Номер провадження: 11-кп/813/2360/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали кримінального провадження №0000246 від 21.04.2023 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02.10.2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Тирасполь РМ, без громадянства, має середню спеціальну освіту, не одружений, офіційно не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.185, ч.2 ст.15 ч.4 ст.189, ч.4 ст.189 КК України,

встановив:

В Київському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000246 від 21.04.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.185, ч.2 ст.15 ч.4 ст.189, ч.4 ст.189 КК України.

Під час судового розгляду кримінального провадження прокурор звернувся з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави.

Ухвалою місцевого суду задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави, у розмірі 80 (вісімдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 214720 (двісті чотирнадцять тисяч сімсот двадцять) гривень, строком до 01.12.2023 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду захисник подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою змінити обвинуваченому запобіжний захід на інший, не пов`язаний із триманням під вартою, а саме домашній арешт. Захисник посилається на необґрунтованість та невмотивованість оскарженої ухвали, з огляду на не врахування судом не доведеності прокурором існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Захисник звертає увагу на те, що обвинувачений має постійне місце проживання в м. Одесі в квартирі громадянки ОСОБА_7 , яка дала згоду на можливість перебування обвинуваченого під домашнім арештом в її квартирі. Крім того, захисник зазначає, що визначений розмір застави є непомірним для обвинуваченого та просить визначити заставу у розмірі 20 прожиткових мінімумів доходів громадян, яку мають змогу внести рідні обвинуваченого.

Одночасно захисник просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду, оскільки останній день подачі апеляційної скарги припадав на вихідний день 07.10.2023 року, а тому скарга подана у перший день після вихідного дня 09.10.2023 року.

Колегія суддів вважає клопотання захисника про поновлення строку на апеляційне оскарження зайвим, оскільки строк на апеляційне оскарження фактично не пропущений, а тому поновлення не потребує.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Захисник в апеляційній скарзі не просила здійснювати судовий розгляд за її участі та участі обвинуваченого.

Прокурор, будучи повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду до суду не з`явився, однак звернувся з клопотання про здійснення розгляду за його відсутністю.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.3 ст. 315 КПК під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених Розділом II цього Кодексу.

Під час підготовчого судового засідання сторона обвинувачення має право звернутись до суду першої інстанції з клопотанням про обрання/продовження запобіжного заходу, мотивуючи його при цьому та надавши суду докази, які унеможливлюють застосування до особи більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи клопотання прокурора, суд першої інстанції дотримався положень ст.ст.177, 178, 183, 315 КПК та прийняв законне та обґрунтоване рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Мотивуючи своє рішення суд послався на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні ряду злочинів проти власності, один з яких є особливо тяжким ч.4 ст.189 КК України, а зазначені в клопотанні прокурора ризики, які існували при обранні запобіжного заходу та при надходження справи до суду, не зменшилися та не відпали. Врахувавши особу обвинуваченого, тяжкість можливого призначення покарання за результатами судового розгляду справи, що не виключає ризик можливого переховування обвинуваченого від суду, а також те, що він не має міцних соціальних зв`язків.

Колегія суддів на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 , а також існування ризиків переховування обвинуваченого від суду, здійснення незаконного впливу на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, а також ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, виправдовують продовження найсуворішого запобіжного заходу обвинуваченому та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

При цьому, місцевий суд на законних підставах визначив розмір застави у передбаченому п.3 ч.5 ст.182 КПК розмірі.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, з огляду на існування та доведення ризиків, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.

Наведені обставини, на думку колегії суддів, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на потерпілого свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи захисника щодо відсутності ризику незаконного впливу на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні, оскільки покази даних осіб, які ще не допитані судом, або свідків, в повторному допиті яких може виникнути необхідність, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на свідків та потерпілих схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Колегія суддів також погоджується із висновками суду про продовження існування ризику можливого вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, оскільки він маючи непогашену та не зняту судимість, звільнившись з місць позбавлення волі, через нетривалий проміжок часу знову вчинив кримінальні правопорушення, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченої кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає непереконливими доводи захисника про відсутність ризиків, які обумовлюють продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки тяжкість пред`явленого обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, а також існування ризиків, на які послався суд першої інстанції в оскарженій ухвалі, виправдовують обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи захисника про наявність в обвинуваченого місця проживання в квартирі громадянки ОСОБА_7 , яка надала згоду на перебування обвинуваченого в її квартирі під домашнім арештом, колегія суддів визнає непереконливими, оскільки запобіжний захід у виді домашнього арешту з великою вірогідністю не зможе забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Доводи сторони захисту про непомірність розміру застави та необхідність визначення у розмірі 20 прожиткових мінімумах для працездатних осіб, колегія суддів визнає необґрунтованими з огляду на те, що на даний час ОСОБА_6 обвинувачується, зокрема, у вчиненні особливо тяжкого злочину, що виключає визначення застави у розмірі, запропонованому захисником, а судом у свою чергу визначено мінімальний розмір застави для особи, яка обвинувачується в особливо тяжкому злочині.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для продовження до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів може виявитися недостатнім для забезпечення виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків, що безпосередньо може вплинути на дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, виходячи з положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК, та існування реальної потреби проведення судового розгляду кримінального провадження в розумні строки.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого тримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та існуючого обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого є необхідним та виправданим заходом забезпечення кримінального провадження, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризику можливого переховування останнього від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.

Оскільки доводи захисника про відсутність підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення її апеляційної скарги та скасування оскарженої ухвали.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02.10.2023 року, якою ОСОБА_6 , продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000246 від 21.04.2023 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4