Номер провадження: 11-сс/813/989/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ОСОБА_8 ,

представника цивільного позивача ОСОБА_9 ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 , в інтересах власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Суворовського райсуду м. Одеси від 05.05.2023 про накладення арешту на майно в межах к/п №0001387 від 22.10.2021 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою слідчого судді в межах к/п №0001387 від 22.10.2021 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України було задоволено клопотання представника ОСОБА_10 , в інтересах ОСОБА_9 та накладено арешт із забороною передавати ОСОБА_7 або її представникам на майно, перелік якого міститься в резолютивній частині оскаржуваної ухвали, зокрема, на шуби, дублянки, жіночі сумки, жіночі гаманці, куртки, в тому числі шкіряні, жилети, спідниці та пальто.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що вчинювані ОСОБА_7 дії вказують на очевидно високі та реальні ризики того, що, отримавши у своє володіння вказане рухоме майно, вона здійснить його відчуження з метою уникнення виконання своїх боргових зобов`язань, що унеможливить ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_8 в інтересах власника майна ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість з огляду на наступне:

- поза увагою слідчого судді залишилось те, що у клопотанні представника потерпілого не зазначено підставу арешту майна та обґрунтування його необхідності, натомість, клопотання обмежене загальними абстрактними фразами, викладом фактичних обставин із посиланням на норми КПК України без конкретизації саме причин необхідності накладення арешту на вилучене майно; в клопотанні не доведено наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, не зазначено, що вилучене майно містить ознаки, характерні речовому доказу відповідно до ст. 98 КПК України, а також не було додано постанови про визнання вилученого майна речовим доказом;

- слідчим суддею не було враховано того, що майно є дороговартісним хутром та потребує відповідних умов зберігання, не було перевірено умов зберігання такого майна на момент звернення із клопотанням про його арешт та не було з`ясовано, чи призведе арешт майна до фактичного його знищення;

- слідчий суддя не звернув увагу на те, що слідчі та прокурори в зазначеному кримінальному провадженні не виконують рішення слідчого судді про повернення майна ОСОБА_7 як його законному власнику, при цьому, на теперішній час виконавче провадження №66532398, в межах якого у ОСОБА_7 було вилучено майно, закінчено;

- слідчий суддя не врахував того, що в межах зазначеного кримінального провадження ні ОСОБА_7 , ні жодній особі не повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а відтак не доведено необхідності такого ступеня втручання, що може бути підставою для арешту, натомість, у заяві-повідомленні ОСОБА_9 про вчинення кримінального правопорушення наявні виключно цивільно-правові відносини, пов`язані із неповерненням ОСОБА_7 позичених грошових коштів;

- клопотання представника потерпілого про арешт майна, всупереч вимог ч. 2 ст. 172 КПК України, було розглянуто без повідомлення власника майна ОСОБА_7 , а в оскаржуваній ухвалі не зазначено, чому саме це є необхідним для забезпечення арешту майна;

- слідчий суддя задовольнив клопотання про арешт майна, аналогічне тому, що розглядалось 16.12.2021, прийнята за результатами розгляду якого ухвала слідчого судді про арешт майна була скасована ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.04.2022, в якій апеляційний суд, серед іншого, дійшов висновку про те, що в даному випадку між потерпілим ОСОБА_9 та власником арештованого майна ОСОБА_7 існує саме цивільно-правовий спір.

Посилаючись на викладені обставини, представник ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання представника ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_9 про арешт майна.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, думку прокурора та представника цивільного позивача, які заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого про арешт майна, зазначених вимог закону не дотримався з огляду на наступне.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми основного закону узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Стаття 172 КПК України встановлює порядок розгляду клопотання про арешт майна, зокрема, ч. 1 зазначеної статті передбачає, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

При цьому, розгляд такого клопотання без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, відповідно до вимог ч. 2 ст. 172 КПК України, можливе лише щодо майна, яке не було тимчасово вилученим та якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Тимчасовим вилученням майна, відповідно до вимог ч. 1 ст. 167 КПК України, є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

На підставі аналізу змісту клопотання вбачається, що представник цивільного позивача ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 просив накласти арешт на зазначене у ньому майно, а саме на шуби, дублянки, жіночі сумки, жіночі гаманці, куртки, в тому числі шкіряні, жилети, спідниці та пальто з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) відповідно до вимог п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України (а.с. 1-7).

Разом із тим, з додатків, долучених представником власника майна до апеляційної скарги вбачається, що вищезазначене рухоме майно, належне на праві приватної власності ОСОБА_7 було вилучене в ході здійснення тимчасового доступу до речей та документів в межах к/п №0001387 на підставі ухвали слідчого судді Суворовського райсуду м. Одеси від 10.12.2021 на території Одеської філії ДП «СЕТАМ» за адресою: м. Одеса, вул. Тираспольське шосе, 24-Б.

В подальшому, ухвалою слідчого судді Суворовського райсуду м. Одеси від 16.12.2021 було задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на вищезазначене майно (а.с. 44-48), проте ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.04.2022 вищезгадана ухвала слідчого судді була скасована та постановлена нова ухвала про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно на тій підставі, що у клопотанні слідчого не розкритий зв`язок між грошовими коштами та тимчасово вилученим майном, яке належить ОСОБА_7 , на яке він просить накласти арешт, а також в даному випадку між потерпілим в зазначеному кримінальному провадженні ОСОБА_9 та власником арештованого майна ОСОБА_7 існує саме цивільно-правовий спір (а.с. 49-52).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів зауважує на тому, що на теперішній час майно, належне ОСОБА_7 та арештоване оскаржуваною ухвалою слідчого судді за своїм правовим статусом не є тимчасово вилученим.

