Справа № 298/2327/23
Номер провадження 1-кс/298/325/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 року смт. Великий Березний

Слідчий суддя Великоберезнянського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 , підозрюваної ОСОБА_4 та її захисників - адвокатів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Великий Березний клопотання слідчого слідчого відділення відділення поліції №2 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпро, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , з вищою освітою, непрацюючої, розлученої, інваліда ІІІ групи з дитинства, раніше не судимої, підозрюваної у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286 та ч.1 ст.135 КК України, у кримінальному провадженні №0000335 від 20 грудня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Слідчий слідчого відділення відділення поліції №2 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області ОСОБА_7 за погодженням із прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді із клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підозрюваної ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0000335 від 20 грудня 2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286 та ч.1 ст.135 КК України.

Клопотання обґрунтоване тим, що слідчим відділенням відділення поліції №2 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, №0000335 від 20 грудня 2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286 та ч.1 ст.135 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 20 грудня 2023 року близько 19 години 10 хвилин водій ОСОБА_4 , керуючи належним їй технічно-справним транспортним засобом, а саме автомобілем марки «MAZDA» моделі «3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони м.Ужгород у напрямку м.Львів, по головній дорозі вулиці Центральна в населеному пункті с.Кострина Ужгородського району Закарпатської області, автодороги «Н-13» сполученням «Львів - Самбір - Ужгород», та проїхавши близько 40 м від її перехрещення з другорядною дорогою, що справа по ходу її руху, яка веде у бік с.Вишка, діючи всупереч вимог п. 1.3., п. 1.5., п. 1.10. з посиланням на термін «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка» та «безпечний інтервал», п.п. б), д) п. 2.3., п. 12.1., п. 12.2., п. 12.3., п. 12.4., п. 13.1. та п. 13.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від «10» жовтня 2001 року №1306, будучи самовпевненою, розраховуючи на свої водійський досвід та навики керування транспортним засобом, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників дорожнього руху, маючи можливість завчасно оцінити дорожні умови та дорожню обстановку, проявила неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, не забезпечила безпеку дорожнього руху, не обрала безпечну швидкість, за якої водій має змогу безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух у конкретних дорожніх та погодних умовах, допустила наїзд керованого нею автомобіля на пішохода ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який у той час перебував на смузі руху водія ОСОБА_4 , разом з двоколісним велосипедом.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканець АДРЕСА_3 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, що потягли за собою його смерть на місці пригоди.

Таким чином, водій ОСОБА_4 порушила вимоги п. 1.3., п. 1.5., п. 1.10. з посиланням на термін «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка» та «безпечний інтервал», п.п. б), д) п. 2.3., п. 12.1., п. 12.2., п. 12.3., п. 12.4., п. 13.1. та п. 13.3. «Правил дорожнього руху», якими визначено:

п. 1.3. - Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими;

п. 1.5. - Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити підрозділ міліції, власника дороги або уповноважений ним орган;

п. 1.10. Терміни, що наведені у цих Правилах, мають таке значення:

«безпечна швидкість» - швидкість, за якої водій має змогу безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух у конкретних дорожніх умовах;

«дорожні умови» - сукупність факторів, що характеризують (з урахуванням пори року, періоду доби, атмосферних явищ, освітленості дороги) видимість у напрямку руху, стан поверхні проїзної частини (чистота, рівність, шорсткість, зчеплення), а також її ширину, величину похилів на спусках і підйомах, віражів і заокруглень, наявність тротуарів або узбіч, засобів організації дорожнього руху та їх стан;

«дорожня обстановка» - сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом;

«безпечний інтервал» - відстань між боковими частинами транспортних засобів, що рухаються, або між ними та іншими об`єктами, за якої гарантована безпека дорожнього руху;

п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

п. 12.1. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

п. 12.2. У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги.

п. 12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

п. 12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

п. 13.1. Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

п. 13.3. Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху.

Не виконання водієм ОСОБА_4 вимог п. 12.2. та п. 12.3. Правил дорожнього руху знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали, зокрема отриманням потерпілим ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, що потягли за собою його смерть.

