ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 727/9295/21

провадження № 51-3176км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 в режимі відеоконференції,

ОСОБА_7 в режимі відеоконференції,

розглянув у закритому судовому засіданні касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 та захисника засудженого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 січня 2023 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 03 квітня 2023 року і касаційну скаргу прокурора на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 03 квітня 2023 року в кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_8 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Чернівці Чернівецької області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 6 ст. 152; ч. 4 ст. 152, ч. 2 ст. 303; ч. 2 ст. 302; ч. 3 ст. 149; ч. 4 ст. 302; ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 152; ч. 1 ст. 155; ч. 3 ст. 302; ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 155; ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 155; ч. 1 ст. 156-1; ч. 3 ст. 301-1; ч. 2 ст. 301; ч. 1 ст. 301-1 КК України,

ОСОБА_9 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Кіцмань Чернівецької області, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 152; ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 27 ч. 1 ст. 155; ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 155 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 січня 2023 року:

- ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 6 ст. 152, ч. 2 ст. 303, ч. 2 ст. 302, ч. 4 ст. 302, ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 152, ч. 1 ст. 155, ч. 3 ст. 302, ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 155, ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 155, ч. 1 ст. 156-1, ч. 3 ст. 301-1, ч. 2 ст. 301, ч. 1 ст. 301-1 КК України, та призначено покарання: за ч. 4 ст. 152 КК України - у виді позбавлення волі на строк 14 років 6 місяців; за ч. 6 ст. 152 КК України - у виді позбавлення волі на строк 15 років; за ч. 2 ст. 302 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 4 ст. 302 КК України - у виді позбавлення волі на строк 8 років; за ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 152 КК України - у виді позбавлення волі на строк 10 років; за ч. 1 ст. 155 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 3 ст. 302 КК України - у виді позбавлення волі на строк 7 років; за ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 155 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 155 КК України - у виді позбавлення волі на строк 6 років; за ч. 1 ст. 156-1 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 301-1 КК України - у виді позбавлення волі на строк 10 років; за ч. 2 ст. 301 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 1 ст. 301-1 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. За ч. 3 ст. 149 КК України ОСОБА_8 виправдано за недоведеністю пред`явленого обвинувачення;

- ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 152, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 27, ч. 1 ст. 155, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 155 КК України, та призначено покарання: за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 152 КК України - у виді позбавлення волі на строк 12 років; за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 27, ч. 1 ст. 155 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 155 КК України - у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права займатися викладацькою діяльністю строком на 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглиненням менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_10 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з позбавленням права займатися викладацькою діяльністю строком на 3 роки.

Вироком вирішено питання щодо цивільного позову, речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами 27 червня 2006 р., у невстановлений час, ОСОБА_8 , знаходячись за місцем свого проживання: АДРЕСА_1 , користуючись тим, що в його квартирі проживала ОСОБА_11 зі своїми малолітніми доньками - ОСОБА_12 , 2000 року народження та ОСОБА_13 , 2006 року народження, з метою реалізації виниклого в нього злочинного умислу, спрямованого на задоволення своєї статевої пристрасті відносно малолітньої ОСОБА_12 , якій на той час виповнилося 5 років, і яка внаслідок свого малолітнього віку не могла усвідомлювати сутність і значення вчинюваних відносно неї дій, залишившись в квартирі з останньою на одинці, вчинив відносно малолітньої потерпілої дії сексуального характеру, пов`язані з оральним проникненням в тіло ОСОБА_12 з використанням геніталій і проти її волі.

08 січня 2009 р., у невстановлений досудовим слідством час, ОСОБА_8 , знаходячись за місцем свого проживання, з метою задоволення своєї статевої пристрасті відносно малолітньої ОСОБА_12 , якій на той час було 8 років, усвідомлюючи, що внаслідок свого малолітнього віку ОСОБА_12 не могла розуміти сутність і значення вчинюваних відносно неї дій та чинити йому опір, залишившись у квартирі з останньою на одинці, вчинив відносно ОСОБА_12 дії сексуального характеру, пов`язані з анальним проникненням в її тіло, з використанням геніталій і проти її волі.

25 січня 2009 року, у невстановлений досудовим слідством час, перебуваючи за місцем свого проживання, ОСОБА_8 , з метою задоволення своєї статевої пристрасті щодо малолітньої ОСОБА_13 , якій виповнилось два роки; при цьому, чітко усвідомлюючи, що внаслідок малолітства вона не могла розуміти сутність і значення вчинюваних відносно неї дій та в силу її загального фізичного та психологічного розвитку не могла чинити опір, без її згоди, повторно вчинив дії сексуального характеру, пов`язані з оральним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_13 з використанням своїх геніталій.

