Номер провадження: 11-кп/813/2516/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції (дистанційне судове провадження) між Одеським апеляційним судом та Приморським районним судом м. Одеси виділені матеріали кримінального провадження №0000550 від 17.07.2023 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06.11.2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, раніше неодноразово судимого, в останнє 28.03.2023 року Полтавським районним судом Полтавської області за ч.3 ст.185 КК України до 4 років позбавлення волі та звільненого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 3 ст.15, ч. 4 ст. 186 КК України,

встановив:

В Приморському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000550 від 17.07.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст.15, ч. 4 ст. 186 КК України.

Ухвалою суду першої інстанції відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу, задоволено клопотання прокурора ОСОБА_8 та в порядку ст.331 КПК України продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченому у виді тримання під вартою, з раніше визначеним розміром застави, строком до 04.01.2024 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до нього запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою або зменшити розмір застави до 20 розмірів прожиткового мінімум для працездатних осіб.

Обвинувачений посилається на незаконність оскарженої ухвали, стверджує, що висновки суду повністю спростовуються наданими ним до суд документами, а саме: позитивною характеристикою з місця роботи та місця проживання, керівник якої висловив бажання взяти його на поруки; довідками з відділу поліції та судів, відповідно до яких він не порушував покладені на нього обов`язки; наявність на його утриманні малолітньої дитини; довідка про бажання вступити до лав ЗСУ. Крім того, обвинувачений вважає, що застава в розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є завідомо непомірною для нього. Вважає, що суд першої інстанції не врахував те, що в іншому кримінальному провадженні до нього вже застосовувалась застава в меншому розмірі, яка була внесена, та з огляду на не порушення обов`язків, покладених на нього обов`язків, вказана застава була повернута, що вказує на її ефективність та виконання ним обов`язків, визначених судом.

Прокурор, будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, тому апеляційний розгляд скарги обвинуваченого проведено за його відсутності.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши суддю-доповідача; думку обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого; обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст.15, ч. 4 ст. 186 КК України, який відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винуватим, а також з урахуванням його віку, стану здоров`я, майнового стану, міцності соціальних зв`язків та існування ризиків того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, зможе продовжити злочинну діяльність, вчинити інші кримінальні правопорушення, та може переховуватися від суду, суд приходить до висновку, що прокурором доведені ризики передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, а судом першої інстанції детально досліджені вказані обставини, а тому на переконання колегія суддів жоден з більш м`яких запобіжних заходів може виявитися не здатним забезпечити належну поведінку обвинуваченого.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченогобільш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість інкримінованого злочину та можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.

Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що останнійможе здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

До того ж, злочин, який ставиться у вину ОСОБА_6 вчинено в період іспитового строку, встановленого попереднім вироком та стосовно якого на теперішній час на розгляді у судах першої інстанції перебувають обвинувальні акти за вчинення умисних, корисливих кримінальних правопорушень. А тому такі обставини, а також не застосування щодо ОСОБА_6 запобіжних заходів у вказаних кримінальних провадженнях, вказують на те, що існують реальні ризики як вчинення інших кримінальних правопорушень, так і можливого переховування від суду, оскільки знаючи, про наявність низки кримінальних проваджень щодо нього, обвинувачений може вдатись до спроб переховування з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризики, передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним та такими, що зменшились або відпали.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого на те, що до нього в інших кримінальних провадження не застосовувався запобіжний захід, а в одному кримінальному провадженні був визначений альтернативний запобіжний захід у виді застави, який був повернутий у зв`язку з не порушенням ним обов`язків, апеляційний суд не бере до уваги як обставини, що вказують на відсутність існування раніше встановлених ризиків. Більш того, на думку колегії суддів, саме відсутність запобіжного заходу, який може бути достатньо стримуючим фактором, в тому числі вчинення інших злочинів, могло стати підставою для того, що на теперішній час ОСОБА_6 знову перебуває в статусі обвинуваченого у вчиненні тяжкого умисного корисливого злочину.

Апеляційний суд позбавлений можливості надати оцінку посиланням обвинуваченого ОСОБА_6 на позитивну характеристику з місця проживання та місця роботи, довідки про бажання вступити до лав ЗСУ, оскільки матеріали судового провадження, надані апеляційному суду, в тому числі апеляційна скарга обвинуваченого, таких підтверджень не містять.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ним інших кримінальних правопорушень та переховування від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою. Стороною захисту також не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування останнього під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, про що також зазначив суд першої інстанції, а обвинувачений або його захисник не позбавлені можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Стосовно доводів обвинуваченого з приводу непомірного розміру застави, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів п.2 ч.5 ст.182 КПК, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Таким чином, процесуальним законом визначено, що до особи, яка обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину може бути застосованорозмір застави виключно в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» від 20 листопада 2010 року ЄСПЛ зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), покликані забезпечити не компенсацію втрат, а зокрема явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини в професійному середовищі, яке сформувало обставини для такої діяльності, з метою забезпечення ефективності даного заходу, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Водночас, із структури статті 5 Конвенції, в цілому, та її пункту 3, зокрема, випливає, що застава може вимагатись лише до тих пір, поки існують причини, що виправдовують затримання (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Musuc v. Moldova» від 06 листопада 2007 року, заява №42440/06, та § 139 рішення ЄСПЛ в справі «Олександр Макаров проти Росії» від 12 квітня 2009 року, заява №15217/07). Влада повинна бути уважною у встановленні відповідної застави, як і у вирішенні питання про необхідність продовження ув`язнення обвинуваченого.

Розмір застави, застосований до ОСОБА_6 як альтернативний запобіжний захід визначений судом у межах 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що може бути застосований до особи, яка обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що визначений судом першої інстанції розмір застави в максимальних межах п.2 ч.5 ст.182 КПК, є саме тим достатнім стримуючим фактором для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

За наведених обставин доводи обвинуваченого стосовно існування підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який або застосування до нього мінімального розміру застави як альтернативного запобіжного заходу, які будуть здатні забезпечити належну процесуальну поведінку останнього, колегія суддів визнає безпідставними.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Водночас судом встановлено, що обвинувачений тримається під вартою з моменту затримання, а саме з 17.07.2023 року, кримінальне провадження надійшло до суду першої інстанції 31.07.2023 року. Разом з цим, з ухвали суду першої інстанції вбачається, що на момент продовження дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 , судовий розгляд у даному кримінальному провадженні ще не розпочатий, потерпіла та свідки не допитані, а докази у провадженні не дослідженні.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 2627, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110). «Обвинувачення» для цілей п.1 ст. 6 може бути визначено як «офіційне повідомлення особі компетентним органом, в якому стверджується, що вона вчинила злочин», визначення, яке також відповідає перевірці того, чи «на становище підозрюваного це значно вплинуло» (див. згадуване вище рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 24, п. 46; рішення у справі «Фоті та інші проти Італії» (Foti and Others v. Italy) від 10 грудня 1982 року, серія A, № 56, п. 52). Що стосується закінчення «строку», в кримінальних справах період, на який поширюється дія п. 1 ст. 6, охоплює все провадження, про яке йдеться, включаючи апеляційне провадження (див. рішення у справі «Кеніґ проти Німеччини» ( Konig v.Germany) від 28 червня 1978 року, серія A, № 27, с. 33, п. 98).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

За таких підстав, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання положень ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК щодо розумного строку розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06.11.2023 року, якою ОСОБА_9 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.15, ч. 4 ст. 186 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000550 від 17.07.2023 року залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України щодо розумного строку розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4