УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 163/1442/17

провадження № 51-5003ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 травня 2023 року, яка постановлена в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000135, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Знам`янка Кіровоградської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Суть питання

За вироком Любомльського районного суду Волинської області від 20 листопада 2017 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 122 КК України - на строк 1 рік; за ч. 4 ст. 296 КК України, з застосуванням ст. 69 КК України - на строк 1 рік 6 місяців. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.

На підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного судом покарання.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 04 квітня 2017 року близько 15 год 30 хв, знаходячись в приміщенні магазину ФОП « ОСОБА_5 », що розташований в АДРЕСА_1 , грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, прагнучи протиставити себе суспільству та принизити людську гідність інших громадян, проявляючи особливу зухвалість по відношенню до ОСОБА_6 , безпричинно наніс йому один удар правою ногою в тулуб, після чого, тримаючи в руках скляну пляшку, заздалегідь заготовлену для нанесення тілесних ушкоджень, наніс нею один удар йому в голову, а коли останній впав на підлогу, то став наносити йому удари руками та ногами в різні ділянки тіла, чим спричинив останньому тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я (понад 21 день).

Волинський апеляційний суд ухвалою від 17 травня 2023 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду апеляційної інстанції прокурор звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати рішення апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції, порушивши процедуру апеляційного перегляду судових рішень, не перевірив чи належним чином був повідомлений засуджений та провів розгляд у його відсутність.

Крім того, прокурор зазначає, що апеляційний суд не дав вичерпної відповіді на доводи його апеляційної скарги щодо не проведення місцевим судом судових дебатів і не надання обвинуваченому ОСОБА_4 останнього слова, та не навів переконливих підстав для залишення цієї скарги без задоволення, що свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 296 КК України, Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність й обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.

Зі змісту скарги прокурора вбачається, що прокурор фактично оскаржує вищевказані судові рішення у зв`язку з порушенням судами положень ст. 412 КПК України в інтересах засудженого ОСОБА_4 .

Як слідує з копії оскаржуваного рішення апеляційного суду уподаній апеляційній скарзі прокурор посилалась на те, що місцевий суд, закінчивши з`ясування обставин та перевірку їх доказами, не перейшов до судових дебатів, не надав можливість учасникам обмінятись репліками, а обвинуваченому - висловити останнє слово, відразу видалився у нарадчу кімнату, після чого проголосив вирок, чим допустив істотні порушення вимог КПК України.

Однак такі доводи суд апеляційної інстанції вважав необґрунтованими.

Зокрема, суд апеляційної інстанції, врахувавши позицію сторони обвинувачення, яка не оспорювала правильність застосування амністії до обвинуваченого, дійшов висновку, що порушення, про які вказано в апеляційній скарзі прокурора, не є істотними саме у даній справі, оскільки вони ніяким чином не вплинули на правильність прийнятого судом першої інстанції рішення про звільнення обвинуваченого від відбування призначеного судом покарання на підставі закону про амністію.

З такими висновками погоджується й Верховний Суд. Зокрема, у ст. 412 КПК України законодавець визначив, що невід`ємною властивістю поняття «істотність порушення вимог кримінального процесу» є його здатність перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а тому необхідно з`ясувати, як вказані ті чи інші порушення вплинули на законність ухваленого судом рішення, при цьому треба виходити з «рівня істотності» відхилень від вимог норми кримінального процесуального права в кожному конкретному випадку.

Як правило, з урахуванням принципу змагальності, скаргу про порушені права обвинуваченого або засудженого має подавати сторона захисту, яка розпоряджається своїми правами і визначає, які процесуальні дії найкраще відповідають інтересам захисту.

Так, в ч. 3 ст. 438 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок, ухвалу про відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру, ухвалу про закриття кримінального провадження лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого або особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Аналізуючи положення цієї норми, можна зробити висновок про те, що логіка законодавця полягала в тому, що формальні порушення прав обвинуваченого, які не призвели на практиці до несприятливих наслідків для самого обвинуваченого не є підставою для скасування рішення суду. І хоча в даному випадку мова йде не про виправдувальний, а про обвинувальний вирок, особливістю цієї справи є те, що за клопотанням обвинуваченого суд звільнив його від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році».

При цьому сторона захисту не оскаржувала вирок суду першої інстанції ні в апеляційному, ні в касаційному порядку, у зв`язку з чим об`єктивно відсутні підстави вважати, що обвинувачений вважає свої права порушеними, а назване судове рішення - незаконним чи несправедливим.

Посилання прокурора на те, що суд апеляційної інстанції не перевірив чи належним чином був повідомлений засуджений та провів розгляд у його відсутність не є переконливими. Наведене твердження є лише припущенням прокурора про порушення прав обвинуваченого через здійснення апеляційного розгляду за його відсутності, однак прокурор цих обставин насправді не з`ясував (у тому числі у самого обвинуваченого). Вимагаючи скасувати судові рішення виключно з підстав порушення прав обвинуваченого, прокурор не спитала щодо цього думки самого обвинуваченого, який у першу чергу має розпоряджатися своїми правами. Прокурор також не пояснила, чому вона не просила суд на початку судового засідання відкласти розгляд з цих підстав.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин цього кримінального провадження, Верховний Суд доходить висновку, що касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів, які би дозволили касаційному суду дійти переконання, що оскаржене судове рішення було постановлено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Так само безпідставними є твердження прокурора про порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК України, оскільки цей суд виклав у своєму рішенні мотиви його ухвалення.

При цьому Верховний Суд звертає увагу, що згідно усталеної позиції Верховного Суду, суд апеляційної інстанції повинен перевіряти і аналізувати доводи наведені в апеляційній скарзі і давати вичерпну відповідь лише на важливі і доречні аргументи.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 травня 2023 року стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3