Справа № 463/5584/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/1379/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2023 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, м. Львові, апеляційну скаргу представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 3 листопада 2023 року про накладення арешту на майно,

ВСТАНОВИЛА:

старший слідчий в особливо важливих справах другого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень у сфері службової діяльності Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_9 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні за № 0000676 від 21 квітня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Подане клопотання мотивував тим, що Офісом Генерального прокурора здійснюється нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000676 від 21 квітня 2023 року за підозрою народного депутата України ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Зазначав, що 30 червня 2023 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а саме у заволодінні шляхом обману (шахрайство) чужим майном в особливо великих розмірах, санкцією якого передбачено покарання у виді конфіскації майна.

Разом з тим, у період часу з 01 год. 20 хв. до 06 год. 34 хв. 30 червня 2023 року старшим слідчим в ОВС Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_9 у зв`язку з невідкладним випадком, пов`язаним з врятуванням майна, проведено обшук у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого виявлено та вилучено: купюри номіналом 100 доларів США у кількості 100 шт., на загальну суму 30 000 (тридцять тисяч) доларів США, які упаковано у три пачки по 100 купюр, обмотані резинкою; мобільний телефон Iphone 14 PRO MAX чорного кольору в чохлі прозорого кольору; мобільний телефон Iphone А1688; мобільний телефон Samsung чорного кольору; паспорт громадянина України ОСОБА_8 для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 ; паспорт громадянина України ОСОБА_8 для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 .

Вилучені речі та кошти у вказаному кримінальному провадженні постановою від 30 червня 2023 року визнано речовими доказами.

05 липня 2023 року ухвалою Личаківського районного суду м. Львова надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , та вилучення речей та документів, зазначених у протоколі обшуку від 30 червня 2023 року.

Слідчий зазначає підставою для арешту вказаного майна у кримінальному провадженні № 0000676 від 21 квітня 2023 року, є наявність достатніх даних у матеріалах кримінального провадження, що свідчать про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, метою необхідність запобігання можливості незаконного відчуження, пошкодження, знищення, передання чи вчинення інших дій із вказаним майном, що є речовим доказом, у цьому кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 3 листопада 2023 року задоволено частково клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах другого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень у сфері службової діяльності Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_9 .

Зобов`язано передати на зберігання Державній міграційній службі України паспорти громадянина України ОСОБА_8 для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 до вирішення справи.

В решті клопотання відмолено.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді представник власника майна - адвокат ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 3 листопада 2023 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Вважає, що ухвала слідчого судді незаконною та необґрунтованою.

Повідомляє, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суд м. Києва від 28 серпня 2023 року (№761/29152/23), зобов`язано слідчого негайно повернути ОСОБА_8 або його представнику паспорти для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 , дана ухвала слідчого судді виконана не була.

Звертає увагу, що слідчим суддею не враховано наявність вказаної обставини.

Наголошує, що відсутні підстави для використання паспортів в якості речових доказів, оскільки слідчим не зазначено фактичних даних, які є в паспортах та мають значення для здійснення розслідування злочину.

Повідомляє, що у клопотанні слідчого не зазначено жодних даних, які б у розумінні ч. 3 ст. 170 КПК України, підтвердили, що паспорти є речовими доказами, відповідно до вимог ст. 98 КПК України.

Зазначає, що 2 серпня 2023 року, він звертався з клопотанням про повернення паспортів, проте слідчий не мотивував свою відмову в задоволенні клопотання тим, що дані документи визнані речовим доказом постановою слідчого від 30 червня 2023 року.

Окрім того, наголошує, що постанова слідчого про визнання паспортів речовими доказами не відповідає п. 2 ч. 5 ст. 110 КПК України, також про існування даної постанови стороні захисту не було відомо, дані паспорти належним чином не були оформлені, як речові докази.

Звертає увагу, що слідчий у своєму клопотанні не ставив питання про передачу паспортів на зберігання ДМС України, у зв`язку із чим слідчий суддя вийшов за межі клопотання слідчого.

Заслухавши доповідача, пояснення власника майна та його представника адвоката ОСОБА_7 на підтримку доводів апеляційної скарги, виступ прокурора на заперечення аргументів апеляційної скарги, вивчивши матеріали судової справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст.16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170, ч. 3 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів та накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що при постановленні оскаржуваної ухвали, слідчим суддею вказаних вимог кримінального процесуального закону дотримано не в повному обсязі, з огляду на таке.

Згідно з матеріалами клопотання встановлено, що у червнілипні 2021 року, точного часу та дати не встановлено, потерпілий ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ) (далі потерпілий), який є громадянином Федеративної Республіки Німеччина, познайомився через свого брата ОСОБА_12 з ОСОБА_8 , після чого у них склалися товариські стосунки.

Під час підтримання товариських стосунків між ОСОБА_8 та потерпілим 14 травня 2023 року з 16 до 18 год., точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, відбулася зустріч між ними у ресторані «Idillio» за адресою: Дніпровський узвіз, 1, м. Київ під час якої відбулася розмова про отримання потерпілим статусу біженця на території України.

