в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд враховує, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції - перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення судом першої інстанції.

Також апеляційний суд наголошує, що положення ч.1 ст.404 КПК України ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги - стільки рішення»).

Тобто, на відміну від суду першої інстанції повноваження апеляційного суду стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги, з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.

Отже, слід констатувати, що відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку судом дана оцінка всім доказам, на невірну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, але при цьому погоджується з правильністю викладення змісту цих доказів в оскарженому вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч.3 ст.404 КПК.

Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження, зокрема, про це зазначено ЄСПЛ у п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі». Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: від 13 січня 2005 року «Капо проти Бельгії», від 24 листопада 2000 року «Дактарас проти Литви», від 9 листопада 2006 року «Білуха проти України» про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

Апеляційний суд вважає, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенням ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положеннях зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

В свою чергу, дослідивши оскаржений вирок суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, аналізу та належної правової оцінки наявних в матеріалах кримінального провадження доказів дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Незважаючи на позицію обвинуваченого ОСОБА_8 , відповідно до якої він не визнає себе винуватим в умисному завданні тяжкого тілесного ушкодження, яке було небезпечним для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що вина обвинуваченого в повній мірі доведена доказами, дослідженими судом першої інстанції, зокрема:

- наданими під час судового розгляду показаннями потерпілої ОСОБА_8 , яка пояснила суду першої інстанції те, що обвинувачений ОСОБА_8 є її рідним братом, загиблий ОСОБА_9 - її рідний батько. обвинувачений та потерпілий проживали за одним місцем проживання за вищевказною адресою, разом вживали спірні напої, були непоодинокі випадки бійок між ними, ініціатором яких був обвинувачений ,якого вона може охарактеризувати з негативної сторони. 4 березня 2021 року вона знаходилася дома за місцем свого проживання, до неї прибіг обвинувачений ОСОБА_8 та попросив її викликати швидку медичну допомогу так як він вбив батька. Оскільки разом з нею проживала молодша сестра, вона попросила її побігти до дому батька та подивитися що трапилося. Вона викликала швидку медичну допомогу та поліцію ,після чого приїхала медична допомога ,вона допомогла їм проїхати до будинку батька та побачила його непритомним в лужі крові на підлозі будинку, він був ще живий та його доставили до лікарні де він через 8 днів помер. Брат приходив до неї двічі, спочатку повідомив що вбив батька та попросив викликати швидку та поліцію,приблизно через 10 хвилин він повторно прийшов та спитав чи викликала вона поліцію.

Показаннями свідка ОСОБА_10 , яка під час допиту в суді першої інстанції показала, що з потерпілим ОСОБА_9 вона проживала разом в його будинку за вищевказаною адресою приблизно 3,5 роки. Між потерпілим та обвинуваченим постійно були сварки та бійки на ґрунті вживання алкогольних напоїв. 04 березня 2021 року у вечорі між обвинуваченим та потерпілим виникла сварка, вона вийшла з будинку, коли повернулася, то побачила що потерпілий лежить на підлозі в крові, в руках обвинуваченого була сокира. Вона злякалася, вибігла з будинку та ховалася на городі, в будинок зайшла коли приїхала поліція.

Показаннями свідка ОСОБА_11 , яка під час допиту в суді першої інстанції показала, що вона є рідною донькою потерпілого та сестрою обвинуваченого. Проживала вона за місцем проживання сестри так як в будинку батька мешкати було неможливо, внаслідок вживання батьком та братом алкогольних напоїв та скандалів на цьому ґрунті. 04 березня 2021 року приблизно в 22 години до дому сестри прийшов брат ОСОБА_12 та попросив викликати медичну допомогу так як він вбив батька. Вона побігла до дому батька та побачила що він лежить на підлозі будинку, голова та підлога в крові, вона повернулася до сестри та повідомила її про це. Батька забрала швидка медична допомога та відвезла до лікарні, де він через 8 днів помер.

Також суд першої інстанції дослідив письмові докази у кримінальному провадженні.

