ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 570/5161/18

провадження № 51-4101км22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_8 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 17 червня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000936, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Берестя Дубровицького району Рівненської області, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 17 червня 2021 року ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з цим вироком ОСОБА_8 29 липня 2018 року о 10:20., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння на території домогосподарства за адресою:

АДРЕСА_2 , під час суперечки, яка виникла на ґрунті особистих неприязних відносин із ОСОБА_9 умисно завдала їй не менше шести ударів правою ногою в ділянку голови, не менше шести ударів у ділянку тулуба, верхніх та нижніх кінцівках та не менше восьми ударів долонями в ділянку голови, після чого покинула територію домогосподарства.

Продовжуючи свої злочинні наміри, цього ж дня, приблизно о 18:30 ОСОБА_8 , перебуваючи на території вищевказаного домогосподарства, заподіяла ОСОБА_9 не менше п`яти ударів долонями та не менше восьми ударів правою ногою в ділянку голови, не менше 10 ударів правою ногою в ділянку тулуба, у результаті чого спричинила потерпілій тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення, від яких 04 серпня 2018 року в Рівненській міській лікарні настала смерть потерпілої ОСОБА_9 .

Рівненський апеляційний суд ухвалою від 18 жовтня 2022 року апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишив без задоволення, а вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 17 червня 2021 року - без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подалакасаційну скаргу

У касаційнійскарзі засуджена ОСОБА_8 , посилаючись наістотні порушеннявимог кримінальногопроцесуального закону, неповноту таневідповідність висновківсудів фактичнимобставинам кримінальногопровадження, проситьскасувати вищезазначені судові рішення і призначити новий розгляду суді першоїінстанції.

Наобґрунтування доводівподаної касаційноїскарги зазначає, що суди:

? переклали на неї обов`язок доведення невинуватості, чим порушили вимоги ст. 62 Конституції України;

? не перевірили дотримання органом досудового розслідування правил підслідності;

? не спростували доводи засудженої щодо надходження трупа на експертизу з порушенням вимог ст. 214 КПК України та без наявності медичної картки померлої, чим порушили право ОСОБА_8 на захист.

Також стверджує, що:

? її винуватість увчиненні кримінальногоправопорушення, передбаченогоч. 2 ст. 121 КК України, недоведена іґрунтується наприпущеннях;

? протоколдопиту свідка ОСОБА_10 від 04 серпня2018 року не містить відомостейстосовно слідчого,який допитавсвідка, щосвідчить профальсифікацію доказів;

? у висновку експертизи експертпосилався намедичну картку№ 14312 стаціонарногохворого ОСОБА_9 , яка відсутняв матеріалах кримінальногопровадження;

? усупереч вимогам Кримінальногопроцесуального кодексуУкраїни (далі- КПК України), експерти самостійно вдалисядо збирання доказів, на підставі якихбуло проведено експертизу, оскількив матеріалах справивідсутнє підтвердження, що медична документаціябула надана експертаму процесуальний спосіб, визначений КПКУкраїни;

? надходження трупадо судово-медичногобюро відбулося без медичної картки померлої та зпорушенням вимогст. 214 КПК України, а саме безвнесення відомостейдо Єдиного реєстру досудових розслідувань;

? у порушення ст. 290 КПК України сторона обвинувачення не здійснила відкриття медичної картки№ 14312 стаціонарного хворого Рівненської ЦМЛ, на ім`я ОСОБА_9 , у зв`язку з чим ОСОБА_8 була позбавлена можливості ставити додаткові питання експертам;

? судові рішення не відповідають вимогам ст. 370 КПК України.

Узапереченнях накасаційну скаргупредставник потерпілого ОСОБА_6 зазначив, щовирок судупершої інстанціїта ухвала апеляційногосуду єзаконними таобґрунтованими. Проситькасаційну скаргузасудженої залишитибез задоволення, а оскаржувані судовірішення - беззміни.

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_7 підтримав касаційну скаргу, просив задовольнити її, скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Прокурор ОСОБА_5 та представник потерпілого ОСОБА_6 заперечували щодо задоволення касаційної скарги, просили залишити оскаржувані судові рішеннябез зміни.

Мотиви Суду

Заслухавшидоповідь судді, обговоривши доводи, наведені вкасаційній скарзі, перевіривши матеріаликримінального провадження, колегія суддівдійшла такихвисновків.