Вказану дорожньо-транспортну пригоду водій ОСОБА_4 скоїла у результаті порушення та невиконання вимог п. 1.10. з посиланням на термін «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка» та «безпечний інтервал», п. 12.1., п. 12.2., п. 12.3., п. 12.4., п. 13.1. та п. 13.3. Правил дорожнього руху, які безпосередньо перебувають у прямому причинному зв`язку з наступившими наслідками, зокрема отриманням потерпілим ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, які потягли за собою його смерть, а також п. 1.3., п. 1.5., п. 1.10. з посиланням на термін «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка» та «безпечний інтервал», п.п. б), д) п. 2.3. Правил дорожнього руху, які сприяли порушенню вищевказаних ПДР.

ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України, а саме - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

Окрім цього, 20 грудня 2023 року близько 19 години 10 хвилин водій ОСОБА_4 , керуючи належним їй технічно-справним транспортним засобом, а саме автомобілем марки «MAZDA» моделі «3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони м. Ужгород у напрямку м. Львів, по головній дорозі вулиці Центральна в населеному пункті с.Кострина Ужгородського району Закарпатської області, автодороги «Н-13» сполученням «Львів - Самбір - Ужгород», та проїхавши близько 40 м від її перехрещення з другорядною дорогою, що справа по ходу її руху, яка веде у бік с.Вишка, діючи всупереч вимог п. 1.3., п. 1.5., п. 1.10. з посиланням на термін «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка» та «безпечний інтервал», п.п. б), д) п. 2.3., п. 12.1., п. 12.2., п. 12.3., п. 12.4., п. 13.1. та п. 13.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, будучи самовпевненою, розраховуючи на свої водійський досвід та навики керування транспортним засобом, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників дорожнього руху, маючи можливість завчасно оцінити дорожні умови та дорожню обстановку, проявила неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, не забезпечила безпеку дорожнього руху, не обрала безпечну швидкість, за якої водій має змогу безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух у конкретних дорожніх та погодних умовах, допустила наїзд керованого нею автомобіля на пішохода ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який у той час перебував на смузі руху водія ОСОБА_4 , разом з двоколісним велосипедом.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканець АДРЕСА_3 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, що потягли за собою його смерть на місці пригоди.

Надалі, водій ОСОБА_4 достовірно знаючи, що своїми діями, пов`язаними з порушенням Правил дорожнього руху та вчиненням наїзду на пішохода гр. ОСОБА_8 за наведених вище обставин поставила потерпілого в безпорадний та небезпечний для життя стан, при цьому, маючи можливість для надання допомоги, діючи умисно, всупереч вимогам п. 2.10. Правил дорожнього руху України, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, нехтуючи моральними і правовими нормами, що зобов`язують надати допомогу людині, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, через отримані нею небезпечні для її життя травми, не намагалася вжити заходи щодо надання потерпілому медичної допомоги та транспортування його до найближчого медичного закладу, хоча сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан, завідомо залишила потерпілого у небезпеці і з місця пригоди втекла на автомобілі марки «MAZDA» моделі «3», реєстраційний номер НОМЕР_1 у напрямку м. Львів, та згодом на стаціонарному посту «Ужок», що на межі Закарпатської та Львівської областей була зупинена та затримана працівниками поліції.

Отже, водій ОСОБА_4 порушила вимоги п. 2.10. Правил дорожнього руху України, яким визначено: У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:

негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;

увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил;

не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди;

вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я;

Підпункт "г" пункту 2.10 в редакції Постанови КМ №161 від 22.03.2017\

ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті "г" пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди;

повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських;

Підпункт "д" пункту 2.10 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ №161 від 22.03.2017\

вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригода;

є) до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки).

ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 Кримінального кодексу України, тобто завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через свій безпорадний стан, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

У сукупності, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК України.

20.12.2023 ОСОБА_4 затримано в порядку ст.208 КПК України. 21.12.2023 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286 та ч.1 ст.135 КК України.