Так, згідно Витягу є ЄРДР № 0000248 від 5 березня 2021 року, 4 березня 2021 року до чергової частини відділення №1 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області надійшло телефонне повідомлення про те,що заявниця ОСОБА_13 повідомила що 04 березня 2021 року о 22 години до неї прийшов брат ОСОБА_8 який мешкає за адресою : АДРЕСА_1 який розповів, що під час сварки вдома вбив батька. Під час перевірки повідомлення було встановлено, що 04 березня 2021 року приблизно в 22 години ОСОБА_8 після спільного вживання спиртних напоїв з батьком ОСОБА_9 за місцем спільного мешкання наніс останньому декілька ударів сокирою по голові, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми з пошкодженням кісток потиличної області, перебуває у реанімаційному відділення Саратської лікарні . ( т. 1 а.к.п. 164-165).

Як убачається з протоколу огляду місця події та фототаблиці до нього від 04 березня 2021 року, при огляді будинку за адресою : АДРЕСА_1 ,співробітниками поліції в присутності понятих було виявлено та вилучено сокиру зі слідами бурого кольору біологічного походження на рукоятці, сліди бурого кольору на підлозі будинку з яких були вилучені зразки на два марлевих томпона. Під час огляду будинку ОСОБА_8 на запитання співробітників поліції пояснив,що приблизно в 22 години 04 березня 2021 року під час раптово виниклої сварки він наніс сокирою два-три удари по голові батька ОСОБА_9 ( т.1 а.к.п. 166-182 ).

Згідно з постановою про приєднання предметів до кримінального провадження як речових доказів від 05 березня 2021 року, слідчий Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області визнав вищевказані речі речовими доказами по справі та направив до кімнати зберігання речових доказів відділення поліції №1 Білгород-Дністровського РВД ГУНП в Одеській області . ( т.1 а.к.п. 189-190).

Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у чиненні злочину від 05 березня 2021 року, обвинувачений ОСОБА_8 був затриманий 04 березня 2021 року в 23-05 годин за підозрою вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15,ч.1 ст. 115 КК України на підставі того, що безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин. Під час затримання у обвинуваченого ОСОБА_8 був вилучений одяг в якому він був одягнений- синя кофта, спортивні штани чорного кольору, шкарпетки, полімерні капці. ( т.1 а.к.п. 192-193 ).

Відповідно до висновку експерта № 1259 від 05 березня 2021 року, у крові обвинуваченого ОСОБА_8 виявлений етиловий спирт у концентрації 0,68%. ( т.1 а.к.п. 218-219),

Як вбачається з протоколу проведення слідчого експерименту та фототаблиці до нього від 10 березня 2021 року, обвинувачений ОСОБА_8 в присутності понятих та захисника на місці вчинення кримінального правопорушення за адресою: АДРЕСА_1 вказав обставини заподіяння ним потерпілому тяжких тілесних ушкоджень шляхом нанесення ударів сокирою по голові потерпілого. ( т.1 а.к.п.228-236).

Відповідно висновку експерта № 38 від 11 березня 2023 року, у обвинуваченого ОСОБА_8 виявлене тілесне ушкодження у вигляді рубаної рани тім`яно-потиличної ділянки голови. Це ушкодження заподіяно дією гострого предмету з контактуючою поверхнею не менш 5 см. та могло бути утворене 04 березня 2021 року та відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. ( т.1 а.к.п. 237).

Згідно висновку експерта № 96 від 24 березня 2021 року в змивах з правою руки обвинуваченого ОСОБА_8 знайдена кров людини. ( т.1 а.к.п. 241).

Відповідно до висновку експерта № 95 від 3 березня 2021 року, в піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластинок обох рук обвинуваченого ОСОБА_8 знайдена кров, епітельні клітини та виявлений білок людини. ( т.1 а.с.242-244).

Відповідно до висновку експерта № 319 від 07 квітня 2021 року, на двох фрагментах марлі зі змивами, вилученими з місця події за адресою: АДРЕСА_1 знайдена кров людини. ( т.1 а.к.п. 245-246).

