ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 682/1525/22

Провадження № 11-кп/4820/250/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_6 на вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 09 грудня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР20 травня 2022 року за № 0000193, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Колом`є Славутського району Хмельницької області, громадянина України, не працюючого, мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Славутського міськрайонного суду від 02.04.2021 року за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України з випробуванням на 3 роки,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115, п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 263 КК України та призначено йому покарання за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України - 9 років позбавлення волі, за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України -15 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 263 КК України - 2 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у виді 15 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1,2 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано покарання за вироком Славутського міськрайонного суду від 02.04.2021 року у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі та остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у вигляді 17 років позбавлення волі, -

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції бставини.

19.05.2022 у вечірній час у ОСОБА_9 виник злочинний умисел спрямований на вбивство своєї колишньої співмешканки ОСОБА_6 , з якою він, на ґрунті ревнощів, перебував у неприязних відносинах. З метою реалізації свого злочинного наміру ОСОБА_9 , 19.05.2022 близько 22:30 год. прийшов на територію домогосподарства, де проживає ОСОБА_6 , за адресою АДРЕСА_2 , та маючи при собі мисливського ножа, який є холодною клинковою зброєю колюче-ріжучої дії, якого приніс із собою та заздалегідь приготував його для використання, як знаряддя для вчинення вбивства, не бажаючи бути поміченим, чекав біля вхідних дверей будинку доки з нього вийде ОСОБА_6 .

При цьому, близько 23:30 год. 19.05.2022, під час того, як ОСОБА_6 вийшла з будинку в господарських справах ОСОБА_9 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті особи та бажаючи їх настання, діючи умисно та цілеспрямовано, використовуючи фактор раптовості, з метою вбивства, здійснив напад на ОСОБА_6 , зокрема, наніс один удар не встановленим в ході досудового розслідування тупим твердим предметом в праву тім`яну ділянку голови ОСОБА_6 , після чого застосовуючи фізичну силу, не реагуючи на крики та прохання потерпілої припинити такі дії, долаючи її фізичний опір, заштовхав потерпілу в приміщення будинку, де продовжуючи свої умисні дії спрямовані на вбивство ОСОБА_6 , в кімнаті кухні наніс їй ще один удар не встановленим в ході досудового розслідування тупим твердим предметом в ділянку нижньої губи справа.

Після чого діставши з свого одягу ножа, будучи обізнаним про його підвищені травматичні властивості, використовуючи ніж як знаряддя для вбивства, цілеспрямовано та із прикладанням сили, умисно наніс ОСОБА_6 один удар лезом ножа в праву скроневу ділянки голови та один удар вістрям леза ножа в ділянку розташування життєво важливих органів, а саме, в передню частину грудної клітки.

При вказаних обставинах, почувши крики ОСОБА_6 в кімнату кухні з сусідньої кімнати будинку увійшов її син, - ОСОБА_10 , та побачивши сутичку, почав забирати ОСОБА_9 від ОСОБА_6 , припиняючи його неправомірні дії відносно ОСОБА_6 та перешкодивши йому нанести останній додаткові удари ножем.

Внаслідок умисних злочинних дій ОСОБА_9 спрямованих на вбивство ОСОБА_6 остання отримала тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани правої тім`яної ділянки голови, забійної рани нижньої губи справа, колото-різаної рани правої скроневої ділянки голови, колотої рани передньої поверхні грудної клітки, які відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості.

При цьому, ОСОБА_9 , внаслідок втручання ОСОБА_10 , з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для вбивства ОСОБА_6 , яку після отримання тілесних ушкоджень в подальшому госпіталізовано до лікарні та її життя було врятованим.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились у незакінченому замаху на вбивство, тобто у незакінченому замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Крім того, 19.05.2022 близько 23:32 год. у ОСОБА_9 , який будучи особою яка вчинила незакінчений замах на вбивство ОСОБА_6 , у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник новий злочинний умисел спрямований на вбивство ОСОБА_10 , який увійшов до кімнати кухні з сусідньої кімнати будинку, де в той час перебував ОСОБА_9 . Тому, ОСОБА_9 реалізуючи свій злочинний намір спрямований на вбивство ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті особи та бажаючи їх настання, діючи умисно та цілеспрямовано, будучи обізнаним про підвищені травматичні властивості ножа, використовуючи його як знаряддя для вбивства, долаючи фізичний опір ОСОБА_10 почав наносити йому удари лезом мисливського ножа, який є холодною клинковою зброєю колюче-ріжучої дії, якого утримував у правій руці, у ділянку розташування життєво важливих органів ОСОБА_10 , заподіявши не менше семи ударів клинком ножа, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді: колотої рани передньої поверхні грудей зліва з ушкодженням лівої легені, лівого головного бронху та магістральних судин, що за кваліфікуючим критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння відноситься до категорії тілесних ушкоджень тяжкого ступеня, та яка викликала масивну крововтрату, від якої потерпілий ОСОБА_10 помер на місці події через короткий проміжок часу.