Мотивуючи подане клопотання, слідчий посилається на обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286 та ч.1 ст.135 КК України, та у зв`язку з цим, зазначає про існування ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, а саме що ОСОБА_4 може переховуватись від органу досудового розслідування та суду; незаконно впливати на потерпілого чи свідків у цьому кримінальному провадженні; перешкодити кримінальному провадженню іншим чином. На думку слідчого, є підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та забезпечення належного виконання підозрюваною ОСОБА_4 процесуальних обов`язків, тому їй необхідно обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Розгляд клопотання слідчим суддею розпочатий за минуванням трьох годин з часу вручення підозрюваній ОСОБА_4 копії клопотання та матеріалів, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав клопотання, вважаючи мету і підстави застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обґрунтованими та такими, що дають право на застосування відносно підозрюваної ОСОБА_4 найбільш суворого заходу, посилаючись на ризики, визначені ч.1 ст.177 КПК України. Додатково зазначив про те, що визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, залишає на розсуд суду.

Підозрювана ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечила щодо задоволення клопотання слідчого, зазначивши, що в даному провадженні відсутні ризики, вона дотримуватиметься процесуальної поведінки. Зазначила, що має поганий стан здоров`я, з дитинства хворіє на тяжку форму цукрового діабету, є інсулінозалежною, має вшиту в організмі помпу, за допомогою якої здійснювається подача інсуліну, рівень цукру в крові в неї коливається на рівні 30 одиниць, в умовах неволі їй не можуть надати необхідну медичну допомогу.

Захисник підозрюваної ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував щодо застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на доводи, наведені в письмових запереченнях, поданих в судовому засіданні слідчому судді. Звернув увагу на тяжкість захворювання підозрюваної, яке виключає утримання останньої під вартою. Наголосив, що підозрювана хоча і є мешканкою іншої області, однак в м.Ужгороді проживає її рідна тітка, яка присутня в судовому засіданні, за місцем проживання якої підозрювана ОСОБА_4 може відбувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Захисник підозрюваної ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав позицію захисника ОСОБА_6 .

Заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши додані до клопотання документи, а також надані стороною захисту письмові докази, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав та доцільність застосування щодо ОСОБА_4 найсуворішого запобіжного заходу, слідчий суддя бере до уваги наступне.

У відповідності до ст.29 Конституції України та ст.ст.176, 177, 178 КПК України, право на свободу та особисту недоторканість є одним із найбільш значущих прав людини. Слід врахувати те, що обираючи запобіжний захід - тримання під вартою, обмежуються конституційні права і свободи особи, ще до визнання її винуватою у вчиненні злочину, а запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідно до ст.183 КПК України є винятковим і найбільш суворим запобіжним заходом, і застосовується лише тоді, коли є всі підстави вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним процесуальних обов`язків і його належної поведінки. Застосування запобіжного заходу з іншою метою не допускається.

Згідно ст.2 КПК України, завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності до вимог ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на засадах верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (ст.5) втілює основоположне право людини на захист від свавільного втручання держави у її право на свободу. Тому, у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.

З цього правила випливають два природних наслідки: тягар доведення обставин, що свідчать на користь утримання під вартою, завжди несе сторона обвинувачення, а будь-які обставини, щодо доведеності яких або значення яких для вирішення питання про тримання під вартою або звільнення, залишається сумнів, мають тлумачитися на користь звільнення особи.

Роль слідчого судді при оцінці вказаних обставин полягає в перевірці істинних намірів та цілей, що стоять за позбавленням особи свободи, відповідності цих цілей та намірів вимогам закону, та, у випадку встановлення відсутності законних підстав для тримання особи під вартою, прийняття рішення про звільнення особи з-під варти.

Така перевірка відбувається за правилами національного законодавства, які містяться в положеннях ст.ст. 177, 178, 183 КПК України.

Слідчий суддя враховує, що тримання під вартою в розумінні ст.183 КПК України є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, згідно з положеннями ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК України, зокрема, слідчий суддя зобов`язаний оцінити, в тому числі вагомість доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, розмір майнової шкоди, а також дані, що характеризують особу підозрюваного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою не може бути застосовано, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Слідчим суддею встановлено, що слідчим відділенням відділення поліції №2 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000335 від 20 грудня 2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286 та ч.1 ст.135 КК України.