У той час в ОСОБА_8 , який був народним депутатом України, представником українського народу, усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання, виник злочинний умисел на заволодіння шляхом обману чужим майном коштами потерпілого в особливо великих розмірах.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння зазначеним майном, ОСОБА_8 , з`ясувавши у потерпілого деталі справи, не маючи на те законних повноважень, пообіцяв йому допомогти в отриманні статусу біженця на території України.

З цією метою під час подальших телефонних усних та письмових розмов, а також особистих зустрічей, які відбулися 15 травня 2023 року, 19 травня 2023 року, 29 травня 2023 року, 30 травня 2023 року, 31 травня 2023 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_8 , потерпілий повідомив йому про факт відмови органами Державної міграційної служби України (далі ДМС) у видачі потерпілому статусу біженця на території України.

При цьому ОСОБА_8 , виходячи за межі повноважень, наданих йому як народному депутату України, Конституцією та законами України, усвідомлюючи неможливість надання допомоги потерпілому у вирішенні його питання про отримання статусу біженця на території України в законний спосіб, достовірно знаючи про необізнаність потерпілого з вимогами чинного законодавства, користуючись як народний депутат України авторитетом у потерпілого, свідомо вчинив дії, спрямовані на введення його в оману, надав гарантії потерпілому у позитивному вирішенні питання про отримання ним вказаного статусу в незаконний спосіб.

Під час зазначених розмов та зустрічей ОСОБА_8 , усвідомлюючи неправомірність своїх дій, запропонував потерпілому надати всі наявні у нього документи, необхідні для подальшого подання до ДМС та подальшої організації процедури отримання статусу біженця потерпілим.

01 червня 2023 року близько 16 год. 40 хв. відбулася чергова зустріч між потерпілим та ОСОБА_8 у ресторані «SHO» за адресою: вул. Мечникова, 18, м. Київ, під час якої ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, запропонував потерпілому декілька варіантів вирішення в незаконний спосіб питання про отримання потерпілим статусу біженця в Україні, зокрема, шляхом сприяння ним у скасуванні рішення ДМС у судовому порядку про відмову в отриманні потерпілим статусу біженця на території України і тим самим зобов`язати органи ДМС у видачі статусу біженця потерпілому.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння шляхом обману чужим майном коштами потерпілого в особливо великих розмірах, ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, користуючись тим, що потерпілий не є громадянином України та не обізнаний з вимогами чинного законодавства України, в незаконний спосіб висловив потерпілому пропозицію надати йому кошти у сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США.

Під час подальших розмов між ОСОБА_8 та ОСОБА_13 останній погодився на запропонований незаконний спосіб отримання ним статусу біженця на території України.

17 червня 2023 року о 23 год. 17 хв. під час чергової зустрічі, яка відбулася між потерпілим ОСОБА_13 та ОСОБА_8 за місцем проживання останнього за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння шляхом обману чужим майном коштами потерпілого в особливо великих розмірах, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, шляхом обману, користуючись тим, що потерпілий не є громадянином України та не обізнаний з вимогами чинного законодавства України, в незаконний спосіб отримав від нього частину обумовленої суми грошових коштів 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України на 17 червня 2023 року становило 732 000 (сімсот тридцять дві тисячі) грн.. за вирішення питання про отримання потерпілим у судовому порядку статусу біженця на території України.

26 червня 2023 року під час зустрічі ОСОБА_8 з потерпілим ОСОБА_13 , яка відбулася близько 14 год. 12 хв. за адресою: вул. Богдана Хмельницького, 23, м. Київ, ОСОБА_8 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на заволодіння чужим майном коштами потерпілого, шляхом обману, користуючись тим, що той необізнаний із чинним законодавством України, надаючи більшої вагомості своїм незаконним діям стосовно потерпілого, повідомив йому, що у вказаному судовому процесі має брати участь прокурор, який також може подати апеляцію на відповідне судове рішення з цього приводу.

Разом з тим вимогами чинного законодавства України не передбачено участі прокурора у зазначеній категорії справ, про що ОСОБА_8 достовірно відомо.

Надалі, 29 червня 2023 року о 23 год. 49 хв., під час чергової зустрічі, яка відбулась між потерпілим ОСОБА_13 та ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_8 , доводячи свій злочинний умисел до кінця, спрямований на заволодіння шляхом обману чужим майном коштами потерпілого в особливо великих розмірах, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, шляхом обману, користуючись тим, що потерпілий не є громадянином України та не обізнаний з вимогами чинного законодавства України, в незаконний спосіб отримав від нього іншу частину обумовленої суми коштів 30 000 (тридцять тисяч) доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України на час вчинення злочину становило 1 098 000 (один мільйон дев`яносто вісім тисяч) грн.., за вирішення питання про отримання потерпілим у судовому порядку статусу біженця на території України.

