Справа № 152/1370/23
УХВАЛА

іменем України

08 листопада 2023 року м. Шаргород

Справа №152/1370/23

Провадження №1-кп/152/137/23

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

з участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора у кримінальному провадженні - начальника Шаргородського відділу Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_3 від 29.09.2023 року про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000077 26.08.2023 року за ознаками суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, щодо ОСОБА_4 ,

з участю:

сторін кримінального провадження -

зі сторони обвинувачення:

прокурора Шаргородського відділу

Жмеринської

окружної прокуратури - ОСОБА_5 ,

зі сторони захисту:

особи, стосовно якої

вирішується питання про

застосування примусових

заходів медичного характеру, - ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_6 ,

законного представника

ОСОБА_4 - ОСОБА_7 ,

встановив:

26.08.2023 року на території домоволодіння, в якому він проживає, що знаходиться в АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 виявив декілька дикоростучих рослин коноплі, які зірвав, таким чином придбавши наркотичний засіб, після чого помістив його до власної сумки та незаконно зберігав при собі без мети збуту для власного вживання.

Після цього, 26.08.2023 року ОСОБА_4 поїхав у с. Пеньківка Жмеринського району Вінницької області, де приблизно о 14 годині був помічений працівником поліції на вул. Центральній, оскільки виявляв підозрілу поведінку.

При проведенні огляду з 15:10 години до 15:30 години 26.08.2023 року ОСОБА_4 добровільно видав працівникам поліції речовину рослинного походження зеленого кольору.

Відповідно до висновку експерта за №СЕ-19/102-23/15395-НЗПРАП від 04.09.2023 року, надані на експертизу фрагменти стебел трав`янистої рослини, які супроводжуються листям та верхівковими частинами, є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено, - канабісом, масою у перерахунку на висушену речовину - 17,26 г.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №770 від 06.05.2000 року «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» («Список №1 особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено» в Таблиці 1), канабіс віднесено до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено.

Отже, суспільно небезпечне діяння, вчинене ОСОБА_4 , підпадає під ознаки кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, тобто незаконного придбання, зберігання, перевезення наркотичних засобів без мети збуту.

Під час судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_4 визнав себе повністю винуватим у вчиненні суспільно небезпечного діяння при наведених вище обставинах.

ОСОБА_4 суду показав, що проживає на АДРЕСА_1 . На присадибній ділянці 26.08.2023 року він виявив кілька рослин коноплі, які зірвав, поклав у свою сумку, з якою поїхав у с. Пеньківка Жмеринського району, де у нього наявний спадковий житловий будинок, щоб перевірити стан будинку. На вул. Центральній в с. Пеньківка його зупинив поліцейський та запитав, чи не має він заборонених речей, предметів, на що він повідомив, що має рослини коноплі і добровільно їх видав поліцейському.

Крім того, ОСОБА_4 показав, що він не заперечує щодо задоволення клопотання про застосування щодо нього примусових заходів медичного характеру, так як в лікарні уже лікувався неодноразово та від лікування відчуває покращення свого психічного здоров`я.

Під час досудового розслідування 11.09.2023 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру за ч.1 ст.309 КК України, тобто у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, яке кваліфікується як незаконне придбання, зберігання, перевезення наркотичних засобів без мети збуту.

Суд вважає, що вказане суспільно небезпечне діяння вірно кваліфіковано за ч.1 ст.309 КК України.

Так, суд виходить з наступного, вирішуючи питання про наявність у суспільно небезпечному діянні ОСОБА_4 , ознак незаконного придбання, зберігання, перевезення наркотичних засобів без мети збуту.

З роз`яснень Верховного Суду України у п.3 постанови Пленуму за №4 від 26.04.2002 року «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» вбачається, що незаконним придбанням наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів необхідно вважати їх купівлю, обмін на інші товари або речі, прийняття як плати за виконану роботу чи надані послуги, позики, подарунка або сплати боргу, привласнення знайденого. Під незаконним придбанням розуміється також збирання залишків наркотиковмісних рослин на пожнивних земельних площах після зняття з них охорони, на земельних ділянках громадян, а також збирання таких дикорослих рослин чи їх частин на пустирях…

Крім того, з роз`яснень Верховного Суду України у п.3 цієї ж постанови Пленуму вбачається, що під незаконним зберіганням потрібно розуміти будь-які умисні дії, пов`язані з фактичним незаконним перебуванням наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів чи прекурсорів у володінні винної особи (вона може тримати їх при собі, у будь-якому приміщенні, сховищі або в іншому місці).