21.12.2023 ОСОБА_4 затримано в порядку ст.208 КПК України та в цей же день їй повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, тобто порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого, та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, тобто у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному дляжиття стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через свій безпорадний стан, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Відповідно до ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, що надані сторонами кримінального провадження докази доводять обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику а ризикам, зазначеним у поданні.

На думку слідчого судді, наведені в клопотанні обставини та додані до нього документи, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання, свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286 та ч.1 ст.135 КК України. Зокрема такими є: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000335 від 20 грудня 2023 року датований 21.12.2023, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000336 від 21 грудня 2023 року датований 21.12.2023; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000335 від 20 грудня 2023 року датований 20.12.2023, протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від ОСОБА_9 від 20.12.2023, протокол допиту свідка ОСОБА_9 від 21.12.2023, постанова про призначення судово-медичної експертизи від 20.12.2023, постанова про відібрання біологічних зразків для проведення експертизи від 20.12.2023, постанова про відібрання біологічних зразків для проведення експертизи від 20.12.2023, заява ОСОБА_4 від 21.12.2023, протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 20.12.2023 зі схемою до нього; протокол огляду місця події від 21.12.2023; протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 21.12.2023, повідомлення про підозру від 21.12.2023, протокол допиту підозрюваної ОСОБА_4 від 21.12.2023, лікарське свідоцтво про смерть №857 від 21.12.2023, інші матеріали кримінального провадження.

Зазначені відомості у сукупності з інформацією, викладеною у дослідженому під час судового засідання повідомленні про підозру, вважаються переконливими для слідчого судді в тому, що відповідне кримінальне правопорушення могло бути вчинене, а надані слідчим до клопотання відомості в достатній мірі вказують на можливість вчинення підозрюваною ОСОБА_4 кримінальних правопорушень.

Приймаючи таке рішення, слідчий суддя виходить з того, що зазначені у клопотанні обставини підозри мають місце та підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних, які наведені у клопотанні слідчого та доданих до нього матеріалах.

Слідчий суддя звертає увагу, що на даному етапі провадження слідчий суддя не вправі вирішувати питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема на стадії досудового розслідування слідчий суддя не уповноважений вдаватись до оцінки отриманих слідством доказів та порядку їх отримання, давати оцінку зібраним доказам з точки зору їх допустимості. Визнання доказів недопустимими належить виключно до компетенції суду під час судового розгляду (ст.89 КПК України).

На стадії досудового розслідування слідчий суддя може, враховуючи правову позицію ЄСПЛ щодо визначення поняття "обґрунтована підозра" як існування фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (п.175 Рішення в справі "Нечипорук і Йонкало проти України" (заява N42310/04, рішення від 21 квітня 2011 року, остаточне 21.07.2011), оцінити лише достатність зібраних доказів для підозри певної особи у вчиненні кримінального правопорушення, не вдаючись до їх оцінки як допустимих.

При цьому, повнота та всебічність проведеного розслідування не є тими обставинами, які мають оцінюватись слідчим суддею при з`ясуванні достатності доказів, що стали підставою повідомлення особі про підозру.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини. Так, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (рішення № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року) суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

В свою чергу, стороною захисту не наведено обставин, які б очевидно та беззаперечно вказували на будь-яку непричетність підозрюваної ОСОБА_4 до кримінальних правопорушень, у вчиненні яких їй повідомлено про підозру, або необґрунтованість повідомленої підозри, а за такого на цій стадії досудового розслідування відсутні підстави вважати, що повідомлення про підозру є вочевидь необґрунтованим.

Таким чином, ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років, та у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному дляжиття стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через свій безпорадний стан, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді обмеженням волі на строк до двох років або позбавленням волі на той самий строк, які відповідно до ст.12 КК України, належать до категорії тяжких та нетіжких злочинів.

Оцінюючи наявність ризиків, на існування яких посилається сторона обвинувачення, слідчий суддя виходить із такого.

