УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року

м. Київ

справа № 669/702/22

провадження № 51-4114ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув спільнукасаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Білогірського районного суду Хмельницької області від 29 листопада 2022 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 27 березня 2023 року, а також клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Зміст оскаржуваних судових рішень та встановлені судами обставини

За вироком Білогірського районного суду Хмельницької області від 29 листопада

2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК ОСОБА_4 до покарання, призначеного за вказаним вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 17 листопада 2021 року у виді позбавлення волі на строк 3 роки, і за сукупністю вироків остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 27 березня 2023 року вирок місцевого суду залишив без зміни.

За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, ОСОБА_4 , 06 серпня

2022 року близько 17:00, маючи непогашену судимість за вчинення злочину проти власності, діючи повторно, в умовах воєнного стану, користуючись відсутністю сторонніх осіб та вільним доступом до майна, таємно викрав з двору багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , належний потерпілій ОСОБА_6 , велосипед вартістю 2819,25 грн.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційну скаргу

У касаційній скарзі засуджений та захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, просять вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції змінити та перекваліфікувати дії ОСОБА_4 з ч. 4 на ч. 2 ст. 185 КК. Вказують, що суди обох інстанцій не врахували обставину, яка пом'якшує покарання - щире каяття. Також вважають, що судами обох інстанцій порушено принцип індивідуалізації покарання, адже кваліфікуюча ознака «в умовах воєнного стану», яка зазначена у ч. 4 ст. 185 КК має однакову правову природу з обтяжуючою обставиною «вчинення злочину з використанням умов воєнного стану», яка міститься у п. 11 ч. 1 ст. 67 КК.

Крім того, засуджений та захисник подали клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження зазначених вище судових рішень. Так, у вказаному клопотанні стверджується, що касатори отримали ухвалу суду апеляційної інстанції 31 березня 2023 року, тому вказане перешкодило їм подати касаційну скаргу в строк, адже, на думку скаржників, відсутність повного тексту судового рішення є обґрунтованою підставою для поновлення строку на касаційне оскарження.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд, з урахуванням того, що касаційну скаргу подано за підписом захисника та засудженого, який не пропустив строк касаційного оскарження, з огляду на приписи ч. 2 ст. 426 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), перевіряє доводи касаційної скарги по суті.

При цьому, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

Як регламентовано ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК у його касаційній скарзі не оспорюються та не заперечуються.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги про неправильну кваліфікацію дій засудженого за ч. 4 ст. 185 КК, зокрема, недоцільність застосування стосовно нього кваліфікуючої ознаки крадіжки «в умовах воєнного стану».

Так, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року

№ 133/2022, затвердженого Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, та Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженого Законом України від 21 квітня 2022 № 2212-ІХ року) з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який діяв і на момент вчинення злочину.

Законом України від 3 березня 2022 року № 2117-IX «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» посилено відповідальність за кримінальні правопорушення, передбачені статтями 185, 186, 187, 189, 191 КК, вчинені в умовах воєнного стану.

Відповідно до таких змін крадіжка, вчинена в умовах воєнного або надзвичайного стану кваліфікується за ч. 4 ст. 185 КК, за що у санкції статті передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

При цьому кваліфікація за ч. 4 ст. 185 КК не передбачає такого тлумачення та кваліфікуючої ознаки як вчинення крадіжки з використанням умов воєнного стану або вчинення її на певній території України, де проводяться бойові дії.

Відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин,

які учасниками судового провадження не оспорювались, крадіжку засуджений

ОСОБА_4 вчинив 06 серпня 2022 року у смт Білогір`я Шепетівського району Хмельницької області, тобто на території України під час дії воєнного стану.

Таким чином висновок місцевого суду, що дії засудженого ОСОБА_4 необхідно кваліфікувати саме як вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка) в умовах воєнного стану є обґрунтованим.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судами обох інстанцій обставини, яка пом'якшує покарання - щире каяття, то Суд вважає за потрібне зазначити таке.

Щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше злочинів.

Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Так, з долучених копій судових рішень вбачається, що засуджений не вчиняв будь-яких дій для відвернення протиправних наслідків своєї злочинної діяльності та не сприяв розкриттю вчиненого ним кримінального правопорушення.

Колегія суддів звертає увагу, що той факт, що засуджений визнав свою винуватість, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого, адже щире каяття, як вже було зазначено, передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки. Тож Суд погоджується з тим, що суди обох інстанцій не встановили цієї обставини, що пом`якшує покарання, зокрема і через те, що засуджений хоча і визнав свою винуватість у вчиненому, однак не розкрив усіх обставин вчинення ним кримінального правопорушення.

Суди, призначаючи покарання засудженому ОСОБА_4 , обґрунтовано взяли до уваги що засуджений вчинив тяжкий злочин, раніше судимий, в тому числі за кримінальне правопорушення проти власності, має постійне місце реєстрації та проживання, за яким скарг та заяв на нього не надходило, є особою з інвалідністю ІІІ групи, на утриманні має малолітнього сина, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, яка обтяжує покарання - рецидив злочину. Також, суди обох інстанцій взяли до уваги досудову доповідь органу пробації, згідно з якою ризик вчинення ОСОБА_4 повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства є дуже високими, на звільнення від відбування покарання з випробуванням не заслуговує. Також суд зважав на той факт, що засуджений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, не відбувши покарання за попереднім вироком Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 17 листопада 2021 року у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Суд вважає, що призначене місцевим судом покарання, з висновками якого погодися суд апеляційної інстанції, є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК.

Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та

невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, які могли б бути підставою для зміни або скасування вироку місцевого суду та ухвали суду апеляційної інстанції, не виявлено, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за спільною касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Білогірського районного суду Хмельницької області від

29 листопада 2022 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 27 березня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3