17 липня 2011 року, у невстановлений досудовим слідством час, ОСОБА_8 , знаходячись за місцем свого проживання, користуючись тим, що в приміщенні його квартири на той час, без матері перебувала малолітня ОСОБА_12 , з метою задоволення своєї статевої пристрасті, без добровільної згоди ОСОБА_12 , якій на той час виповнилося 10 років та яка внаслідок малолітства не могла усвідомлювати сутність та значення вчинюваних відносно неї дій, при цьому чітко усвідомлюючи, що в силу її загального фізичного та психологічного розвитку остання не могла чинити йому опір, реалізуючи свій злочинний умисел, повторно вчинив відносно неї дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним, анальним та оральним проникненням в тіло останньої, з використанням геніталій.

09 грудня 2012 року у невстановлений слідством час, ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого проживання, де на той час перебувала малолітня ОСОБА_13 , якій виповнилось 6 років, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, чітко усвідомлюючи, що внаслідок малолітства ОСОБА_14 не могла розуміти сутність і значення вчинюваних відносно неї дій, та внаслідок її загального фізичного та психологічного розвитку не могла чинити опір, повторно, без згоди останньої, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані з анальним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_13 з використанням геніталій.

02 липня 2015 року у невстановлений слідством час, ОСОБА_8 знаходячись за місцем свого проживання, користуючись тим, що у приміщенні його квартири без матері на той час перебувала малолітня ОСОБА_14 , якій виповнилось 9 років, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, при цьому, усвідомлюючи, що внаслідок малолітства остання не могла розуміти сутність і значення вчинюваних відносно неї дій, а також внаслідок свого загального фізичного та психологічного розвитку не могла чинити опір, повторно, без згоди потерпілої, вчинив з нею дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним та анальним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_13 з використанням геніталій.

25 червня 2016 року у невстановлений досудовим слідством час, за місцем свого проживання, ОСОБА_8 , користуючись тим, що у приміщенні його квартири на той час перебувала малолітня ОСОБА_15 , якій виповнилось 10 років, усвідомлюючи, що внаслідок малолітства остання не могла розуміти сутність та значення вчинюваних відносно неї дій та в силу свого загального фізичного і психологічного розвитку вона не могла чинити йому опір повторно, проти волі потерпілої, вчинив відносно ОСОБА_13 , дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням в тіло останньої, з використанням геніталій.

15 жовтня 2016 року у невстановлений досудовим слідством час, ОСОБА_8 , знаходячись за місцем свого проживання, користуючись тим, що у приміщенні його квартири на той час перебувала малолітня ОСОБА_14 , усвідомлюючи, що внаслідок малолітства остання не могла розуміти сутність та значення вчинюваних відносно неї дій та в силу свого загального фізичного і психологічного розвитку вона не могла чинити йому опір, повторно, проти волі потерпілої, вчинив відносно ОСОБА_14 , дії сексуального характеру, пов`язані з оральним, вагінальним та анальним проникненням в тіло останньої, з використанням геніталій.

08 березня 2017 року у невстановлений досудовим слідством час, ОСОБА_8 , знаходячись за місцем свого проживання, користуючись тим, що у приміщенні його квартири на той час перебувала малолітня ОСОБА_14 , усвідомлюючи, що внаслідок малолітства остання не могла розуміти сутність та значення вчинюваних відносно неї дій, та в силу свого загального фізичного і психологічного розвитку вона не могла чинити йому опір, повторно, проти волі потерпілої вчинив відносно ОСОБА_14 , дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням в тіло останньої, з використанням геніталій.

01 березня 2018 року у невстановлений досудовим слідством час, ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого проживання, користуючись тим, що у приміщенні його квартири на той час перебувала малолітня ОСОБА_14 , усвідомлюючи, що внаслідок малолітства остання не могла розуміти сутність та значення вчинюваних відносно неї дій, і в силу свого загального фізичного та психологічного розвитку вона не могла чинити йому опір, повторно, проти волі потерпілої, вчинив відносно ОСОБА_14 дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням в тіло останньої, з використанням геніталій.

28 травня 2018 року у невстановлений слідством час, ОСОБА_8 за місцем свого проживання, користуючись тим, що у приміщенні його квартири на той час перебувала малолітня ОСОБА_14 , усвідомлюючи, що внаслідок малолітства остання не могла розуміти сутність та значення вчинюваних відносно неї дій, та в силу свого загального фізичного і психологічного розвитку не могла чинити йому опір, повторно, проти волі потерпілої, вчинив щодо ОСОБА_14 , дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням в тіло останньої, з використанням геніталій.