Як зазначено у клопотанні, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам 1) переховуватись від органу досудового розслідування та суду; 3) незаконно впливати на потерпілого чи свідків у цьому кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (частина 1 статті 177 КПК).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК (частина 2 статті 177 КПК).

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Під час перевірки наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 статті 177 КПК України, у кримінальному провадженні №0000335 від 20 грудня 2023 року щодо підозрюваної ОСОБА_4 , слідчий суддя дійшов наступних висновків.

Оцінивши наведені у клопотанні доводи, слідчий суддя вважає, що сторона обвинувачення у судовому засіданні довела наявність підстав вважати, що існує незначний ризик того, що підозрювана ОСОБА_4 може переховуватись від органу досудового розслідування та суду.

Такий висновок ґрунтується на тяжкості злочинів, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_4 , за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі відповідно на строк до восьми рокі та двох років. На думку слідчого судді, зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Оцінюючи можливість впливу на потерпілого чи свідків у цьому кримінальному провадженні, слідчий суддя враховує, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Оцінюючи можливість впливу на потерпілого чи свідків у цьому кримінальному провадженні, слідчий суддя виходить із передбаченої КПК України процедури отримання свідчень від цих осіб, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування свідчення отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на потерпілого чи свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від потерпілих та свідків та дослідження їх судом.

У ході розгляду клопотання слідчим суддею не встановлено наявність ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, доводи сторони обвинувачення щодо цього слідчий суддя відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження та ґрунтуються виключно на припущеннях сторони обвинувачення, наведені слідчим аргументи в цій частині клопотання є доволі абстрактними, а під час судового засідання слідчому судді прокурором не надано жодних обґрунтувань вказаному ризику, ймовірність підозрюваним перешкоджати кримінальному правопорушенню іншим чином не ґрунтується на матеріалах справи, інших достовірних відомостях, а тому не може сприйматись судом як об`єктивне та використовуватись при вирішенні клопотання, оскільки воно побудоване на самих лише припущеннях.

В клопотанні слідчий просив застосувати до підозрюваної ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, зазначивши що інші, більш м`які запобіжні заходи не забезпечать можливості запобігти існуючим ризикам.

Як видно, відомостей про те, що підозрювана ОСОБА_4 у будь-який спосіб перешкоджала досудовому розслідуванню чи перешкоджає йому в даний час у матеріалах провадження немає і слідчому судді не надано.

При розгляді клопотання слідчим суддею також враховано всі обставини, визначені в ст.178 КПК України, в тому числі вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваною правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання її винною у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких вона підозрюється; її вік та стан здоров`я підозрюваної.

У роз`ясненнях, що наведені у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 19.12.2014 «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» зазначено, що врахування стану здоров`я підозрюваного при вирішенні питання про обрання, продовження або зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має важливе значення для забезпечення гарантування права особи на свободу і права на життя.

При обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою необхідно переконатися, що його застосування не призведе до погіршення стану здоров`я особи. Коли підозрюваний, обвинувачений тяжко хворий і в умовах слідчого ізолятора не має можливості здійснювати необхідне лікування, до нього не варто застосовувати такий запобіжний захід.

У своєму рішенні від 16.05.2013 у справі «Барило проти України» Європейський суд з прав людини встановив порушення п. 1 ст. 5 з тих підстав, що у заявниці було наявне тяжке захворювання (третя група інвалідності), у зв`язку з чим вона потребувала спеціального лікування, дієти і постійного медичного нагляду. За результатами огляду заявниці було призначено 4 ін`єкції інсуліну на день. Вона була змушена вводити собі інсулін самостійно, оскільки медичний працівник ІТТ перебував у відпустці, а працівники швидкої допомоги відмовлялися приїжджати до ІТТ.