Відповіднодо приписів ст. 438 КПК України підставамидля скасуванняабо змінисудового рішеннясудом касаційноїінстанції єістотне порушеннявимог кримінальногопроцесуального закону, неправильне застосуваннязакону Українипро кримінальнувідповідальність таневідповідність призначеногопокарання тяжкостікримінального правопорушенняі особі засудженого.

Згіднозі ст. 433 КПК України судкасаційної інстанціїпереглядає судовірішення судівпершої таапеляційної інстанційу межах касаційноїскарги. Прицьому наділенийповноваженнями лишещодо перевіркиправильності застосуваннясудами першоїта апеляційної інстанційнорм матеріальногота процесуального права, правової оцінкиобставин іне має правадосліджувати докази, встановлювати тавизнавати доведенимиобставини, щоне були встановленів оскарженому судовомурішенні, вирішуватипитання продостовірність тогочи іншого доказу.

Отже, касаційний судне перевіряє судовихрішень участині неповнотисудового розгляду, а також невідповідностівисновків судуфактичним обставинамкримінального провадження. Під часперегляду судовихрішень укасаційному порядкуСуд виходитьіз фактичних обставинсправи, встановленихсудами першої та апеляційної інстанцій.

Пунктом 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Вказане положення становить підґрунтя для регламентації цього принципу в національному законодавстві.

Згідно із ч. 1 ст. 62 Конституції Україниособа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Також такий конституційний принцип презумпції невинуватості майже аналогічно закріплено безпосередньо в тексті закону України про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 2 КК України), а також відображено у кримінальному процесуальному законі (ст. 7 та ч. 1 ст. 17 КПК України). Отже, згідно з чинним законодавством винуватість особи може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме ? винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_8 , на думку колегії суддів касаційного суду, було дотримано.

Розглянувшикримінальне провадження№ 0000936 суди кваліфікували дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121 КК України тапризначили їй відповідне покарання.

При цьому свої висновкищодо доведеностівинуватості ОСОБА_8 у вищезазначеномукримінальному правопорушеннісуд першоїінстанції, з висновкамиякого погодивсяапеляційний суд, обґрунтував показаннямипотерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , протоколом огляду місця події від 31 липня 2018 року з фототаблицями, відповідно до якого оглянуто домогосподарство по АДРЕСА_1 та вигляд ґанку вказаного будинку, на підлозі якого за вхідними дверима 30 липня 2018 року було виявлено ОСОБА_9 ; протоколом огляду трупа ОСОБА_9 від 06 серпня 2018 року, відповідно до якого в ході огляду трупа ОСОБА_9 , під час розтину, встановлено наявність тілесних ушкоджень, зокрема: численні синці на обличчі, на тулубі та кінцівках, численні переломи ребер, внутрішньочерепна травма; протоколом проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_14 від 27 серпня 2018 року. Під час проведення експерименту свідок відтворила, де та в який спосіб ОСОБА_8 завдавала тілесні ушкодження ОСОБА_9 у ділянку голови рукою, у ділянку голови та інших частин тіла ногою, а також місце, де перебувала ОСОБА_9 , її позу під час заподіяння їй таких ударів; висновком судово-медичної експертизи від 06 - 17 серпня 2018 року № 451, відповідно до якого виявлена в ОСОБА_9 травма голови, крововиливи в речовину і під оболонки головного мозку, синці

та крововиливи на обличчі належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення. Смерть ОСОБА_9 настала внаслідок закритої черепно-мозкової травми з крововиливами під оболонки та в речовину головного мозку, що ускладнилося набряком, набуханням головного мозку та призвело до його компресії; висновком експерта від 10 - 17 жовтня 2018 року № 88, згідно з яким між спричиненою потерпілій ОСОБА_9 травмою голови та настанням її смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок. Крім того судпершої інстанціїзазначив, щовинуватість обвинуваченоїпідтверджується такождослідженим всудовому засіданнівідеозаписом слідчогоексперименту зісвідками ОСОБА_13 та ОСОБА_18 .

Так, з показань, наданих свідком ОСОБА_14 , вбачається, що в липні 2018 року, вона бачила, як ОСОБА_8 витягнула ОСОБА_9 з будинку на двір, узяла рукою за волосся, а іншою рукою вдарила в обличчя, кинула її на землю та стала завдавати ударів ногами по тулубу, ймовірно в ділянку живота. Коли ОСОБА_9 лежала на правому боці, обвинувачена продовжувала завдавати їй ударів ногами.