23 вересня 2018 року у невстановлений слідством час, знаходячись за місцем свого проживання, ОСОБА_8 , користуючись тим, що у приміщенні його квартири на той час перебувала малолітня ОСОБА_14 , усвідомлюючи, що внаслідок малолітства остання не могла розуміти сутність та значення вчинюваних відносно неї дій та в силу свого загального фізичного і психологічного розвитку вона не могла чинити йому опір, повторно, проти волі потерпілої, вчинив відносно ОСОБА_14 дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням в тіло останньої, з використанням геніталій.

04 грудня 2018 року у невстановлений досудовим слідством час, ОСОБА_8 , знаходячись за місцем свого проживання, користуючись тим, що у приміщенні його квартири на той час перебувала малолітня ОСОБА_14 , усвідомлюючи, що внаслідок малолітства остання не могла розуміти сутність та значення вчинюваних відносно неї дій та в силу свого загального фізичного і психологічного розвитку вона не могла чинити йому опір, повторно, проти волі потерпілої, вчинив відносно ОСОБА_14 , дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням в тіло останньої, з використанням геніталій.

08 травня 2019 року у невстановлений слідством час, ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого проживання, користуючись тим, що у цей день, в приміщенні його квартири перебувала малолітня ОСОБА_14 , з метою задоволення своєї статевої пристрасті, без добровільної згоди ОСОБА_14 , яка внаслідок малолітнього віку не могла усвідомлювати сутність та значення вчинюваних відносно неї дій та в силу її загального фізичного та психологічного розвитку не могла чинити опір, повторно вчинив з останньою дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_13 з використанням геніталій.

15 серпня 2019 року у невстановлений слідством час, ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого проживання, користуючись тим, що у цей день в приміщенні його квартири перебувала малолітня ОСОБА_14 , з метою задоволення своєї статевої пристрасті, без добровільної згоди ОСОБА_13 , яка внаслідок малолітнього віку не могла усвідомлювати сутність та значення вчинюваних відносно неї дій та в силу її загального фізичного та психологічного розвитку не могла чинити опір, повторно вчинив з останньою дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_13 з використанням геніталій.

07 травня 2020 року у невстановлений слідством час ОСОБА_8 за місцем свого проживання, користуючись тим, що у цей день в приміщенні його квартири перебувала малолітня ОСОБА_14 , з метою задоволення своєї статевої пристрасті, без добровільної згоди потерпілої ОСОБА_13 , яка внаслідок малолітнього віку не могла усвідомлювати сутність та значення вчинюваних відносно неї дій та в силу її загального фізичного і психологічного розвитку не могла чинити опір, повторно вчинив з останньою дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_13 з використанням геніталій.

21 травня 2020 року у невстановлений досудовим слідством час ОСОБА_8 за місцем свого проживання, користуючись тим, що у цей день, в приміщенні його квартири перебувала малолітня ОСОБА_14 , реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на задоволення своєї статевої пристрасті при цьому усвідомлюючи, що внаслідок малолітства ОСОБА_14 не могла розуміти сутність та значення вчинюваних з неї дій та в силу її загального фізичного і психологічного розвитку не могла чинити опір, повторно вчинив дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_13 проти волі останньої.

Крім того ОСОБА_8 у січні 2010 року звернувся до ОСОБА_11 із пропозицією про надання нею послуг сексуального характеру іншим чоловікам (клієнтам) з метою отримання грошової винагороди; при цьому, він ознайомив ОСОБА_11 із умовами надання сексуальних послуг іншим чоловікам (клієнтам), яких знаходив та умовами оплати за надання послуг, на що ОСОБА_11 погодилася та у подальшому, в період часу з січня 2010 року до 15.02.2021, у житловій кімнаті квартири АДРЕСА_3 (що належить ОСОБА_8 і що використовувалась для надання платних сексуальних послуг) надавала клієнтам чоловічої статті, яких підшукував ОСОБА_8 , інтимні послуги, отримуючи за це грошові кошти від останнього.

У січні 2010 року, у невстановлений слідством час, ОСОБА_8 звернувся до ОСОБА_16 з пропозицією про надання нею послуг сексуального характеру іншим чоловікам (клієнтам). Після того, як остання надала свою згоду на надання інтимних послуг іншим чоловікам за грошову винагороду, у період з січня 2010 року до 09.03.2021р., у житловій кімнаті кв. АДРЕСА_3 , ОСОБА_16 надавала інтимні послуги невизначеній кількості осіб чоловічої статі, про зустрічі із якими домовлявся ОСОБА_8 , за грошову винагороду, яку отримувала від останнього.