У рішенні від 14.03.2013 у справі «Салахов та Іслямова проти України» Європейський суд з прав людини встановив порушення ст. 2 Конвенції в контексті матеріального аспекту з огляду на недотримання державою позитивного обов`язку щодо захисту здоров`я та життя заявника. Зокрема, йому було відмовлено в терміновій госпіталізації, яку він вимагав протягом двох тижнів; він тримався під вартою без будь-якого обґрунтування, перебуваючи при цьому в критичному стані, і всупереч рекомендаціям лікарів під час перебування в лікарні його постійно тримали в наручниках, що спричинило погіршення стану здоров`я.

Разом з цим, ВССУ наголошує, що наявність різноманітних захворювань має бути належним чином підтверджена медичною документацією. Слідчий суддя повинен переконатися у наявності підтвердної медичної документації про стан здоров`я та оцінити можливість надання ефективної допомоги в лікуванні захворювання обвинуваченого в умовах СІЗО.

Сторона обвинувачення стверджує, що даними про стан здоров`я ОСОБА_4 не володіє.

В свою чергу, стороною захисту надано медичну документацію ОСОБА_4 . Згідно з лікарськими консультативними висновками, виписками із медичних карток, ОСОБА_4 страждає цукровим діабетом І типу, важка форма, лабільний перебіг зі схильністю до гліпоглікемії, кетоацидозу, медикаментозно субкомпенсований, обмінний стеатогепатоз, непроліферативна діабетична ретинопатія обох очей, діабетична ангіопатія нижніх кінцівок, анемія ІІ ст., діабетична сенсомоторна нейропатія з порушенням температурної, тактильної, вібраційної чутливості, обмінна міокардіодистрофія, СН І ст., лактозна недостатність, соматоформна вегетативна дисфункція за змішаним типом, переманентно-пароксизмальний перебіг з вазовагальними синкопами, з помірним церебрастенічним синдромом. ОСОБА_4 є інвалідом 3 групи з дитинства.

Оцінивши надані стороною захисту документи щодо стану здоров`я підозрюваної ОСОБА_4 слідчий суддя вважає, що в умовах слідчого ізолятора остання, з урахуванням тяжкості та характеру наявних у неї хвороб, не зможе отримати кваліфіковану медичну допомогу, що в тому числі унеможливлює її тримання під вартою.

Зважаючи на наведене вище, за наслідками встановлених обставин за результатами розгляду клопотання, враховуючи особу підозрюваної ОСОБА_4 , яка раніше не притягалася до кримінальної відповідальності, беручи до уваги недоведення прокурором недостатності застосування в даному конкретному випадку більш м`якого запобіжного заходу, відсутність належного обґрунтування підстав для втручання у право ОСОБА_4 на свободу, шляхом застосування запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою, а також те, що Європейський суд з прав людини та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права зазначають, що існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти, тобто, утримання під вартою осіб, які чекають судового розгляду, не повинно бути загальним правилом і, коли відсутні конкретні дані, які б дозволяли дійти ґрунтованого висновку, що особа з великою ймовірністю вчинить дії, передбачені ст.177 КПК України, слід вважати, що такі ризики взагалі відсутні, або є настільки мінімальними, що не дають виключних підстав для застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя приходить до висновку, що у відповідності до ч.4 ст.194 КПК України щодо підозрюваної слід обрати запобіжний захід у виді домашнього арешту, оскільки саме цей запобіжний захід забезпечить виконання підозрюваною процесуальних обов`язків та попередить вчинення ним дій, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

При цьому, слідчий суддя зазначає, що сам по собі факт підозри ОСОБА_4 у вчиненні тяжкого та нетяжкого злочинів не є достатньою підставою для застосування до неї найбільш суворого виняткового запобіжного заходу. Слідчий суддя враховує, що твердження прокурора про тяжкість вчинених злочинів, не є достатнім для обрання відносно підозрюваної ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Так, у справі «Мамедова проти Росії» 7064/05 від 01.06.2006, Європейський суд з прав людини, вказав на недостатність посилань на тяжкість злочину та ймовірне покарання, так як суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, але потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Розглядаючи клопотання, слідчий суддя враховує і те, що заборона застосування щодо підозрюваної ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу в цьому випадку відсутня.

