Провадження № 1-кс/947/9053/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2023 року cлідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі клопотання старшого слідчого СВ Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджене прокурором Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000500 від 03.04.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання, СВ Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні відомості за яким внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000500 від 03.04.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 03.04.2023 року до ЧЧ ОРУП №1 ГУНП в Одеській області надійшла заява від ОСОБА_5 , про те що в невстановлені особи 24.12.2020 році на підставі підроблених документів, а саме: договору дарування від 01.02.2012 року шахрайським шляхом заволоділи правом на майно померлої у 2020 році ОСОБА_6 , а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

З допиту потерпілої ОСОБА_7 встановлено, що вона мала рідну тітку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_6 була рідною сестрою її батька ОСОБА_8 . У червні місяці 2020 року ОСОБА_6 померла, прямих спадкоємців у неї немає, її чоловік та син померли раніше. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Після чого вона у вересні 2020 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Через деякий час вона дізналася про те, що 24.12.2020 року державним реєстратором було внесено до державного реєстру майнових прав договір дарування даної квартири, який нібито зареєстрований 01.02.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 під номером №467, де було зазначено, що ОСОБА_6 подарувала цю квартиру ОСОБА_10 . Після чого, у 2021 році приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 було зареєстровано договір купівлі-продажу вищезгаданої квартири, де продавцем виступав ОСОБА_10 . Хочу пояснити, що договір дарування від 01.02.2012 року квартири АДРЕСА_1 не був зареєстрований у КП БТІ ЗМР у період часу з 2012 року по цей момент, також серед родичів та знайомих ОСОБА_6 не було ОСОБА_10 , вона не збиралася нікому дарувати чи продавати квартиру. Після чого, зв`язавшись із нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 , стало відомо, що вона 01.02.2012 не засвідчувала цей договір дарування, а у реєстрі під номером №467 засвідчено зовсім інший договір. Також стало відомо, що у договорі дарування даної квартири від 01.02.2012 вказано ідентифікаційний код ОСОБА_10 , однак цей ідентифікаційний код нікому не належить.

28.12.2020 року державним реєстратором Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області ОСОБА_12 на підставі заяви ОСОБА_10 за №43349561 від 24.12.2020 року було прийнято рішення за №55965620 про державну реєстрація права власності за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_10 . У зазначеній заяві зазначено, що ОСОБА_10 надав державному реєстратору паспорт громадянина України на своє ім`я серії НОМЕР_1 , виданий 18.02.2000 року Котовським МРВ УМВС України.

Згідно відповіді Київського відділу у м. Одесі ГУ ДМС в Одеській області за №5112-413/5112.1-23 від 06.04.2023 року встановлено, що паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 оформлено на ім`я ОСОБА_10 , а не на ОСОБА_10

30.12.2020 року приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_13 був посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який зареєстрований в реєстрі за №12441, згідно якого ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_14 придбала квартиру АДРЕСА_1 та 20.04.2021 року приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_13 був посвідчений договір іпотеки, якій зареєстрований в реєстрі за №4912.

11.07.2023 року з допиту свідка ОСОБА_9 встановлено, що в період з 2018 року по квітень місяць 2012 року була приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та здійснювала свою діяльність за адресою: АДРЕСА_3 . До її обов`язків як приватного нотаріуса входило посвідчення договорів, довіреностей, заповітів тощо. Як пояснює ОСОБА_9 , що вона не засвідчувала договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 01.02.2012 року та зареєстрований у реєстрі за №467.

13.07.2023 року квартира АДРЕСА_1 визнана речовим доказом.

У зв`язку із чим виникла необхідність у накладанні арешту на квартиру з метою забезпечення збереження речового доказу, а тому сторона обвинувачення звертається до слідчого судді із клопотанням про арешт майна.

Від слідчого ОСОБА_3 надійшла до суду заява про розгляд клопотання про арешт майна у її відсутність.

Згідно вимог ч. 2 ст. 172 КПК України, за клопотанням сторони обвинувачення, слідчий суддя вважає за можливе розглянути клопотання про накладення арешту на майно без виклику власниці майна з метою забезпечення арешту майна, в цілях запобігання його відчуження.

Дослідивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання сторони обвинувачення підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

У відповідності до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Так, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Слідчим суддею встановлено, що органом досудового розслідування на теперішній час обґрунтовано здійснюється досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 0000500 від 03.04.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, що підтверджується долученими до клопотання матеріалами.

Так, в органу досудового розслідування існують обґрунтовані підстави вважати, що об`єктом нерухомого майна, а саме: квартирою АДРЕСА_1 могли заволодіти кримінально-протиправним шляхом, відповідно до чого вона є предметом злочину та може зберігати на собі його сліди або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому, з метою забезпечення недопущення його відчуження та знищення доцільно застосувати захід забезпечення в даному кримінальному провадженні у вигляді накладення арешту на майно.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 339010252 від 13.07.2023 року вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_14 .

Дослідивши клопотання та долучені до нього матеріали, слідчий суддя вважає встановленим в судовому засіданні те, що відносно об`єкту нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 існує сукупність достатніх підстав вважати, що вона є об`єктом кримінально протиправних дій, а також може містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідає критеріям ст. 98 КПК України.

Вказане підтверджується також постановою слідчого від 13.07.2022 року про визнання вказаного об`єкту нерухомості речовим доказом в рамках кримінального провадження № 0000500 від 03.04.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Отже, слідчим суддею встановлено, що вказана квартира може бути об`єктом кримінально протиправних дій.

Крім того, на теперішній час існує реальна загроза щодо вчинення невстановленими особами протиправних дій відносно зазначеного об`єкту нерухомого майна, а тому існує необхідність у його збереженні.

Критерії розумності та співмірності є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчого судді. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Beyeler проти Італії (Рішення Великої Палати від 5 січня 2000 року, заява № 33202/96, параграф 107). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (серед інших, James та інші проти Сполученого Королівства (Рішення від 21 лютого 1986 року, заява № 8793/79, параграф 50).

Слідчий суддя приходить до висновку, що арешт майна у цьому випадку необхідний для забезпечення збереження предмету злочину з метою недопущення його відчуження та перетворення, а таке втручання у право на власність є пропорційним, оскільки підлягає оскарженню, відповідно до норм процесуального законодавства щодо оскарження рішень слідчого судді, та скасуванню у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 174 КПК України.

На підставі викладеного, беручи до уваги розумність та співмірність арешту майна, а також його наслідки, слідчий суддя приходить до переконання, що подане клопотання є обґрунтованим, належним чином вмотивованим, а відтак, таке клопотання підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 98, 131, 170-173 КПК України, слідчий суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання старшого слідчого СВ Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджене прокурором Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_15 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000500 від 03.04.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України - задовольнити.

Накласти арешт із забороною відчуження та розпорядження та здійснення будь-яких реєстраційних дій на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101), яка на праві власності належить ОСОБА_14 .

Виконання ухвали про арешт майна покласти на старшого слідчого СВ Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 .

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1