Дата документу 08.01.2024 Справа № 331/4167/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 331/4167/23 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1 Провадж. №11-кп/807/514/24 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

розглянула 8 січня 2024 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали судового провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2023 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянськ Запорізької області, громадянина України, маючого вищу освіту, не працевлаштованого, одруженого, маючого на утриманні сина, 2020 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, в провадженні колегії суддів Жовтневого районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

В ході досудового розслідування до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Прокурор звернувся з клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 строком на 60 днів, оскільки ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме - переховування від суду; незаконний вплив на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення - не зникли, не зменшилися та продовжують існувати.

Ухвалою колегії суддів Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2023 року клопотання прокурора задоволено, продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 до 10 лютого 2024 року включно. В задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу відмовлено. Приймаючи таке рішення, суд послався на дані про особу обвинуваченого, тяжкість інкримінованого йому кримінального правопорушення та наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Адвокат ОСОБА_6 , діючи в інтересах обвинуваченого, звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою.

В апеляційній скарзі порушено питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду, який було порушено з підстав складення повного тексту даного судового рішення 15.12.2023 р. та видачу його копії адвокату лише 20.12.2023 р., враховуючи, що більша частина процесуального строку на апеляційне оскарження припала на вихідні дні, а також з огляду на загальні засади судочинства і кримінального провадження доступу до правосуддя, реалізацію права на апеляційне оскарження, сторона захисту просить визнати причини пропуску строку поважними.

Не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою, адвокат вважає її такою, що підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Так, прокурором всупереч вимогам п.1 ч. 3 ст. 199 КПК України, не доведено продовження існування встановлених раніше або виникнення нових ризиків, які в клопотанні перелічені, але жодним чином не обґрунтовані.

Суд першої інстанції у своєму рішенні послався виключно на тяжкість обвинувачення як на головний чинник при продовженні тримання особи під вартою, що є неприпустимим з точки зору практики ЄСПЛ.

Місцевий суд не надав належної правової оцінки доводам сторони захисту щодо відсутності ризиків, зазначених прокурором, внаслідок чого порушено принцип змагальності, визначений ст. 22 КПК України.

Крім того, судом залишено без уваги клопотання сторони захисту про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного із позбавленням волі.

Апелянт вважає, що обставини, які існували на момент обрання запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 , відпали та перестали існувати, натомість з`явилися нові обставини, що здатні вплинути на рішення суду.

Крім того, адвокат зазначає, що на сьогоднішній день судом досліджено майже всі письмові докази сторони обвинувачення, при цьому належних та допустимих доказів вини ОСОБА_7 в рамках інкримінованого правопорушення, викладеному в обвинувальному акті, немає.

Отже, з огляду на зазначене, в рамках розгляду питання щодо можливості зміни запобіжного заходу існують нові обставини, які були відсутні на день первісного обрання запобіжного заходу.

Вказує на наявність в матеріалах справи доказів, які спростовують версію обвинувачення.

На думку адвоката, судом, всупереч ст. 370 КПК України, винесено необґрунтоване рішення, оскільки не було об`єктивно з`ясовано обставини справи, не було досліджено та оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу докази, надані стороною захисту в підтвердження спростування обґрунтованості підозри та ризиків, зазначених прокурором.

Крім того, рішення суду не є вмотивованим, оскільки в ньому не наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення, адже низка логічних та слушних доводів сторони захисту було проігноровано.

Також суд першої інстанції не розглянув належним чином, не вмотивував та не виклав в резолютивній частині ухвали висновок за результатом розгляду клопотання захисника про визначення застави.

Захисник зазначає про ігнорування судом першої інстанції її доводів щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_7 з метою умисного погіршення його становища, а відтак й необґрунтованість обвинувачення, а також залишено поза увагою доводи щодо грубого порушення права на захист під час затримання її підзахисного та недопустимості зібраних доказів.

Адвокат звертає увагу апеляційної інстанції на грубі порушення, які є істотними і такими, що тягнуть за собою визнання доказів недопустимими і визнання обвинуваченого невинуватим.

Суд, приймаючи рішення про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , залишив поза увагою позицію ЄСПЛ, що є грубим порушенням Закону.

З огляду на викладене, просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.12.2023 р., постановити нову, якою залишити без задоволення клопотання прокурора та задовольнити клопотання захисника про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який, або змінити ухвалу суду першої інстанції в частині визначення обвинуваченому застави.

Позиції учасників судового провадження.