Пропонуючи такий алгоритм отримання у судовому порядку статусу біженця потерпілому, ОСОБА_8 свідомо вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, спрямованого на обман потерпілого з метою заволодіння чужим майном коштами останнього у сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України на час вчинення злочину становило 1 830 000 (один мільйон вісімсот тридцять тисяч) грн.., та є особливо великим розміром.

30 червня 2023 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а саме у заволодінні шляхом обману (шахрайство) чужим майном в особливо великих розмірах, санкцією якого передбачено покарання у виді конфіскації майна.

Разом з тим у період часу з 01 год. 20 хв. до 06 год. 34 хв. 30 червня 2023 року старшим слідчим в ОВС Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_9 у зв`язку з невідкладним випадком, пов`язаним з врятуванням майна, проведено обшук у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого виявлено та вилучено: купюри номіналом 100 доларів США у кількості 100 шт., на загальну суму 30 000 (тридцять тисяч) доларів США, які упаковано у три пачки по 100 купюр, обмотані резинкою; мобільний телефон Iphone 14 PRO MAX чорного кольору в чохлі прозорого кольору; мобільний телефон Iphone А1688; мобільний телефон Samsung чорного кольору; паспорт громадянина України ОСОБА_8 для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 ; паспорт громадянина України ОСОБА_8 для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 .

Вилучені речі та кошти у вказаному кримінальному провадженні постановою від 30 червня 2023 року визнано речовими доказами.

05 липня 2023 року ухвалою Личаківського районного суду м. Львова надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , та вилучення речей та документів, зазначених у протоколі обшуку від 30 червня 2023 року.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що слідчий суддя дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для частково задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

При вирішенні питання про застосування заходу забезпечення кримінального провадження щодо майна з метою забезпечення збереження речових доказів сторона обвинувачення має довести належними і допустимими доказами, що майно відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК).

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

Необхідним є обґрунтування конкретної підстави та мети цього арешту, яке завдання має бути виконане арештом відповідно до ст.ст. 131, 170 КПК України, який є заходом забезпечення кримінального провадження.

Як вбачається з клопотання про накладення арешту на майно (а.с. 1-9) слідчий просив накласти арешт на майно, з метою збереження речових доказів, при цьому, окрім посилання на ст. 98 КПК України та декларування ст. 170 КПК України, слідчим не доведено необхідності такого арешту, а також наявності ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, а також яким саме критеріям згідно ст. 98 КПК України це майно відповідає, лише наводить обставини вчинення кримінального правопорушення щодо якого внесені відомості до ЄРДР та цитує КПК України, що не є необхідним, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 171 КПК України.

Окрім того, колегія суддів апеляційного суду погоджується з аргументами апелянта, що мотивувальна частина постанови про визнання речовим доказом не відповідає п. 2 ч. 5 ст. 110 КПК України, оскільки в ній відсутні мотиви визнання паспортів речовим доказом, дані обставини прокурором не було спростовано в судовому засіданні апеляційного суду.

Колегія суддів зазначає, що матеріали провадження не містять достатніх відомостей на обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання в права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні слідчого, завдяки чому може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернувся до суду із клопотанням про накладення арешту на вказане майно.

Колегія суддів враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Зокрема, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Так, і у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи.

Отже, під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що клопотання сторони обвинувачення суперечить вищезазначеним вимогам законодавства, тобто не містить законних правових підстав для арешту майна, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становить особистий і надмірний тягар для володільця майна, адже однозначно порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема власника майна.

Також, колегія суддів погоджується з аргументами адвоката ОСОБА_7 , що слідчим суддею порушено вимоги ч. 3 ст. 26 та ст. 173 КПК України.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 26 КПК України слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до повноважень цим Кодексом.

Статтею 173 КПК України передбачено, що слідчий суддя за результатами розгляду клопотання про накладення арешту на майно може відмовити в арешті майна, накласти арешт на майно чи частково накласти арешт на майно.

Як вбачається з матеріалів справи, у клопотанні слідчий ОСОБА_9 просив накласти арешт на паспорти та визначити місце зберігання паспортів ДМС України , а в оскаржуваній ухвалі слідчий суддя вийшов за межі вказаного клопотання та постановив лише передати на зберігання ДМС України паспорти серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 до вирішення справи.

Згідно ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Згідно частини 1 статті 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, зокрема, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 про відсутність достатніх підстав для накладення арешту на майно, є обґрунтованими, а тому ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 3 листопада 2023 про часткове задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно слід скасувати, з постановленням нової ухвали відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 407 КПК України, якою в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно слід відмовити.

Керуючись ст.ст.170,171,376,404,405,407,422 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , подану в інтересах ОСОБА_8 задоволити.

Ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 3 листопада 2023 року про накладення арешту на майно скасувати.

У задоволенні клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах другого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень у сфері службової діяльності Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_14 про накладення арешту на майно відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3