Свідок ОСОБА_18 також зазначив, що влітку 2018 року він сидів удома на кухні з ОСОБА_13 та ОСОБА_9 . До них прийшла ОСОБА_8 зі співмешканцем, почала витягати ОСОБА_9 з будинку на двір, лаялася, погрожувала останній, що заб`є її. На вулиці ОСОБА_8 почала бити ОСОБА_9 руками і ногами. ОСОБА_9 лежала на землі на правому боці, а ОСОБА_8 наносила їй удари руками до п`яти ударів у груди, по тулубу, кулаком по підборіддю; ногами нанесла до трьох ударів по ногах, у бік. Потім ОСОБА_8 разом із ОСОБА_17 підняли ОСОБА_9 , підвели до машини, поклали в багажник і поїхали.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення, зокрема, зазначила, що 29 липня 2018 року близько 10 год до неї прийшла ОСОБА_9 , вони сиділи на кухні, випивали, з ними ще був ОСОБА_18 . Через деякий час приїхала ОСОБА_8 , тому що ОСОБА_9 була винна їй гроші, витягнула останню за коси на вулицю, поклала на землю перед дверима і стала її бити, била долонею по обличчю, заподіяла близько семи ударів, також била ногами по тулубу в ділянку ребер, живота, спини, ніг, потерпіла лежала на боку. Б`ючи, казала, щоб ОСОБА_9 повернула гроші. Потім вони з чоловіком підняли ОСОБА_9 , повели до автомобіля.

Разом із тим апеляційний суд обґрунтовано зауважив, що суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги додаткові показання свідка ОСОБА_13 , оскільки вони суперечать її первинним показанням, наданим під час судового засідання 19 лютого 2019 року, в якому, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за давання неправдивих показань, ОСОБА_13 послідовно

й чітко розповідала про обставини заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , які також узгоджуються також з показаннями інших свідків у кримінальному провадженні.

Водночас, погоджуючись із вироком суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що доводи сторони захисту щодо недопустимості ряду письмових доказів, зокрема висновків експертів № 451 та № 88, не заслуговують на увагу і спростовуються дослідженими безпосередньо судом першої інстанції доказами, яким суд, з урахуванням вимог ст. 86 КПК України, надав правомірну правову оцінку.

Так, апеляційний суд також зауважив, що, як убачається з матеріалів провадження, у ході проведення судових експертиз № 451 та № 88 експерт самостійно доказів не збирав. Зазначені експертизи проведено на підставі медичної карти № 14312 стаціонарного хворого Рівненської ЦМЛ, на ім`я ОСОБА_9 , та безпосереднього огляду її трупа. З огляду на це апеляційний суд дійшов висновку, що доводи сторони захисту про недопустимість указаних висновків судово - медичних експертиз, оскільки вони проведені без медичної картки ОСОБА_9 , є безпідставними.

З висновку експерта Комунального закладу «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради» від 10 - 17 жовтня 2018 року № 88 вбачається, що для проведення судово-медичної експертизи, експертній комісії надано, зокрема, медичну картку стаціонарного хворого № 14312 Рівненської ЦМЛ, на ім`я ОСОБА_9 (т.1 а. п. 134).

Крім того, листом Комунального закладу «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради» від 08 листопада 2021 року також підтверджується, що 06 серпня 2018 року для проведення судово-медичної експертизи експерту слідчим було надано ухвалу слідчого судді від 04 серпня 2018 року про призначення судово-медичної експертизи трупа

ОСОБА_9 . Разом із трупом ОСОБА_9 також було надано медичну карту

№ 14312 стаціонарного хворого Рівненської ЦМЛ, на ім`я ОСОБА_9 (т. 2, а. п. 232).

Також слід наголосити, що матеріалами провадження підтверджується, що перед проведенням експертизи всі експерти, яких було попереджено про кримінальну відповідальність, були ознайомлені з їхніми правами та обов`язками відповідно до вимог кримінального процесуального закону. При цьому матеріали провадження не містять доказів порушення експертом своїх обов`язків, зокрема в частині заборони самостійного збирання доказів.

Між тим, посилання ОСОБА_8 про самостійне збирання доказів експертом фактично зводяться до припущень, оскільки доводи в цій частині не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 756/10060/17 зазначила, що в основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу

допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Між тим, доводи касаційної скарги ОСОБА_8 не містять конкретних вказівок, як відсутність медичної картки № 14312 стаціонарного хворого Рівненської ЦМЛ, на ім`я ОСОБА_9 у матеріалах досудового розслідування позбавили засуджену її фундаментальних прав або позбавили її можливості використовувати ці права.