Проте звертає на себе увагу той факт, що в поданому клопотанні про арешт майна представник цивільного позивача ОСОБА_10 не порушує відповідно до вищевикладених вимог ч. 2 ст. 172 КПК України питання стосовно розгляду клопотання за відсутності власника майна ОСОБА_7 та в матеріалах провадження відсутні будь-які відомості про її виклик.

Натомість, розгляд клопотання представника цивільного позивача про накладення арешту на майно відбувався лише за участю представника ОСОБА_10 , без виклику інших осіб (а.с. 16).

Підсумовуючи зазначене, на підставі вищевикладених вимог кримінального процесуального закону, зокрема, приписів ч. 2 ст. 172 КПК України, з огляду на те, що в поданому представником цивільного позивача клопотанні не ставилось питання про його розгляд без участі власника майна, розгляд клопотання про накладення арешту на майно не могло відбуватись без повідомлення власника майна ОСОБА_7 .

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КПК України, суд здійснює судовий виклик учасників кримінального провадження, участь яких у судовому провадженні є обов`язковою.

Проте, всупереч вищевказаним нормам закону, з аналізу змісту оскаржуваної ухвали слідчого судді та матеріалів провадження вбачається, що власник майна ОСОБА_7 , майно якої було в подальшому арештоване, або її представник не були належним чином сповіщені про дату, час та місце розгляду слідчим суддею клопотання представника цивільного позивача про накладення арешту на майно.

Окрім того, в оскаржуваній ухвалі слідчий суддя взагалі не наводить жодних даних щодо належного сповіщення усіх інших учасників провадження, окрім представника цивільного позивача, про дату, час та місце розгляду клопотання, а також причин їх неприбуття в судове засідання, а також не наводить жодного мотивування прийнятого рішення в частині розгляду клопотання представника цивільного позивача про накладення арешту на майно без участі власника майна (його представника), зокрема, в чому саме полягає необхідність забезпечення арешту майна за допомогою неповідомлення його власника про такий розгляд.

Окрім того, колегія суддів наголошує на тому, що клопотання представника цивільного позивача про арешт майна було розглянуто слідчим суддею із порушенням встановленого вищезгаданими вимогами ч. 1 ст. 172 КПК України 2-денного з моменту надходження до суду строку його розгляду.

Так, клопотання надійшло до Суворовського райсуду м. Одеси 28.04.2023 (а.с. 1) та в цей же день розподілене у провадження слідчого судді ОСОБА_1 (а.с. 16), проте розглянуте було, всупереч вимог кримінального процесуального закону, лише 05.05.2023.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що слідчий суддя при постановленні ухвали допустився істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, порушивши встановлений законом строк розгляду клопотання та розглянувши клопотання представника цивільного позивача про накладення арешту на майно без належного повідомлення його власника ОСОБА_7 , а також її представника, про дату, час та місце проведення розгляду всупереч вищевикладеним вимогам ч. 1 ст. 172 КПК України, що призвело до безпідставного обмеження її права на власність, позбавило її можливості надати суду свої пояснення з приводу майна, а також перешкодило суду ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, що, як наслідок, тягне за собою скасування ухвали слідчого судді та призначення нового розгляду клопотання прокурора іншим слідчим суддею.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

При цьому, ч. 1 ст. 412 КПК України наголошує на тому, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для розгляду та надання оцінки іншим доводам скарги представника власника майна ОСОБА_8 , зокрема, щодо відсутності у клопотанні правових підстав для арешту майна, невиконання органом досудового розслідування ухвал слідчого судді про повернення майна його законному власнику, існування між цивільним позивачем ОСОБА_9 та ОСОБА_7 саме цивільно-правового спору, оскільки за результатами нового судового розгляду клопотання представника цивільного позивача про арешт майна, на підставі аналізу всіх обставин та врахування вимог закону, слідчий суддя зобов`язаний, відповідно до вимог ч. 2 ст. 173 КПК України, врахувати, серед іншого, правову підставу для арешту майна, а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про існування підстав для часткового задоволення апеляційної скарги представника власника майна, скасування ухвали слідчого судді, як постановленої з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначення нового судового розгляду клопотання представника ОСОБА_10 в інтересах цивільного позивача ОСОБА_9 про накладення арешту на майно в суді 1-ої інстанції іншим слідчим суддею.

Керуючись ст.ст. 24, 170-173, 370, 404, 405, 412, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 , в інтересах власника майна ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Суворовського райсуду м. Одеси від 05.05.2023, якою в межах к/п №0001387 від 22.10.2021 накладено арешт на майно, перелік якого міститься в резолютивній частині ухвали, із забороною передавати ОСОБА_7 або її представникам скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою призначити новий розгляд клопотання представника цивільного позивача ОСОБА_10 , в інтересах ОСОБА_9 про накладення арешту на майно із забороною передачі ОСОБА_7 , перелік якого міститься в резолютивній частині ухвали, в суді 1-ої інстанції іншим слідчим суддею.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4