Тому, кваліфікацію суспільно-небезпечного діяння, вчиненого ОСОБА_4 , органом досудового розслідування за ч.1 ст.309 КК України, - суд вважає вірною.

Крім признання вини ОСОБА_4 , вчинення ним суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки ч.1 ст.309 КК України, при судовому розгляді клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, підтверджується:

- показаннями законного представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 , який суду показав, що ОСОБА_4 часто лікується у психіатричній лікарні, має психічний розлад, тому підтримує клопотання прокурора, враховуючи, що після лікування стан здоров`я ОСОБА_4 значно покращується, про що він повідомив суду. Щодо обставин вчинення ОСОБА_4 суспільно небезпечного діяння, яке містить ознаки кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, йому нічого не було відомо, а дізнався лише під час здійснення досудового розслідування;

- рапортом чергового ЧЧ ВП №2 Жмеринського РВП від 26.08.2023 року про надходження повідомлення від ДОП ОСОБА_8 про те, що 26.08.2023 року приблизно о 14:20 годині в с. Пеньківка, на вул. Центральній, поблизу приміщення сільської ради ним було зупинено чоловіка, котрий під час перевірки видав речовину рослинного походження, схожу на коноплю (а.с.47);

- заявою ОСОБА_4 від 26.08.2023 року про добровільну видачу працівникам поліції рослин конопель (а.с.48);

- відомостями, що містяться у протоколі огляду речей від 26.08.2023 року з фототаблицями, відповідно до яких в рамках кримінального провадження №0000077 проведено огляд рослин зеленого кольору, які добровільно видав ОСОБА_4 і які поміщено до спецпакету НПУ INZ 2018292 та передано на зберігання до кімнати зберігання речових доказів ВП№2 Жмеринського РВП (а.с.49-53);

- постановою від 26.08.2022 року про визнання речовим доказом речовини рослинного походження, поміщеної до спецпакету НПУ INZ 2018292 (а.с.73);

- висновком експерта від 04.09.202023 року за №СЕ-19/102-23/15395-НЗПРАП, відповідно до якого надані на експертизу фрагменти стебел трав`янистої рослини, які супроводжуються листям та верхівковими частинами, є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено, - канабісом, масою у перерахунку на висушену речовину - 17,26 г. (а.с.61-65).

29.09.2023 року прокурор у кримінальному провадженні - начальник Шаргородського відділу Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про застосування до ОСОБА_4 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Під час судового розгляду прокурор ОСОБА_5 клопотання підтримав, просить задовольнити.

Особа, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_4 , в судовому засіданні не заперечував щодо застосування відносно нього примусових заходів медичного характеру.

Законний представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 та захисник - адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні не заперечували щодо задоволення клопотання і застосування відносно ОСОБА_4 примусового заходу медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, вважають, що останній потребує застосування примусових заходів медичного характеру, виходячи із висновку судово-психіатричної експертизи.

Вислухавши під час судового розгляду думки прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , його захисника - адвоката ОСОБА_6 та законного представника ОСОБА_7 , вивчивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного.

Проаналізовані при судовому розгляді клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру докази переконують суд, що ОСОБА_4 26.08.2023 року приблизно о 14 годині у с. Пеньківка Жмеринського району Вінницької області вчинив суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого КК України, а саме - незаконне придбання, зберігання, перевезення наркотичних засобів без мети збуту, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.309 КК України.

З характеристики Шпиківської селищної ради за №328 від 04.09.2023 року вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрований та проживає в с. Юрківка Тульчинського району Вінницької області, характеризується як особа, щодо якої відсутні компрометуючі поведінку матеріали (а.с.59).

Згідно з довідкою директора КНП «Тульчинська центральна районна лікарня» Тульчинської міської ради від 29.08.2023 року за №886, ОСОБА_4 з 2011 року перебуває на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом: параноїдна шизофренія (а.с.57).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експертиза за №216 від 14.09.2023 року, в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, ОСОБА_4 страждав на хронічне психічне захворювання у вигляді параноїдної шизофренії (F20.0) та не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. В теперішній час ОСОБА_4 страждає на хронічне психічне захворювання у вигляді параноїдної шизофренії (F20.0) та не може усвідомлювати свої дії і керувати ними. ОСОБА_4 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді стаціонарного примусового лікування у психіатричній лікарні (режим примусового лікування залежить від вчиненого делікту та його встановлення входить виключно до компетенції суду). ОСОБА_4 за своїм психічним станом не здатний самостійно реалізовувати своє право на захист. ОСОБА_4 на розлади психіки та поведінки внаслідок вживання психоактивних речовин не страждає та не потребує лікування з приводу даних залежності (а.с.69-72).