Відповідно до висновку експерта № 318 від 08 квітня 2021 року, кров потерпілого ОСОБА_9 відноситься до групи АВ за ізосерологічною системою АВО. Кров обвинуваченого ОСОБА_8 відноситься до групи АВ за ізсерологічною системою АВО. На спортивній куртці та спортивній кофті, вилучених 05 березня 2021 року у обвинуваченого ОСОБА_8 виявлена кров людини. ( т.1 а.с. 248-249 ).

Як вбачається з протоколу огляду місця події та фототаблиці до нього від 13 березня 2021 року, слідчий Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області в приміщенні моргу Саратської районної лікарні Одеської області оглянув труп потерпілого ОСОБА_8 ( т.2 а.к.п. 1-6).

Відповідно до висновку експерта № 34 від 14 березня 2021 року, потерпілому ОСОБА_9 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травми у вигляді садна лобової ділянки голови зліва, 2 забійних ран правої скроневої ділянки голови, забійної рани потиличної ділянки голови справа, вогнищевих крововиливів м`яких тканинах лобової ділянки голови зліва та скронево-потиличної ділянки голови справа, багатоуламкового перелому скронево-потиличної ділянки голови справа, крововиливу під тверду мозкову оболонку на випуклій поверхні лівої півкулі та в лівій задній черепній ямці, вогнищевих крововиливів під м`які мозкові оболонки на випуклій поверхні тім`яно-скроневої частки лівої півкулі, крововиливу у правий боковий шлуночок мозку. Дані ушкодження складають єдиний нерозривний морфологічний комплекс відкритої черепно-мозкової травми та оцінюватися роздільно не можуть, таким чином за критерієм небезпеки для життя, згідно п. п. 2.1.2, 2.1.3 (б, в, г) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (Наказ № 6 МОЗ України від 17.01.1995) мають ознаки ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень. Смерть потерпілого ОСОБА_9 знаходиться в прямому причинному зв`язку з виявленою у нього відкритою черепно-мозковою травмою у вигляді багатоуламкового перелому скронево-потиличної ділянки голови справа, крововиливу під тверду та м`які мозкові оболонки головного мозку, вутріньошлуночкового крововиливу. Безпосередньою причиною смерті явився набряк головного мозку. ( т.2 а.к.п.2-10).

Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/115-21/5230-БД від 14 травня 2021 року, генетичні ознаки крові та епітеліальних клітин у цитологічних об`єктах (піднігтьовий вміст зрізів пластин з правої та лівої руки обвинуваченого ОСОБА_8 є змішаними, збігаються між собою, містять генетичні ознаки двох осіб, а саме: генетичні ознаки зразка крові потерпілого ОСОБА_9 та зразки крові обвинуваченого ОСОБА_8 ( т.2 а.к.п.21-32).

Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/115-21/5237-БД від 13 травня 2021 року, встановлені генетичні ознаки зразка крові потерпілого ОСОБА_9 та встановлені генетичні ознаки зразка крові обвинуваченого ОСОБА_9 ( т.2 а.к.п.42-52 ).

Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/115-21/5236-БД від 13 травня 2021 року, генетичні ознаки крові у змиву, умовно позначеному 1, вилученому на марлевий томпон при огляді місця події за адресою : АДРЕСА_1 , збігаються між собою та збігаються з генетичними ознаками зразка крові потерпілого ОСОБА_9 та не збігаються з генетичними ознаками зразка крові обвинуваченого ОСОБА_8 . Походження генетичних ознак крові у змиві,умовно позначеному 2, від обвинуваченого ОСОБА_8 не виключається. ( т.2 а.к.п.42- 57).

Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/115-21/5232-БД від 14 травня 2021 року встановлено генетичні ознаки слідів крові на куртці, спортивній кофті які були вилучені у обвинуваченого ОСОБА_8 . Генетичні ознаки крові на спортивній кофті є змішаними , містять генетичні ознаки зразка крові обвинуваченого ОСОБА_8 та не містять генетичні ознаки зразка крові потерпілого ОСОБА_9 . Походження змішаних генетичних ознак крові на спортивній кофті від потерпілого ОСОБА_9 виключається. ( т.2 а.к.п.65-76 ).

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 19 квітня 2021 року та фототаблиці до нього, свідок ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 в присутності понятих вказала обставини заподіяння обвинуваченим ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 які мали місце 04 березня 2021 року. ( т.2 а.с.85-93).

Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/115-21/6396-БД від 19 травня 2021 року, генетичні ознаки клітин з ядрами з домішкою крові,виявлені на сокирі яка була вилучні під час оглду місця події- будинку АДРЕСА_1 від 04 березня 2021 року, є змішаними та містять генетичні ознако двох осіб,а саме: генетичні ознаки зразків крові потерпілого ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 ( т.2 а.к.п. 98- 107 ).

Відповідно до акту судово-медичного дослідження від 14 березня 2021 року, кров потерпілого ОСОБА_9 відноситься до групи АВ (ІV) за системою АВО. ( т.2 а.к.п. 11 ).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 165 від 30 березня 2021 року, обвинувачений ОСОБА_8 на період часу, що відноситься до скоєння кримінального правопорушення на хронічне психічне захворювання, недоумство, інший хворобливий стан психіки не страждав, у тимчасовому розладі психічної діяльності не перебував, а виявляв психічний розлад у вигляді " Легкої розумової відсталості резидуально- органічного генезу із значними поведінковими розладами. Складний тип олігофреничного дефекту " ( що відповідає діагностичним критеріям рубрики " F70.1" за " Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду ),який суттєво впливав на його поведінку, у зв`язку з чим він не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Обвинувачений ОСОБА_8 на період часу, що відноситься до скоєння кримінального правопорушення, знаходився у стані простого (непатологічного) алкогольного сп`яніння, при цьому його дії не були обумовлені маяченням, обманами сприйняття, афективними розладами та кількістю порушеної свідомості. В даний час обвинувачений ОСОБА_8 також не страждає на хронічне психічне захворювання, недоумство, інший хворобливий стан психіки та у тимчасовому розладі психічної діяльності не перебуває, виявляє психічний розлад у вигляді "Легкої розумової відсталості резидуально-органічного генезу із значними поведінковими розладами. Складний тип олігофреничного дефекту " ( що відповідає діагностичним критеріям рубрики " F70.1" за " Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду ). За своїм психічним станом обвинувачений ОСОБА_8 може приймати участь у судово-слідчих діях та постати перед судом. При цьому наявний у нього дефект психічної діяльності, тобто недостатня здібність до інтелектуального та вольового контролю над своєю поведінкою, не позбавляють, але обмежують його здатність повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, правильно сприймати факти, які мають значення в справі, давати про них пояснення, також він потребує додаткових роз`яснень та часу для осмислення складних громадсько-правових відносин в тому числі, й тексту, викладеному в процесуальних документах матеріалів кримінального провадження.

За своїм психічним станом обвинувачений ОСОБА_8 застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. З урахуванням особливостей перебігання психічного розладу, встановленого обвинуваченому, йому рекомендовано спостереження психіатром за місцем відбування покарання. ( т. 2 а.к.п.13- 20 ).

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що наявність у нього дефекту психічної діяльності вплинуло на його поведінку та він не міг усвідомлювати свої дії, оскільки наявність такого стану обвинуваченого була врахована судом при призначенні покарання, однак, на думку апеляційного суду не є обставиною, яка виключає наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку про необґрутованість доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що його дії необхідно кваліфікувати як необхідна самооборона, оскільки він захищався від неправомірних дії зі сторони потерпілого.

Так, згідно з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 07.12.2021 у справі № 154/215/19, вбачається, що «відповідно до ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Згідно ч. 3 ст. 36 КК, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах».