Відповідно до ст. 290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Законодавець встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає сторонам майбутнього судового розгляду можливість ознайомитися із доказами (в тому числі, речовими доказами) кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду.

Разом із тим матеріалами кримінального провадження підтверджується, що 25 жовтня 2018 року ОСОБА_8 та її захисник ОСОБА_22 були ознайомлені з матеріалами досудового розслідування в повному обсязі, зокрема і з висновками експертиз (т. 1, а. п. 209, 213, 214).

Беручи до уваги те, що кримінальний процесуальний закон чітко встановлює процесуальні підстави для проведення експертизи у кримінальному провадженні (ст. 242 КПК України), а у висновку експерта завжди вказується на підставі якого рішення така експертиза проводилася, не можна говорити про те, що для сторони захисту в цілому буде неочікуваним побачити відповідний процесуальний документ, а за його відсутності в матеріалах кримінального провадження вимагати у сторони обвинувачення відкриття такого документа.

Незважаючи на це, сторона захисту, будучи ознайомленою з висновками експертів, ані до, ані під час судового розгляду не ставила під сумнів їх існування та не посилалася на не відкриття вищезазначених матеріалів стороною обвинувачення в порядку ст. 290 КПК України.

Крім того, суд ураховує і те, що сторона захисту не була позбавлена процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання з урахуванням ст. 22 КПК України слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй відповідних документів та матеріалів.

У наведеній ситуації, зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК України у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону було би не відкриття слідчими органами стороні захисту саме висновків експертів, що могло спричинити визнання їх недопустимими доказами на підставі ст. 87 зазначеного Кодексу. Разом із цим безспірно встановлена свідома добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст. 290 КПК України доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновків експертів. Більш того, таке право може бути реалізовано під час судового чи апеляційного розгляду кримінального провадження, що не суперечить меті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі викладеного колегія суддів доходить до висновку, що сторона захисту хоча і вказувала в ході апеляційного розгляду про відсутність медичної карти у матеріалах досудового розслідування, але не мала на меті під час досудового розслідування та під час судового розгляду ознайомитися з медичною документацію та/або долучити її до матеріалів досудового розслідування, а вказувала це лише як формальну підставу для скасування судового рішення.

Крім того, Об'єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду

в постанові від 27 січня 2020 року (справа № 754/14281/17, провадження № 51-218кмо19) сформулювала висновок про те, що відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, не відкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання вимог ст. 290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.

У цій постанові суд вказав, що, якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України, і не відкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта могло б потягнути за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 КПК України.

Враховуючи викладене та те, що висновок експерта в розумінні ст. ст. 101,

102 КПК України є самостійним доказом, доводи касаційної скарги ОСОБА_8 не містять підстав для визнання цих доказів недопустимими.

Як вже зазначалося вище, сторона захисту була ознайомлена з матеріалами досудового розслідування, зокрема з висновком експерта від 10 - 17 жовтня 2018 року№ 88 та висновком судово-медичної експертизи від 06 - 17 серпня 2018 року № 451. При цьому, варто зауважити, що ОСОБА_8 була забезпечена професійними захисниками як на досудовому розслідуванні, так і під час судового розгляду, проте сторона захисту ні під час досудового розслідування, ні в ході судового розгляду не клопотала про ознайомлення

з медичною карткою № 14312 стаціонарного хворого Рівненської ЦМЛ, на ім`я ОСОБА_9 , а тому доводи касаційної скарги про порушення судами вимог кримінального процесуального закону в цій частині є безпідставними.

Разом із тим право особи на захист у кримінальному провадженні передбачено положеннями національного законодавства, зокрема ч. 3 ст. 63, п. 6 ч. 3 ст. 129 Конституції України та п. 13 ч. 1 ст. 7, ст. 20 КПК України. Стаття 63 Конституції України закріплює право на захист підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного. Забезпечення права на захист відповідно до ст. 7 КПК України є однією із засад кримінального провадження. Зміст забезпечення права на захист як загальної засади кримінального провадження розкривається у

ч. 1 ст. 20 КПК України, зокрема, підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом. Також право на захист забезпечується й іншими нормами КПК України, зокрема статтями 49, 52, 54, 87, 338, 339, а також п. 4 ч. 2 ст. 412.