Отже, на підставі викладеного, слідчий суддя вважає, що у даному кримінальному провадженні, з урахуванням вищевикладеного, встановленим слідчим суддею ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України, можливо дієво запобігти шляхом застосування іншого запобіжного заходу, який не є виключним за своєю суворістю.

Відповідно ч.ч.1, 2 ст.181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

За таких умов слідчий суддя вважає, що можливе застосування до підозрюваної ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, а ніж тримання під вартою, а саме цілодобового домашнього арешту.

У п.104 рішення ЄСПЛ у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» від 05.07.2016 зазначено, що домашній арешт з огляду на його рівень і напруженість вважається позбавленням свободи у розумінні статті 5 Конвенції. Цей спосіб позбавлення свободи вимагає існування відповідних і належних підстав, як і тримання під вартою під час досудового слідства. Він уточнив, що поняття «рівень» і «напруженість» у його практиці, як критерії застосовності статті 5 Конвенції, стосується тільки рівня обмеження свободи пересування, а не відмінностей за рівнем комфорту або у внутрішньому режимі у різних місцях позбавлення волі. Тому Суд застосовує ті самі критерії щодо позбавлення свободи незалежно від місця тримання заявника під вартою (104, 113, 114 рішення ЄСПЛ у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» від 05.07.2016 та п. 212 рішення у справі Развозжаєв проти Росії та України та Удальцов проти Росії від 19.11.2019.

Таким чином, з урахуванням обставин, що встановлені у ході розгляду клопотання слідчий суддя вважає, що застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту цілодобово буде достатнім для забезпечення виконання підозрюваною покладених на неї процесуальних обов`язків та запобігання існуючим ризикам та буде пропорційним, співмірним та таким, що не становитиме надмірний тягар, не суперечитиме КПК України, оскільки саме цей запобіжний захід дасть можливість уникнути настання існуючих ризиків та забезпечить виконання покладених на підозрювану ОСОБА_4 процесуальних обов`язків.

Згідно з ч.6 ст.181 КПК України строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.

Обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців (ч. 7 ст. 194 КПК України).

З урахуванням викладеного, слідчий суддя вважає за необхідне застосувати щодо ОСОБА_4 запобіжний захід у виді домашнього арешту, за адресою по місцю проживання: АДРЕСА_4 , шляхом заборони залишати житло цілодобово по 19 лютого 2024 року, окрім випадків необхідності отримання ОСОБА_4 невідкладної медичної допомоги та в разі виникнення надзвичайних ситуацій, які б унеможливили безпечне для життя та здоров`я перебування підозрюваної у житлі.

Керуючись ст.ст.177, 178, 181, 193, 194, 196, 197, 372, 395 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання слідчого слідчого відділення відділення поліції №2 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - відмовити.

Застосувати щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваної у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286 та ч.1 ст.135 КК України, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту без застосування електронних засобів контролю, заборонивши їй цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_4 , на строк 60 днів, тобто по 19 лютого 2024 року, окрім випадків необхідності отримання ОСОБА_4 невідкладної медичної допомоги та в разі виникнення надзвичайних ситуацій, які б унеможливили безпечне для життя та здоров`я перебування підозрюваної у житлі.

На цей же строк покласти на підозрювану ОСОБА_4 передбачені ч.5 ст.194 КПК України обов`язки:

1) прибувати до слідчого, прокурора або суду за кожною вимогою;

2) не відлучатися з м.Ужгород Закарпатської області без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

4) утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілою в даному кримінальному провадженні;

5) здати на зберігання в органи ДМС України свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Строк дії ухвали, запобіжного заходу та покладених на підозрювану ОСОБА_4 обов`язків визначити по 19 лютого 2024 року.

Роз`яснити підозрюваній ОСОБА_4 , що працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Роз`яснити підозрюваній ОСОБА_4 , що в разі невиконання покладених на неї обов`язків, до неї може бути застосований більш суворий запобіжний захід.

Копію ухвали для забезпечення контролю виконання надіслати до відділення поліції №2 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.202 КПК України підозрювану ОСОБА_4 негайно доставити до місця проживання за адресою: АДРЕСА_4 , і звільнити з-під варти.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1