УХВАЛА

Іменем України

04 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 276/1481/21

провадження № 51-5189 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , що діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 24 травня 2023 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000075 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Володарськ-Волинський Житомирської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 01 червня 2022 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України. ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років ізпозбавленням права керувати транспортними засобами на строк 6 років.

Відповідно до вироку суду ОСОБА_5 26 травня 2021 року близько 18:20 год, у порушення вимог пунктів 2.1 «а» та 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі - ПДР України), не маючи при собі посвідчення на право керування транспортним засобом, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «PEUGEOT- 207» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Самоцвітній в напрямку вул. Шкільної, що в смт Хорошів Житомирської області.

В цей день та час, поблизу будинку № 13 вул. Самоцвітної смт Хорошів Житомирської області, водій ОСОБА_5 , у порушення вимог пунктів 2.3 «б», 2.9 «а», 10.1 та 11.3 ПДР України, в силу свого алкогольного сп`яніння, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, відволікся від керування автомобілем повернувшись обличчям до заднього ряду сидінь автомобіля, не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкоди або небезпеку іншим учасникам, змінив напрямок руху, виїхав на смугу зустрічного руху та рухаючись вулицею Самоцвітна в смт Хорошів передньою лівою частиною керованого ним транспортного засобу здійснив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_6 , який перебував на краю зустрічної смуги руху проїзної частини дороги по вулиці Самоцвітної в смт Хорошів Житомирської області.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди малолітній пішохід ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми.

Порушення водієм ОСОБА_5 вимогам пунктів 2.3 «б», 10.1 та 11.3 ПДР України знаходиться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 , також обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України, зокрема, у тому, що одразу після наїзду на малолітнього пішохода ОСОБА_6 , водій ОСОБА_5 , будучи причетним до скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди, в порушення вимог п. 2.10 ПДР України, не вжив усіх можливих заходів для надання першої медичної допомоги малолітньому потерпілому ОСОБА_6 , не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відправив потерпілого до лікувального закладу, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, а натомість, з метою уникнення відповідальності за скоєне зник з місця пригоди, чим завідомо залишив без допомоги малолітнього потерпілого ОСОБА_6 , який перебував у небезпечному для життя стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану, коли ОСОБА_5 поставив потерпілого у небезпечний для життя стан та був зобов`язаний і мав змогу надати потерпілому допомогу.

Житомирський апеляційний суд ухвалою від 24 травня 2023 року апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Володар-Волинського районного суду Житомирської області від 01 червня 2022 року - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить ухвалу апеляційного суду змінити і призначити більш м`яке покарання у виді штрафу.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зазначає, що апеляційний суд:

? при призначенні покарання не врахував приписи ч. 2 ст. 66 КК України, не взяв до уваги відомості про особу ОСОБА_5 , а саме те, що він офіційно працевлаштований, має на утриманні 2 малолітніх дітей, є інвалідом 3 групи, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання;

? не врахував як пом`якшуючу обставину висновок органу пробації і безпідставно не застосував норми ст. 69 КК України та не призначив ОСОБА_5 менш суворе покарання;

Посилається на те, що рішення суду апеляційної інстанції є не вмотивованим та не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Разом із поданою касаційною скаргою, захисник подав заяву про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження. Вказану заяву захисник мотивував тим, що проголошення повного тексту ухвали апеляційного суду відбулося 29 травня 2023 року.

Вирішуючи питання про поновлення строку на касаційне оскарження колегія суддів виходить з наступного.

За приписами ст. 426 КПК України, касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Частиною 1 ст. 117 КПК України передбачено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише в тому випадку, якщо судом буде визначено поважність причин його пропуску.

Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. Під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені скаржником.

Оцінюючи доводи заяви захисника ОСОБА_4 про поновлення процесуальних строків на касаційне оскарження, колегія суддів вважає, що строк на касаційне оскарження має бути поновлений, оскільки встановлено поважність причин його пропуску.

Разом з тим, перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, зі змісту ст.433 КПК України вбачається, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України та правильності кваліфікації його дій у цій частині в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, які є аналогічними доводам його апеляційної скарги, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Нормою ч. 3 ст. 65 КК України передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 КК України.

Відповідно до ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині КК України.

Тобто застосування ст. 69 КК України передбачає наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи захисника щодо необхідності застосування положень ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_5 покарання.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке вчиненно в стані алкогольного сп`яніння, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, зокрема, що він раніше не судимий, проте притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані сп`яніння, сімейний стан та характеризуючі дані.

Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд урахував наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, у виді щирого каяття та добровільного часткового відшкодування шкоди. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, не встановлено.

Так, врахувавши обставини вчиненого злочину, його тяжкість та суспільну небезпеку, дані про особу обвинуваченого, зокрема який раніше був позбавлений права керування за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що ОСОБА_5 висновків для себе не зробив, та дійшла до переконання про відсутність підстав для визнання призначеного ОСОБА_5 покарання явно несправедливим внаслідок суворості.

Разом з тим, суди, при призначенні покарання, також врахували досудову доповідь, надану Хорошівським районним сектором філії Державної установи «Центр пробації» у Житомирській області, з якої вбачається, що, з урахуванням соціально-психологічної характеристики обвинуваченого, орган пробації дійшов висновку про середній ризик небезпеки для суспільства та повторного вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 , а також що його виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

При цьому, місцевий суд взяв до уваги думку законного представника потерпілого, який просив суворо покарати обвинуваченого.

Разом з тим, не залишилось поза увагою судів те, що ОСОБА_5 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. Тяжкість обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням, оскільки, водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху водіїв, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого себе та власності третіх осіб.

При цьому, суди дійшли до переконання, що ОСОБА_5 , сідаючи за кермо транспортного засобу не міг не розуміти значення своїх дій та міг передбачити їх негативні наслідки. Тобто обвинувачений, сідаючи за кермо транспортного засобу в стані алкогольного сп`яніння, не міг не розуміти, що він піддає загрозі як своє життя так і життя оточуючих, зокрема двох своїх дітей, що перебували в автомобілі.

Погоджуючись із призначеним місцевим судом покаранням ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції також слушно зауважив, що стан здоров`я обвинуваченого та наявність захворювань, не є визначальною обставиною, яка враховується при призначенні покарання, а може бути підставою для звільнення засудженого від його відбування у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 537 КПК України, у разі наявності для цього підстав.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені стороною захисту в апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для зміни вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 69 КК України до нього, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим злочинним діянням, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Отже, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 413, 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни ухвали Житомирського апеляційного суду від 24 травня 2023 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 24 травня 2023 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3