При цьому колегія суддів зауважує, що ОСОБА_8 не була позбавлена можливості користуватися своїми правами, передбаченими кримінальним процесуальним законом України, до того ж вона реалізувала свої права щодо ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, під час досудового розслідування та судового розгляду була представлена захисниками, таким чином остання реалізувала своє право на правову допомогу.

З огляду на вищевикладене всупереч доводам касаційної скарги сторони захисту Судом не встановлено порушення права на захист засудженої ОСОБА_8 .

Крім того, з огляду на приписи ст. 22 КПК України, колегія суддів вважає, що суди дотрималися приписів і цієї норми закону, та всупереч доводам

ОСОБА_8 не порушили презумпцію невинуватості останньої.

Щодо порушення органами досудового розслідування приписів ст. 214 КПК України колегія суддів зауважує таке.

Так відповідно до положень ст. 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, відомості в Єдиний реєстр досудових рішень щодо вчиненого кримінального правопорушення внесено 31 липня 2018 року за № 0000936 з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 121 КК України.

04 серпня 2018 року після отримання відомостей про смерть ОСОБА_9 постановою слідчого Рівненського районного відділення Рівненського відділу поліції вказане кримінальне провадження перекваліфіковано на ч. 2 ст. 121 КК України (т.1, а. п. 2).

При цьому ухвалою слідчого судді Рівненського районного суду Рівненської області від 04 серпня 2018 року задоволено клопотання слідчого та вирішено питання про проведення судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 .

Цього ж дня також складено протокол допиту свідка ОСОБА_10 та протокол огляду місця події (т.1, а. п. 34, 35).

Отже, всі слідчі дії, зокрема огляд місця події, допит свідка ОСОБА_10 , вирішення питання про проведення судово-медичної експертизи, проведено

з дотриманням ст. 214 КПК України 04 серпня 2018 року, тобто після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що спростовує доводи касаційної скарги в цій частині.

Разом із тим згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суди не обґрунтовували своїх рішень показаннями свідка ОСОБА_10 , оскільки не допитували останнього та не оцінювали його показань і відповідно не посилалися на показання вказаного свідка, наданих під час досудового розслідування.

Таким чином, відсутність відомостей про слідчого, який склав протокол допиту свідка ОСОБА_10 від 04 серпня 2018 року, не впливає на суть прийнятих судами рішень.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що судами не перевірено дотримання органами досудового розслідування правил підслідності.

Згідно з ч. 1 ст. 218 КПК України досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що злочин скоєно

в с. Іваничі Рівненського району Рівненської області. Досудове розслідування

в цьому кримінальному провадженні було доручено та надалі здійснено Рівненським районним відділенням поліції Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області, територіальна юрисдикція якого включає, зокрема, с. Іваничі Рівненського району Рівненської області. Обвинувальний акт складений і підписаний слідчим СВ Рівненського РВП Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області та затверджений прокурором Рівненської місцевої прокуратури.

На підставі викладеного колегія суддів доходить до висновку, що доводи касаційної скарги в цій частині також не є слушними.

Зважаючи на вимоги кримінального процесуального закону та практику Європейського суду з прав людини, яка вказує на необхідність належної оцінки всіх важливих аргументів сторін і наведення в судовому рішенні достатніх мотивів, суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду перевірив доводи апеляційної скарги, вмотивовано погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині доведеності винуватості ОСОБА_8 . Ухвала апеляційного суду, де належним чином зазначено підстави, на яких вона ґрунтується, відповідає приписам статей 370, 419 КПК України. Апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді на всі основні доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, які здебільшого є аналогічними доводам його касаційної скарги, навів переконливі аргументи на їх спростування, зазначив підстави, з яких визнав цю апеляційну скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував свою позицію. Судовий розгляд здійснено з дотриманням приписів

ст. 22 КПК України.

Вищезазначене дозволяє колегії суддів касаційного суду дійти висновку, що суд апеляційної інстанції розглянув подану апеляційну скаргу з дотриманням положень ст. 405 КПК України і дійшов правильного висновку, що вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є обґрунтованим та вмотивованим.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів констатує, що матеріалами кримінального провадження підтверджено те, що висновки судів обох інстанцій про доведеність винуватості засудженої за ч. 2 ст. 121 КК України зроблені з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення, і фактично зводяться до тверджень про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що не є предметом касаційного розгляду.

Враховуючи те, що під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування або зміни судових рішень, подана касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 17 червня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_8 - без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3