Адвокат ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, мотивуючи свої вимоги необґрунтованістю ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, зазначила про те, що ОСОБА_7 не переховувався, виїхав з тимчасово окупованої території на підконтрольну, про що повідомляв правоохоронні органи України. На теперішній час відсутні обставин, що існували на момент обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_7 висловився на підтримку свого захисника.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Строк апеляційного оскарження ухвали суду фактично поновлено шляхом прийняття апеляційної скарги та призначення до судового розгляду.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення, яке має на меті досягнення дієвості цього провадження та забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Положеннями ст.ст. 199, 331 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, та може бути застосований до раніше судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Апеляційний суд відмічає, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував, крім тяжкості діяння, яке інкримінується останньому, дані про його особу та наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що дає достатньо підстав вважати, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується й судова колегія, вважаючи дійсно триваючими до теперішнього часу ризики, визначені п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що вирішуючи питання про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції посилався виключно на тяжкість інкримінованого звинувачення, є необґрунтованими та спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, який відповідно до ч. 6 ст. 12 цього Кодексу, віднесено до категорії особливо тяжких злочинів, за скоєння якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні на користь висновку про наявність ризиків негативної процесуальної поведінки з боку обвинуваченого.

Надаючи оцінку ризику можливості обвинуваченого переховуватися від суду, місцевим судом взято до уваги, крім серйозності висунутого обвинувачення, характеризуючи ОСОБА_7 матеріали, зокрема, його роботу в органах поліції, що засвідчує про високу ймовірність того, що останній використовуючи свою обізнаність в методиці роботи правоохоронних органів, з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину, може вдатися до втечі.

Беручи до уваги наведене та покарання, що загрожує у разі визнання обвинуваченого винним, колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду не зменшився і є актуальним на теперішній час.

Продовження існування ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, знищення, приховування або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, підтверджують конкретні обставини інкримінованого ОСОБА_7 злочину, місце скоєння якого знаходиться на окупованій території та, у випадку перебування обвинуваченого на свободі, ймовірно, може надати змогу знищити докази злочинної діяльності.

Колегія також погоджується і з міркуваннями місцевого суду щодо продовження існування ризику незаконного впливу на свідків, за умови застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, з огляду на стадію судового розгляду даного кримінального провадження, а також обізнаність обвинуваченого про анкетні дані та адреси місць проживання свідків, які володіють інформацією про обставини вчинення кримінального правопорушення, та ще не допитані безпосередньо судом.

Крім того, апеляційна інстанція звертає увагу на те, що обвинуваченому інкримінується державна зрада, а саме діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітету, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, та враховує продовження воєнного вторгнення та тимчасової окупації певних територій України, що свідчить на користь продовження існування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, у випадку перебування ОСОБА_7 на свободі.

З урахуванням вище викладеного, суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги адвоката щодо необґрунтованості та відсутності доказів існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Перевіривши оскаржувану ухвалу, колегією суддів встановлено, що місцевим судом були досліджені та піддані належній оцінці доводи сторони захисту щодо можливості застосування до ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу.

З огляду на відсутність нових обставин, які б нівелювали раніше встановлені підстави задля первісного застосування запобіжного заходу, судом прийнято обґрунтоване та вмотивоване рішення про неможливість зміни обвинуваченому запобіжний захід на більш більш м`який, з чим повністю погоджується й апеляційна інстанція.

Вирішуючи питання застосування більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції дотримався вимог КПК України та прийшов до вірного висновку про неможливість його застосування, виклавши мотиви власного висновку, підстав піддавати сумніву який апеляційна інстанція не має.

Аргументи захисника про відсутність в матеріалах кримінального провадження належних та допустимих доказів провини ОСОБА_7 в рамках інкримінованого правопорушення та неправильної кваліфікації його дій, судом в даному апеляційному провадженні не розглядаються, оскільки виходять за межі обставин, які підлягають перевірці апеляційною інстанцією на даному етапі.

Разом з тим, слід зауважити на вимогах ч.6 ст. 176 КПК України, відповідно до яких під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого, зокрема ст. 111 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто у виді тримання під вартою, на що судом першої інстанції також було звернуто увагу.

Відповідаючи на доводи адвоката стосовно неналежного розгляду її клопотання про визначення застави, судова колегія виходить зі змісту оскаржуваної ухвали, в резолютивній частині якої дійсно відсутні відомості з цього приводу. Однак, означене не впливає на висновки суду щодо вирішення цього питання, оскільки, посилаючись на положення ч. 4 ст. 183 КПК України, врахувавши підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, характер та ступінь ризиків, суд обґрунтовано не визначив розмір застави у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 .

Отже, сукупність наведених вище обставин схиляє суд до висновку, що задля забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та уникнення встановлених судом ризиків, не вирішуючи питання доказовості вини обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доцільність продовження відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів виходила також з підстав та мети продовження запобіжного заходу на стадії судового розгляду, де вирішальним є попередження небажаних з точки зору права дій з метою забезпечення нормального руху кримінального судочинства.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

З урахуванням викладеного, на думку колегії суддів, оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2023 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 до 10 лютого 2024 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4