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Відповідно до вимог ст.92 КК України, примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, в тому числі, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння (п.1 ст.93 КК України).

Пунктом 1 ч.1 ст.94 КК України встановлено, що залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Згідно з ч.1 ст.19 ЗУ «Про психіатричну допомогу», примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку, встановлених Кримінальним, Кримінальним процесуальним кодексами України, цим Законом та іншими законами.

Пунктом 2 ч.2 ст.19 ЗУ «Про психіатричну допомогу» встановлено, що за рішенням суду застосовуються такі примусові заходи медичного характеру: госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку (ч.3 ст.94 КК України).

Кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій. При цьому не враховуються попередня судимість, факт вчинення раніше кримінального правопорушення, за який особу звільнено від відповідальності або покарання, факт застосування до неї примусових заходів медичного характеру. Примусові заходи медичного характеру застосовуються лише до осіб, які є суспільно небезпечними (ч.ч.3, 4 ст.503 КПК України).

Виходячи з роз`яснень, що містяться в п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів, а примусове лікування щодо осіб, які вчинили злочини та страждають на хворобу, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб (ст.96 КК), - висновки судово-медичної експертизи.

Крім того, виходячи з роз`яснень, що містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», визначаючи відповідно до частин 3-5 ст.94 КК тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити як з його психічного стану, так і з характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння. Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч.1 ст.94 КК) суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме).

Відповідно до ч.2 ст.512 КПК України, судовий розгляд завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру або про відмову в їх застосуванні, а в силу вимог ч.2 ст.513 КПК України, визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Виходячи із досліджених в судовому розгляді доказів судом встановлено, що ОСОБА_4 вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого КК України, а саме - незаконного придбання, зберігання, перевезення наркотичних засобів без мети збуту, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.309 КК України, що проаналізовано вище.

При цьому, судом також встановлено, що вказане суспільно небезпечне діяння ОСОБА_4 вчинив у стані неосудності.

Тому, виходячи з характеру та тяжкості психічного захворювання ОСОБА_4 , враховуючи характер та тяжкість вчиненого ним діяння, даних, які характеризують його особу, суд вважає, що до ОСОБА_4 слід застосувати примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Частиною 6 ст.19 ЗУ «Про психіатричну допомогу» встановлено, що примусові заходи медичного характеру, не пов`язані з позбавленням волі, застосовуються в закладі з надання психіатричної допомоги у межах адміністративно-територіальної одиниці за місцем проживання особи за бажанням такої особи. Розміщення хворих, до яких за рішенням суду застосовуються примусові заходи медичного характеру, у відділеннях і палатах закладів з надання психіатричної допомоги відповідного типу здійснюється з урахуванням їх статі, віку та психічного стану в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до ч.9 ст.100 КПК України, суд під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження, вирішує питання про долю речових доказів.

Речовину рослинного походження, поміщену до спецпакету НПУ INZ 2018292, що визнана речовим доказом, приєднана до матеріалів кримінального провадження і знаходиться на зберіганні в кімнаті зберігання речових доказів ВП №2 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області (а.с.73), - слід знищити.

У кримінальному провадженні стороною обвинувачення понесені судові витрати на залучення експерта (а.с.61-65), які становлять 1912 грн. (а.с.60).

Згідно з роз`ясненнями ВС у постанові від 12.09.2022 року у справі №203/241/17, процесуальні витрати - це передбачені кримінальним процесуальним законом затрати, які виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, понесені органами досудового розслідування, прокуратури і суду та іншими учасниками кримінального провадження. Умовно їх можна поділити на: витрати, які учасник кримінального провадження несе самостійно та витрати, які здійснюються за рахунок Державного бюджету України.

Компенсація процесуальних витрат особам, які залучаються у кримінальне провадження, перш за все є важливою гарантією повноти встановлення обставин справи, забезпечує реалізацію принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів, захищає права осіб, що здійснюють у кримінальному судочинстві покладені на них процесуальні обов`язки.

В основі механізму відшкодування процесуальних витрат лежать правовідносини між суб`єктами, що в різних процесуальних статусах залучаються у провадження та несуть у зв`язку з цим витрати, і посадовими особами та органами, які зобов`язані компенсувати зазначені витрати за рахунок публічних або приватних коштів.