Таким чином своїми умисними діями, які виразились у вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині вчиненому особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, ОСОБА_9 , вчинив кримінальне правопорушення передбачене п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Крім того, встановлено, що весною 2015 року ОСОБА_9 перебуваючи в одному із населених пунктів Маріупольського району Донецької області, більш точного місця та часу встановити не представилося можливим, знайшов та в такий спосіб придбав мисливського ножа, який є холодною клинковою зброєю колюче-ріжучої дії, та у невстановлений досудовим розслідуванням час та спосіб перемістив вказаного ножа до будинку за місцем проживання в АДРЕСА_1 .

В подальшому, в порушення вимог положенням п. 1 Переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України, затвердженого Постановою Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 17.06.1992 № 2471-ХІІ (далі - Переліку), п.п. 1-3, 9 Положення про дозвільну систему, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про дозвільну систему» від 12.10.1992 № 576 (далі - Положення), п.п. 1.1, 2.1, 8.1, 8.11, 9.1, 9.2, 12.2, 12.4, 12.5 Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої Наказом МВС України від 21.08.1998 № 622, достовірно знаючи, про те, що носіння холодної зброї без передбаченого законом дозволу є забороненим, добровільно не здав ніж, який є холодною зброєю колюче-ріжучої дії, до правоохоронних органів та усвідомлюючи заборону вільного обігу холодної зброї та його караність,почав періодично носити його при собі без передбаченого законом дозволу.

Зокрема, 19.05.2022, ОСОБА_9 з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на незаконне носіння холодної зброї, без передбаченого законом дозволу, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність, суспільну-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи за місцем проживання в будинку за адресою АДРЕСА_1 , близько 22:00 год. взяв вищезазначеного мисливського ножа, який є холодною клинковою зброєю колюче-ріжучої дії, та з метою використання його як знаряддя для вчинення вбивства ОСОБА_6 , без передбаченого законом дозволу, переніс його під своїм одягом на територію домогосподарства за адресою: АДРЕСА_2 , де проживає остання.

Надалі, цього ж дня, близько 23:30 год., використовуючи вказаний мисливський ніж, який є холодною клинковою зброєю колюче-ріжучої дії, як знаряддя злочину, вчинив замах на вбивство ОСОБА_6 та вбивство її сина ОСОБА_10 , після чого залишивши зазначений ніж на місці події.

20.05.2022 в період часу з 01:55 год. по 05:00 год. під час проведення огляду місця події на території домогосподарства за адресою АДРЕСА_2 виявлено та вилучено вказаний мисливський ніж, який є холодною клинковою зброєю колюче-ріжучої дії, та який належить ОСОБА_9 .

Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися у носінні холодної зброї без передбаченого законом дозволу ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 263 КК України.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

З вказаним вироком не погодились обвинувачений ОСОБА_9 , його захисник ОСОБА_8 та потерпіла ОСОБА_6 .

Обвинувачений в своїй апеляційній скарзі просить вирок суду змінити, призначити покарання за ст.15 ч.3, ст.115 ч.1 КК України - 7 років позбавлення волі; за ст..115 ч.2 п.13 КК України - 10 років позбавлення волі; за ст..263 ч.2 КК України - 2 роки позбавлення волі. Остаточно призначити покарання, із застосуванням ст.70, 71 КК України, у вигляді 12 років позбавлення волі.

Вважає покарання занадто суворим та необґрунтованим. Зазначає, що він визнав вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебував. Крім того, має статус учасника бойових дій, у період військової служби був відзначений почесним нагрудним знаком начальника Генштабу Головнокомандувача ЗСУ від 16.03.2015 за взірцевість у військовій службі ІІ ступеня. Тому, з урахуванням усіх характеристик та обставин, суд мав можливість та законні підстави призначити менш суворе покарання в межах санкції статті.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання, ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить оскаржуваний вирок змінити, призначити обвинуваченому покарання: за ст.15 ч.3, ст.115 ч.1 КК України - 7 років позбавлення волі; за ст..115 ч.2 п.13 КК України - 13 років позбавлення волі; за ст.263 ч.2 КК України - 1 рік позбавлення волі та остаточно призначити покарання ОСОБА_9 , із застосуванням ст.70, 71 КК України у виді 14 років позбавлення волі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник вказав, що при призначенні покарання суд не врахував пом`якшуючі обставини, а саме визнання вини у повному обсязі, його щиросердечне розкаяння, активне сприяння слідству у розкритті злочину.

Звертає увагу на невідповідність висновків суду щодо негативної характеристики обвинуваченого, адже в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про його схильність до зловживання алкогольними напоями та щодо проявів неадекватної поведінки.

У підсумку захист вважає, що покарання у вигляді 14 років позбавлення волі було б достатнім та необхідним для досягнення основної мети покарання: кари, виправлення засудженого та попередження скоєння нових злочинів.

У своїй апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 просить вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 09.12.2022 в частині призначеного покарання скасувати та призначити ОСОБА_9 покарання за ст..15 ч.3, ст.115 ч.1 КК України - 10 років позбавлення волі; за ст..115 ч.2 п.13 КК України - довічне позбавлення волі; за ст..263 ч.2 КК України - 2 роки позбавлення волі. За ст.70 ч.1 КК України шляхом поглинання менш сурового покарання більш суворим просила призначити покарання обвинуваченому у виді довічного позбавлення волі.

Свої вимоги аргументує тим, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості.

Вважає, що суд першої інстанції при визначенні міри покарання не в повній мірі взяв до уваги обставини щодо особи обвинуваченого, який неодноразово завдавав потерпілій ОСОБА_6 тілесних ушкоджень та погрожував їй та її сину фізичною розправою. Крім того, сам обвинувачений визнав, що в день вчинення інкримінованих йому злочинів, йшов до домоволодіння потерпілої з метою позбавити останню життя. Отже вважає, що ОСОБА_9 вже маючи судимість та невідбуте покарання, умисно планував вчинення особливо тяжкого злочину щодо неї та її родини, що вказує на те, що обвинувачений не бажає ставати на шлях виправлення і готовий вчиняти злочини.

Наголошує потерпіла ОСОБА_6 на тому, що обвинувачений мав на меті завдати їй та її родині найбільших страждань та горя, його дії у підсумку мають непоправні наслідки у виді загибелі її сина.

Узагальнені доводи учасників апеляційного перегляду провадження.

Захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_9 підтримали апеляційні вимоги та просили призначити покарання зменшивши строк позбавлення волі, в апеляційних вимогах потерпілій просили відмовити, потерпіла ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_7 підтримала свої апеляційні вимоги, просили призначити обвинуваченому покарання в виді довічного позбавлення волі, заперечували проти апеляції захисту; прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти всіх апеляційних вимог, вважала вирок суду законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги захисника, обвинуваченого та потерпілої задоволенню не підлягають та виходить з наступного

Мотиви, з яких виходив суд при винесенні ухвали з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Апеляційний перегляд оскаржуваного вироку здійснюється у відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в межах поданих стороною захисту та потерпілою апеляційних скарг в частині міри покарання.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, зазначених у вироку та правильність кваліфікації його дій за ст.115 ч.1, ст15 ч.3, ст.115 ч.2 п.13, ст.263 ч.2 КК України, в поданій апеляційній скарзі сторонами не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

В частині призначеного ОСОБА_9 покарання, то колегія суддів виходить з такого.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як самим засудженими, так і іншими особами.

Аналізуючи вид та міру покарання, призначену обвинуваченому ОСОБА_9 колегія суддів виходить з положень, визначених в ст. 50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, за якою суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з рекомендацій, викладених в п. 2, 3 Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.03 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» відповідно до п.1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами учасників кримінального провадження, колегія суддів також виходить з позиції ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права.

У справі Скоппола проти Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов проти Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Наведені правові тези суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Колегія суддів вважає, що призначаючи ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі за санкціями інкримінованих йому статей, та із врахуванням покарання, призначеного за вироком Славутського міськрайонного суду від 02.04.2021 року, на підставі ст..ст.70,71 КК України, суд дотримався вимог ст. 50,65 КК України та обгрунтовано врахував, що обвинувачений, зважаючи на положення ст. 12 КК України вчинив умисні особливо тяжкі злочини проти життя та здоров`я особи, один з них не закінчений, а також не тяжкий злочин, передбачений ст. 263 ч.2 КК України, у період відбування покарання з випробуванням.

Зважив суд і обставини вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_9 , зухвалість та повторність злочинних дій, які обумовлюють правову кваліфікацію обвинуваченого за ст. 115 ч.2 п.13 КК України, непоправні наслідки злочинних дій обвинуваченого. У якості обставин, обтяжуючих покарання за ст. 67 КК України, суд правильно врахував скоєння злочину щодо особи, з якою винний перебуває (перебував) у близьких відносинах та рецидив злочинів. Обставин, пом`якшуючих покарання згідно ст. 66 КК України, судом не встановлено.

