Справа № 452/358/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/668/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 травня 2023 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 ,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисників обвинуваченого адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , -

встановила:

цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до чотирьох років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік з покладенням на нього відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України обов`язків, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації , повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Вирішено питання з процесуальними витратами, заходами забезпечення кримінального провадження та речовими доказами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 10 листопада 2022 року близько 19:10 год. по вул. Карпатській, неподалік будинку №89А у с. Воля Блажівська, Самбірського району, Львівської області, керуючи технічно справним автомобілем марки «OPEL VECTRA», номерний знак НОМЕР_1 , порушив вимоги Р 1 п.п. 1.5, 1.10 (в частині значення термінів «дорожня обстановка», «дорожні умови»); Р 2 п. 2.3 б), д); Р 10 п.п. 10.1, 10.9 «Правил дорожнього руху» (далі - ПДР), затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, що виразилися в тому, що він, керуючи вказаним транспортним засобом, проявив неуважність до дорожньої обстановки та дорожніх умов, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, а саме рухаючись заднім ходом з метою виконання маневру розвороту, без причин технічного характеру допустив виїзд за межі дороги в придорожній рівчак. Після цього, намагаючись самостійно виїхати автомобілем з рівчака, перед початком руху заднім ходом в умовах недостатньої видимості, а саме в темну пору доби на неосвітленій ділянці дороги, не переконався у його безпечності, для забезпечення безпеки руху не звернувся за допомогою до інших осіб, розпочав рух заднім ходом та під час руху заднім ходом здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який знаходився позаду вказаного автомобіля.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які перебувають у причинному зв`язку з настанням смерті, та від яких потерпілий ІНФОРМАЦІЯ_2 о 23:10 год. помер в приміщенні КНП СМР «Самбірська ЦЛ».

В апеляційній скарзі заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість внаслідок безпідставного і невмотивованого застосування ст. 75 КК України та незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Наголошує, що водій ОСОБА_7 , маючи право керування транспортним засобом, безвідповідально використовував таке, допустив грубе порушення «Правил дорожнього руху», що спричинило тяжкі наслідки у вигляді смерті потерпілого.

Акцентує, що суд не врахував, що ОСОБА_7 вчинив хоч необережний, однак тяжкий злочин, наслідком якого є спричинення смерті потерпілому і такі наслідки настали в результаті порушення обвинуваченим «Правил дорожнього руху».

Вважає, що покликання суду у вироку на позитивну характеристику ОСОБА_7 , який має постійне місце проживання та праці, добровільне відшкодування ним витрат на поховання та поминальний обід, думку потерпілої, яка не наполягала на направленні обвинуваченого для відбування реального покарання, не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість застосування ст. 75 КК України та виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

На думку апелянта, позитивна характеристика обвинуваченого (його характеристика в загальносоціальному плані), добровільне відшкодування ним витрат на поховання та поминальний обід, що є посткримінальною поведінкою, спрямованою на залагодження своєї провини, не знижують тяжкості й небезпечності злочину, що призвів до смерті потерпілого.

Також зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Наголошує, що характер та обсяг допущених обвинуваченим грубих порушень «Правил дорожнього руху» свідчать про те, що обране ОСОБА_7 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами буде несправедливим, очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху ні засудженим, ні іншими особами.

Просить скасувати вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 травня 2023 року, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на три роки.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та виступи його захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про її заперечення і залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що таказадоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Вина ОСОБА_7 за обставин, викладених у вироку є доведеною і ґрунтується на доказах, стосовно тих фактичних обставин справи, які ніхто у судовому засіданні не оспорював. За цих обставин, за згодою обвинуваченого та інших учасників судового провадження, слухання справи у суді першої інстанції відбувалось у порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України. Наслідки такого порядку розгляду учасникам судового провадження було роз`яснено у встановленому законом порядку.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції вірно кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України, відсутні апеляційні підстави піддавати сумніву правильність встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження та правову кваліфікацію.

Так, згідно ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених дій, ступеню суспільної небезпеки та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування.

За змістом положень ст. 75 КК України, питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Водночас, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд прийде до висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення та дані про особу винного, але й інші обставини провадження.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виходячи з поняття судового розсуду, обираючи між законними альтернативами, беручи до уваги особливість індивідуалізації покарання, з огляду на обставини справи та другорядну роль кари як мети покарання, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого з необережності ОСОБА_7 злочину, його наслідки, особу винного, який позитивно характеризується по місцю проживання та роботи, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, на його утриманні двоє неповнолітнріх дітей, раніше не судимий, а також добровільне відшкодування завданої матеріальної і моральної шкоди потерпілій ОСОБА_12 та відсутність у неї будь-яких претензій до обвинуваченого, що підтверджується її заявами, а саме від 01 лютого 2023 року (а.с. 18), копією заяви від 25 листопада 2022 року (а.с. 82), та заявою від 11 липня 2023 року, в яких остання, зокрема, просить суворо не карати ОСОБА_7 , призначити покарання не пов`язане із позбавленням волі і не позбавляти його права керування транспортними засобами, крім цього, заперечує щодо задоволення апеляційної скарги прокурора та просить оскаржуваний вирок залишити без зміни, обставини, які пом`якшують покарання повне визнання вини, щире каяття та відсутність обтяжуючих покарання обставин, та призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, яке відповідає вимогам ст. 65 КК України, і підставно звільнив останнього від відбування основного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку та покладенням відповідних обов`язків, згідно ст.ст. 75, 76 КК України без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Отже, звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, на думку колегії суддів, суд першої інстанції навів у вироку переконливі доводи на підтвердження прийнятого рішення, що свідчать про можливість виправлення обвинуваченого в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж встановленого іспитового строку.

Відтак, беручи до уваги особливість індивідуалізації покарання та дискреційні повноваження суду, колегія суддів вважає доцільним, в даному конкретному випадку, застосування судом першої інстанції відносно обвинуваченого ОСОБА_7 інституту, так званого, умовного звільнення, що не суперечить загальним засадам призначення покарання.

На переконання колегії суддів, прийняте рішення не приведе до порушення засад виваженості, що включають наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України та непризначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, не спростовують викладених у вироку обґрунтованих висновків з цього приводу, оскільки значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю.

Крім цього, на думку колегії суддів, необхідно зазначити, що прокурор, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, в судових дебатах просив звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування постановленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 травня 2023 року відносно ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4