При цьому питання розподілу таких витрат повинно вирішуватися індивідуально у кожному кримінальному провадженні з урахуванням всіх обставин їх виникнення, підстав завершення кримінального провадження та судового розгляду.

Так, положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК.

Приписами ст.118 КПК встановлено, що процесуальні витрати складаються із 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Згідно з приписами ч.1 ст.122 КПК витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З аналізу положень кримінального процесуального закону, які регулюють питання розподілу та стягнення процесуальних витрат, слідує, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, а на користь держави - документально підтверджені витрати на залучення експерта. При цьому суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою (ч.1 ст.124, ч.1 ст.126, п.13 ч.1 ст.368, ч.4 ст.374 КПК).

Що стосується стягнення судом саме процесуальних витрат за проведення експертиз, то важливе значення у механізмі їх розподілу в кримінальному провадженні набуває питання про те, хто призначав експертизу та за чиєю ініціативою вона проводилась, а також чи входить проведення експертизи до сфери службових обов`язків залученого експерта, чи є експерт співробітником державних експертних установ.

Основними нормативно-правовими актами, що регулюють діяльність експерта, окрім КПК, є Закон України «Про судову експертизу» й Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджена Наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 8 жовтня 1998 року, з подальшими змінами і доповненнями.

Згідно з ч.1 ст.69 КПК, експертом у кримінальному провадженні є особа, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення експертизи і якій доручено провести дослідження об`єктів, явищ і процесів, що містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, та дати висновок з питань, які виникають під час кримінального провадження і стосуються сфери її знань.

Експертиза у кримінальному провадженні переважно проводиться експертами з державних спеціалізованих установ, їх територіальних філій, експертних установ комунальної форми власності, та її проведення належить до службових обов`язків вказаних експертів, за ними зберігається середній заробіток за місцем роботи за весь час, витрачений ними у зв`язку з викликом до органів досудового розслідування, слідчого, прокурора або суду.

Проведення судових експертиз державними спеціалізованими установами у кримінальних провадженнях за дорученням слідчого, прокурора, суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим експертним установам з Державного бюджету України. Це положення відповідає приписам ст.15 Закону України «Про судову експертизу», а також ч.2 ст.122 КПК.

При цьому установи, які проводять судово-експертну діяльність надсилають органу досудового розслідування, що здійснює відповідне кримінальне провадження, рахунок з визначенням вартості проведеної судової експертизи. Після закінчення досудового розслідування та складання обвинувального акту, у цьому процесуальному документі, серед іншого, слідчий повинен вказати відомості про розмір витрат на залучення експерта, які у разі винесення судом обвинувального вироку стягуються з обвинуваченого на користь держави (п.8 ч.2 ст.291, ч.2 ст.124 КПК).

Враховуючи викладене, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, зокрема документально підтверджені витрати на проведення експертизи, необхідно стягувати з особи, відносно якої здійснювалося кримінальне провадження, у разі: 1) ухвалення щодо неї обвинувального вироку; 2) у разі залучення експерта саме стороною захисту.

Оскільки ініціатором проведення судових експертиз у цьому кримінальному провадженні був орган досудового розслідування, а сторона захисту не залучала жодних експертів, тому відповідно до приписів ч.2 ст.122, ст.124 КПК України, витрати на проведення експертизи наркотичних речовин в сумі 1912 грн. не підлягають стягненню із ОСОБА_4 та покладаються на державу.

Керуючись ст.ст.503-516 КПК України, ч.2 ст.19, ст.ст.92-94 КК України, ст.19 ЗУ «Про психіатричну допомогу», суд

ухвалив:

Клопотання прокурора у кримінальному провадженні - начальника Шаргородського відділу Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_3 від 29.09.2023 року про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000077 26.08.2023 року за ознаками суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, щодо ОСОБА_4 - задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тавричеське Красноперекопського району АР Крим, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, одруженого, не працюючого, раніше не судимого, - примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Речовий доказ: речовину рослинного походження - канабіс, поміщену до спецпакету НПУ INZ 2018292 масою у висушеному стані 17,26 г. - знищити.

Звільнити ОСОБА_4 від оплати витрат за проведення судової експертизи від 04.09.2023 року за №СЕ-19/102-23/15395-НЗПРАП в сумі 1912 (одна тисяча дев`ятсот дванадцять) гривень та компенсувати такі за рахунок коштів Державного бюджету України.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: