Дата документу 08.05.2023 Справа № 331/2771/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/2771/22 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/755/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула 8 травня 2023 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2023 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, освіта вища, не одруженого, офіційно не працюючого, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , та проживає в АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.1 ст.309 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

У серпні-вересні 2021 р., ОСОБА_8 , знаходячись у лісосмузі між Набережною магістраллю та р. Дніпро, в районі гаражного кооперативу «Крива Бухта», незаконно придбав шляхом привласнення знайденого речовину рослинного походження сіро-зеленого кольору (вміст полімерної пробірки синього кольору та трьох зіп-пакетів). Оглянувши вказані речовини, ОСОБА_8 одразу зрозумів, що це є наркотичним засобом, після чого знайдене поклав до своєї сумки, переніс до гаражу, та діючи всупереч вимогам ст.ст.13, 14 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів» № 863 від 08.07.1999 р. та ст.2 Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними» № 62/95-ВР від 15.02.1995 р., став незаконно зберігати наркотичний засіб в своєму гаражі № НОМЕР_1 гаражного кооперативу «Крива Бухта», розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Крива Бухта, буд.1-В, для особистого вживання, без мети збуту.

28 червня 2022 р., у період часу з 00 год. 55 хв. до 01 год. 20 хв., ОСОБА_8 був затриманий співробітниками поліції, які під час огляду гаражу № НОМЕР_1 гаражного кооперативу «Крива Бухта», розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Крива Бухта, буд.1-В виявили та вилучили в останнього речовину рослинного походження сіро-зеленого кольору (вміст полімерної пробірки синього кольору та трьох зіп-пакетів), яка згідно висновку експерта № СЕ-19/108-22/7102-НЗПРАП від 07.07.2022 р. є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабісом, маси якого в перерахунку на основу складають 7,940 грама, 7,582 грама, 9,707 грама та 1,857 грама (загальна маса становить 27,086 грама), який ОСОБА_8 незаконно придбав шляхом привласнення знайденого та незаконно зберігав без мети збуту.

Крім того, в березні 2022 р. ОСОБА_8 , маючи умисел на незаконне придбання, носіння та зберігання вибухових речовин без передбаченого законом дозволу, придбав шляхом привласнення знайденого:

- предмет прямокутно-паралелепіпедної форми та предмет циліндричної форми, які згідно висновку комплексної хіміко-вибухотехнічної експертизи № КСЕ-19/108-22/6609 від 28.06.2022 року відповідно є зарядом бризантної вибухової речовини нормальної потужності - тротил, масою 206 г (тротилова шашка 200 г) промислового виготовлення та бойовим електродетонатором миттєвої дії марки ЕДП промислового виготовлення, який відноситься до засобів підриву (ініціювання вибуху) та містить в собі ініціюючу вибухову речовину ТНРС масою 0,08-1,12 г, азид свинцю масою 0,18-0,22 г та бризантну вибухову речовину підвищеної потужності тетрил 0,9-1,1 г або гексоген масою 0,9-1,1 г, який придатний для здійснення вибуху в якості засобу підриву (ініціювання вибуху);

- предмет циліндричної форми, 5 (п`ять) предметів прямокутно-паралелепіпедної форми та предмет циліндричної форми, які згідно висновку комплексної хіміко-вибухотехнічної експертизи № КСЕ-19/108-22/6734 від 27.07.2022 р. є бойовим електродетонатором миттєвої дії марки ЕДП промислового виготовлення, який відноситься до засобів підриву (ініціювання вибуху) та містить в собі ініціюючу вибухову речовину ТНРС масою 0,08-1,12 г, азид свинцю масою 0,18-0,22 г та бризантну вибухову речовину підвищеної потужності тетрил 0,9-1,1 г або гексоген масою 0,9-1,1 г, який придатний для здійснення вибуху в якості засобу підриву (ініціювання вибуху); 5 предметів прямокутно-паралелепіпедної форми є тротиловими шашками 200 г та 400 г промислового виготовлення, являються зарядами бризантної вибухової речовини нормальної потужності - тротил загальною масою 1423 г та придатні для здійсненн вибуху при наявності засобу підриву (ініціювання вибуху) або при утворенні необхідних для цього умов; предмет циліндричної форми є реактивним двигуном протитанкової кумулятивної гранати ПГ-7Л промислового виготовлення, який містить в собі заряд метальної вибухової речовини на основі двохосновного нітрогліцеринового пороху, придатний для здійснення вибуху, при наявності засобу підриву (ініціювання вибуху) або при утворенні необхідних для цього умов.

ОСОБА_8 , визначивши за зовнішнім виглядом та характеристиками, що придбані предмети є вибуховими речовинами, не маючи передбаченого законом дозволу, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дії, з метою придбання вибухових речовин, в порушення вимог Постанови Верховної Ради України від 17.06.2022 р. № 2471-ХІІ «Про право власності на окремі види майна», Положення про дозвільну систему, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992 р. Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженого наказом МВС від 21.08.1998 р. № 622, знаючи про те, що для зберігання даних предметів необхідно отримання передбаченого законом дозволу, незаконно переніс зазначені вибухові речовини в гараж № НОМЕР_1 , розташований по вул. Крива Бухта, буд.1-В у м. Запоріжжя, де незаконно, без передбаченого законом дозволу, зберігав до 28 червня 2022 р., до моменту виявлення під час огляду місця події в період часу з 00 год. 55 хв. до 01 год. 20 хв. та вилучення вибухових речовин співробітниками поліції.

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2023 року:

ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінальни правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.1 ст.309 КК Українита йому призначено покарання:

- за ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки;

- за ч.1 ст.309 КК України у виді обмеження волі на строк один рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк один рік та поклавши обов`язки, передбачені ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_8 постановлено не обирати.

Постановлено скасувати арешт на мобільний телефон «Samsung А32», накладений ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2022 року.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст.100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що вирок підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В обґрунтування доводів зазначає, що звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд належним чином не вмотивував, які саме обставини справи та дані про особу винного дали підстави для висновку про можливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства.

При цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги, що фактичні обставини справи свідчать про підвищену суспільну небезпеку вчинених злочинів, ОСОБА_8 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.309, ч.2 ст.309 КК України, за які суд, на підставі ст.75 КК України його звільняв від відбування покарання з випробуванням, що не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, оскільки він не виконав покладені на нього судом обов`язки під час іспитового строку, внаслідок чого суд ухвалив рішення про направлення його для реального відбування покарання, призначеного вироком суду від 08.09.2010 року. Також ОСОБА_8 був умовно-достроково звільнений від відбування покарання, незважаючи на це, після звільнення з установи виконання покарань у 2014 році, ОСОБА_8 знову вчинив два умисних злочини, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи засудженого та його схильність до скоєння кримінально караних діянь.

Крім того, судом дійсно встановлено обставину, яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття та не перебування на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога. Однак, ОСОБА_8 відповідно до долученої довідки лікаря-нарколога перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога.

Вважає, що при призначенні покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції безпідставно застосував положення ст.75 КК України, оскільки судом не оцінені в сукупності наведені вище обставини справи.

Також, суд першої інстанції безпідставно не визнав обтяжуючу обставину вчинення злочину особою, що перебуває у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, зазначивши, що цей факт не встановлений ані під час досудового розслідування та фабула обвинувачення не містить посилання на цей факт, ані під час судового розгляду. Однак, прокурором у судовому засіданні долучено до матеріалів кримінального провадження висновок експерта від 28.06.2022 року щодо результатів медичного огляду, де зазначено, що ОСОБА_8 перебував у стані наркотичного сп`яніння та в обвинувальному акті вказана обставина відповідно до ст.67 КК України прокурором також зазначена.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки; за ч.1 ст.309 КК України у виді обмеження волі на строк один рік; на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити апеляційні вимоги.

Обвинувачений та його захисник у судовому засіданні заперечували стосовно доводів та вимог апеляційної скарги прокурора.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до вимог ч.1ст.404 КПК України та загальної засади змагальності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Під час судового розгляду ОСОБА_8 повністю визнавав себе винним у скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, в судовому засіданні, зі згоди обвинуваченого та інших учасників судового процесу, місцевий суд, з`ясувавши добровільність позиції обвинуваченого та учасників судового провадження, правильність розуміння ними змісту вказаних обставин, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись тільки допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують її особу.

Висновок суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.1 ст.309 КК України, правильність кваліфікації дій обвинуваченого в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому, відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, колегія суддів переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги прокурора.

Перевіряючи доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до змісту ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Призначене покарання не повинно мати на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

При цьому, призначене покарання не повинно мати на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення.

У даному кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_8 покарання та звільнення від його відбування з випробуванням призначено із порушенням визначених законом загальних засад і є занадто м`яким.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_8 покарання судом належним чином виконані вимоги ст.ст.50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, при цьому обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, місцевий суд переконався, що належні висновки для себе обвинувачений зробив.

Визнання провини, щире каяття та активне сприяння органу досудового розслідування у розкритті злочину судом першої інстанції віднесено до обставин, які пом`якшують покарання і ці обставини не оспорюються прокурором.

При цьому, суд першої інстанції не визнав обставиною, що обтяжує покарання, вчинення ОСОБА_8 злочину у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, оскільки фабула обвинувачення не містила посилання на вчинення обвинуваченим злочинів у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів. З чим також погоджується і суд апеляційної інстанції, так як вона перебуває у площині ст.337 КПК України, відповідно до якої судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Що стосується даних про особу винного, то вони мають оцінюватися судом, передусім, із точки зору можливості досягнення за допомогою, зокрема більш м`якого покарання поставлених перед ним цілей. Ці дані можуть бути як пов`язані, так і не пов`язані із вчиненим злочином: особа може позитивно характеризуватися з урахуванням її колишніх заслуг перед суспільством і державою (наявність нагород, позитивна характеристика за місцем проживання, роботи чи навчання тощо), а може позитивно виявити себе вже після вчинення злочину (допомога потерпілому, сумлінна праця та зразкова поведінка, добровільне відшкодування збитків тощо). Проте у всіх ситуаціях суд повинен встановити і вказати у вироку на такі дані про особу винного, які дають йому можливість дійти обґрунтованого припущення (висновку) про те, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України буде цілком достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Так, обґрунтовуючи призначене покарання, суд першої інстанції цілком вірно послався і наінші відомості про особу обвинувачено, а саме те, що ОСОБА_8 є раніше не судимим, має постійне місце проживання, перебуває в цивільному шлюбі, має на утриманні дітей, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, пройшов лікування від наркоманії.

Взявши до уваги та належним чином оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, районний суд прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 остаточного покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів у вигляді позбавлення волі в мінімальних межах санкції більш тяжкої статті, а саме ч.1 ст.263 КК України та про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з встановленням випробувального терміну тривалістю в один рік.

Колегія суддів з законністю та справедливістю такого покарання погоджується, оскільки при його призначенні суд першої інстанції прийняв до уваги, правильно оцінив та достатньою мірою врахував всі обставини, що мають значення відповідно до закону, а призначене покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на їх обґрунтування прокурор не посилається на будь-які обставини або докази, які не були відомі суду. Фактично у цій частині апеляційна скарга полягає у міркуваннях загального характеру щодо невідповідності призначеного покарання принципам справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, неспівмірності його вчиненим злочинам, а також у переоцінці фактичних обставин та доказів, яким судом першої інстанції у вироку була надана оцінка, з правильністю якої колегія суддів погоджується.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставності звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів знаходить їх необґрунтованими.

Так, згідно ст.75 КК України, в редакції на час ухвалення вироку, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, судова колегія звертає увагу, що при призначенні покарання має бути застосований принцип гуманізації відповідальності з врахуванням засад, закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно зі ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а тому погоджується з тим, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого та досягнення інших цілей покарання без ізоляції ОСОБА_8 від суспільства, і правильно призначив йому покарання без його реального відбуття, обравши достатній розмір такого покарання в межах санкції закону України про кримінальну відповідальність, яке слід вважати законним та обґрунтованим.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Крім того, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Отже, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що відомості про особу ОСОБА_8 , який не судимий, має постійне місце проживання, за яким характеризується виключно позитивно (а.п.132), перебуває в цивільному шлюбі та має на утриманні двох малолітніх дітей (а.п.133-134), працює неофіційно, займається суспільно-корисною працею, наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, та відсутність обставин, що його обтяжують, ставлення обвинуваченого до скоєного - щире каяття останнього, визнання провини, відсутність тяжких наслідків - дають достатні підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у вигляді позбавлення волі, зі звільненням від його відбування з випробуванням.

З огляду на доводи прокурора щодо попереднього притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за ч.ч.1, 2 ст.309 КК України, на чому в апеляційній скарзі акцентує увагу апелянт, судова колегія зауважує на правовій позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 02.09.2021 року (справа № 392/746/20, провадження № 51-2171км21), відповідно до якої попередня судимість обвинуваченого як така, яка погашена в установленому законом порядку, не може враховуватись під час вирішення питання про покарання обвинуваченого.

Так, судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину.

Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 вересня 2018 року у справі № 647/1831/15-к (провадження № 51-336км17).

Отже, погашена судимість, судовою колегією до уваги не приймається.

Одночасно апеляційна інстанція звертає увагу, що попередні притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності і інкриміновані у рамках даного провадження у сфері обігу наркотичних засобів не пов`язані із їх розповсюдженням.

Також колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 надав добровільну згоду та пройшов лікування від наркоманії у 2022 році, про що свідчить довідка Київської міської наркологічної лікарні №376498 від 18.09.2022 року (а.п.131а).

Сама по собі тяжкість вчинених ОСОБА_8 злочинів, за сукупністю інших виключно позитивних даних щодо особистості обвинуваченого, не може бути підставою для призначення покарання у його реальному вимірі.

Суд, враховуючи положення ст.ст. 404, 421 КПК України, обмежений доводами апеляційної скарги, а інших обставин на користь апеляційних вимог прокурор не наводить.

На думку колегії суддів, у своїй апеляційній скарзі прокурор не зазначає переконливих доводів з приводу неможливості виправлення ОСОБА_8 без ізоляції його від суспільства, як не навів він їх і у межах апеляційного розгляду, а отже правильність висновків суду першої інстанції у цій частині не є спростованими.

Сукупність наведених обставин свідчать про можливість виправлення ОСОБА_8 і без ізоляції від суспільства в умовах здійснення контролю за його поведінкою, що є додатковим дієвим важелем для стримання протиправної поведінки з боку обвинуваченого.

Призначене покарання з застосуванням положень ст.ст.75, 76 КК України відповідатиме принципам справедливості та індивідуалізації покарання, буде достатнім для перевиховання обвинуваченого і недопущення вчинення ним нових злочинів, тобто досягнення мети, передбаченої ст.50 КК України.

Вагомих, переконливих та очевидних обставин на користь доводів прокурора про несправедливість покарання через його м`якість, з огляду на особу обвинуваченого та його відношення до скоєного, відсутність тяжких наслідків для оточуючих, колегія суддів не вбачає.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає що прокурор не навів виключних та переконливих даних, які б засвідчували невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також недоцільність звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробування, що обумовлює відхилення апеляційних доводів та вимог.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2023 року відносно ОСОБА_8 за ч.1 ст.263, ч.1 ст.309 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4