При призначенні покарання, суд повною мірою зважив і на відомості що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який за місцем проживання характеризується як схильний до зловживаяння алкогольними напоями, має прояви неадекватної поведінки, не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має статус учасника бойових дій, у період військової служби був відзначений почесним нагрудним знаком начальника Генштабу Головнокомандувача ЗСУ від 16.03.2015 за взірцевість у військовій службі ІІ ступеня. Отже, всі обставини, вказані в апеляційній скарзі захисту у якості пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих особу обвинуваченого були ретельно вивчені судом та піддані аналізу при вирішенні питання про вид та міру покарання, яку слід призначити ОСОБА_9 . Інших підстав апеляційна скарга захисту не містить, таких підстав не встановлено і в ході апеляційного розгляду.

Апеляційні доводи захисту в частині того, що обвинувачений щиросердно розкаявся не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду провадження, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 в суді пояснював, що не пам`ятає обставини вчинення ним злочинів у будинку потерпілої, назвав лише мотиви вчинення злочинів - ревнощі, завдану потерпілій шкоду не відшкодовував, що свідчить про формальне ставлення ОСОБА_9 до вчиненого в цілому. Ті обставини, що ОСОБА_9 не перебуває (не перебував) на обліку у лікарів нарколога та психіатра, на думку колегії суддів, істотно не впливають на міру покарання, призначену обвинуваченому судом з урахуванням інших обставин провадження та не є достатніми підставами для постановлення судового рішення з призначенням більш м`якого покарання.

Інших обставин, пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих особу обвинуваченого, які б не були предметом дослідження та аналізу суду першої інстанції, апеляційна скарга захисника не містить.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами потерпілої ОСОБА_6 про призначення обвинуваченому більш суворого покарання, колегія суддів також виходить з того, що всі обставини, вказані потерпілою в апеляційній скарзі в частині попередньої протиправної поведінки обвинуваченого щодо неї, непоправних наслідків у виді загибелі її сина, зухвалих обставин, вчинення злочинів ОСОБА_9 , який заздалегідь підготувався до вчинення злочинів і бажав настання таких наслідків для неї, увійшли до складу обвинувачення, охоплюються правовою кваліфікацією його дій та були проаналізовані судом при визначенні міри покарання обвинуваченому.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами потерпілої ОСОБА_6 , колегія суддів також виходить з того, що більш суворе покарання, у даному випадку, виключна міра покарання у виді довічного позбавлення волі має призначатися судом за умови неможливості досягти його цілей шляхом призначення менш суворого виду покарання.

З системного аналізу кримінального закону випливає, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини та громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Таки принципи призначення покарання в свою чергу відповідають і правовим тезам, викладеним в рішеннях ЄСПЛ, за якими складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження, що відповідає принципам співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання як головним складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Колегія суддів вважає, що покарання обвинуваченому ОСОБА_9 у виді довічного позбавлення волі не буде перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєних злочинів і особою винуватого, та не відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Виходячи з положень ст. 71 ч.2 КК України при складанні покарань за сукупністю вироків загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. При складанні покарань у виді позбавлення волі загальний строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, не повинен перевищувати п`ятнадцяти років, а у випадку, якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є особливо тяжким злочином, загальний строк позбавлення волі може бути більшим п`ятнадцяти років, але не повинен перевищувати двадцяти п`яти років.

Доводи потерпілої про те, що обвинувачений не став на шлях виправлення та вчинив новий злочин у повній мірі були враховані судом при призначенні покарання, адже обвинуваченому було призначено остаточне покарання із врахуванням положень ст.71 ч.1,2 КК України за сукупністю вироків з перевищенням межі покарання у виді позбавлення волі, встановленої для даного виду покарання в Загальній частині КК України.

Колегія суддів не знаходить достатніх підстав для задоволення вимог апеляційної скарги потерпілої щодо скасування вироку суду в частині призначеного покарання та застосування покарання в виді довічного позбавлення волі.

У підсумку, колегія суддів вважає, що остаточне покарання у виді позбавлення волі, призначене ОСОБА_9 відповідає вимогам ст.65 КК України, принципам індивідуалізації, доцільності, справедливості, та визначеної у ст. 50 КК України мети покарання, буде достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових злочинів.

Інших підстав для зміни або скасування вироку суду, передбачених ст. 409 КПК України апеляційні скарги не містять та колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404,405,407,409 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 09 грудня 2022 року ухвалений щодо ОСОБА_9 - залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, що тримається під вартою в цей строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3