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону», для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Згідно з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 01.10.2020 у справі № 290/33/19, «до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна. Під тяжкою шкодою при перевищенні меж необхідної оборони слід розуміти смерть особи або заподіяння їй тяжкого тілесного ушкодження. Невідповідність тяжкої шкоди, заподіяної тому, хто посягає, небезпечності посягання або обстановці захисту слід визнавати явною тоді, коли це з урахуванням обставин справи є очевидним для кожної людини, а отже і для того, хто обороняється. На відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК України, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання».

Оцінюючи досліджені під час судового розгляду докази, суд першої інстанції констатував, що дії потерпілого ОСОБА_9 які передували вчиненню злочину обвинуваченим, були неправомірними суд не вважає що обвинувачений міг діяти в межах або з перевищенням необхідно оборони, оскільки з моменту, коли обвинувачений вихопив у потерпілого сокиру, ці дії були ним припинені і не вимагали від обвинуваченого дій на свій захист.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що органами досудового розслідування, згідно обвинувального акту від 21 травня 2021 року, затвердженого прокурором Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області дії обвинуваченого ОСОБА_8 були кваліфіковані за ч.1 ст.115 КК України.

Згідно обвинувального акту від 29 березня 2023 року(зміну обвинувачення підтримала потерпіла ОСОБА_8 , згідно її заяви від 11 квітня 2023 року), в зв`язку з встановленням під час судового розгляду нових фактичних обставин кримінального правопорушення відповідно до вимог ст. 338 КПК України, було змінено обвинувачення ОСОБА_8 та складений новий обвинувальний акт згідно до якого була змінена кваліфікація дій обвинуваченого на ч.2 ст. 121 КК України.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_8 під час судового розгляду вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України визнав у повному обсязі та щиро розкаявся, що було враховано судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання.

Оцінюючи викладені обставини, апеляційний суд вважає, що під час судового розгляду було беззаперечно встановлено те, що ОСОБА_8 умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та те, що його дії спрямовані на спричинення шкоди здоров`ю потерпілому ОСОБА_9 , при цьому не переслідуючи за мету спричинити йому смерть, усвідомлюючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків в результаті своїх дій, спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, які в подальшому призвели до його смерті, а тому апеляційний суд приходить до висновку про правильність правової кваліфікації цих його дій за ч.2 ст.121 КК України.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та доведеності його вини у вчиненні цього злочину.

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо винуватості ОСОБА_8 .

На думку апеляційного суду, твердження обвинуваченого про невірну кваліфікацію його дій спростовуються фактичними обставинами кримінального провадження, встановленими судом першої інстанції.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, врахував суспільну небезпеку та характер вчиненого ним кримінального правопорушення, тяжкість скоєного ним кримінального правопорушення, а також дані, які характеризують особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, не одружений не має на утриманні неповнолітніх дітей, не працює, його вік та стан здоров`я, те що він раніше не судимий, є інвалідом 2 группи, вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів

Відповідно до ст. 66 КК України до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 суд першої інстанції відніс щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_8 відповідно до ст. 67 КК України, суд першої інстанції визнав вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває ( перебував) у сімейних відносинах.

Між тим, як зазначено вище, з урахуванням того, що обвинувачений є не судимою особою, має постійне місце мешкання, негативно характеризується, а також тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та його ставлення до скоєного, а саме те, що він розкаявся у скоєному та сприяв розкриттю злочину, є інвалідом 2 групи з дитинства, відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 165 від 30.03.2021 року страждає на складний тип олігофреничного дефекту, який суттєво впливає на його поведінку, у зв`язку з чим він не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, суд першої інстанції вважав за можливе призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі у межах санкції статті, за якою кваліфіковані його дії з призначенням мінімальної межі покарання, передбаченого санкцією вищевказанної статті КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що злочин, вчинений ОСОБА_8 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій з боку суб`єктів, які вчиняють злочини. Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як життя і здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі на 7 років буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржений вирок суду - без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 червня 2023 року, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4