У квітні 2010 року, у невстановлений слідством час, ОСОБА_8 висловив пропозицію ОСОБА_17 про надання нею послуг сексуального характеру іншим чоловікам. Після отримання надання згоди, ОСОБА_17 у період часу з квітня 2010 року до 27.05.2020р. у житловій кімнаті кв. АДРЕСА_3 , надавала інтимні послуги невизначеній кількості осіб чоловічої статі, про зустрічі із якими домовлявся ОСОБА_8 , за грошову винагороду, яку отримувала від останнього.

Крім того ОСОБА_8 з метою наживи створив у належній йому кв. АДРЕСА_3 місце розпусти, яке облаштував як приміщення для надання сексуальних послуг, забезпечував постільною білизною, рушниками та засобами контрацепції для використання під час статевих актів. Зазначене місце утримував з січня 2010 р. по 09.03.2021 р. для надання сексуальних послуг особам чоловічої статі, а саме пропонував своїм знайомим чоловікам отримувати сексуальні послуги від осіб жіночої статті та залучив до таких послуг своїх знайомих ОСОБА_11 , ОСОБА_16 ( ОСОБА_16 ) та ОСОБА_19 , які у різний період доби вказаного вище періоду, відповідно надавали послуги сексуального характеру за грошову винагороду раніше незнайомим їм особам чоловічої статі, за що від останніх ОСОБА_8 отримував грошові кошти, частину з яких залишав собі, а іншу віддавав ОСОБА_16 ( ОСОБА_16 ), ОСОБА_19 та ОСОБА_11 .

Також ОСОБА_8 , маючи умисел, спрямований на здійснення вербування малолітньої особи - ОСОБА_14 , 2006 року народження, з метою її сексуальної експлуатації, починаючи з початку липня 2018 року, перебуваючи за місцем свого постійного проживання, здійснив вербування малолітньої потерпілої ОСОБА_14 шляхом психологічного та маніпулятивного впливу на свідомість малолітньої у формі запрошення, пригощання, умовляння та переконання надавати послуги сексуального характеру за матеріальну винагороду.

На початку липня 2018 року, користуючись нагодою та реалізовуючи свої злочинні наміри, використовуючи малолітство ОСОБА_13 , маніпуляціями та підкупом запевнив останню, що шляхом надання послуг сексуального характеру вона отримає значну суму грошової винагороди, у результаті чого домігся її згоди, чим завербував малолітню ОСОБА_13 та послідовно вчинив інші дії, що потягнули за собою наслідки із передачею іншій особі дванадцятирічної ОСОБА_13 , з метою сексуальної експлуатації.

08 липня 2018 року ОСОБА_8 , одночасно сприяючи в організації зустрічі між ОСОБА_9 , який виявив бажання вчинити дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_13 , з використанням геніталій, за грошову винагороду, користуючись малолітством потерпілої, реалізував зустріч ОСОБА_9 з малолітньою ОСОБА_13 , у приміщенні своєї квартири, яка утримувалась ОСОБА_8 , як місце розпусти, і передав таким чином малолітню потерпілу ОСОБА_9 для надання нею інтимних послуг останньому за грошову винагороду, яку отримав ОСОБА_8 .

У період з 26 травня 2020 року по 10 березня 2021року, у невстановлений слідством час, ОСОБА_8 , переслідуючи злочинний умисел, спрямований на вчинення дій сексуального характеру з неповнолітньою ОСОБА_13 , за грошову винагороду, систематично запрошував її до місця свого проживання, де за її добровільної згоди вчиняв з неповнолітньою потерпілою дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним, анальним та оральним проникненням свого статевого органу в тіло чотирнадцятирічної ОСОБА_13 .

Також в період з 29 травня 2020 року по 03 лютого 2021 року, у невстановлений слідством час, ОСОБА_8 , переслідуючи злочинний умисел, спрямований на вчинення дій сексуального характеру з неповнолітньою ОСОБА_20 , за грошову винагороду, протягом вказаного періоду запрошував останню до себе додому, де вчиняв з неповнолітньою ОСОБА_20 , дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним та анальним проникненням з використанням геніталій, в тіло останньої за її добровільної згоди, яку вона надавала з ціллю отримання грошової винагороди.

У період з 29 червня 2020 року по 02 квітня 2021 року ОСОБА_8 , з корисливих спонукань, умислом, направленим на вчинення дій сексуального характеру, залучив до надання сексуальних послуг в приміщенні кімнати власної квартири за вказаної вище адресою, як створеного місця розпусти, неповнолітню ОСОБА_13 , якій виповнилось 14 року, і яку повідомив про те, що серед кола його знайомих є чоловік, а саме ОСОБА_9 , який у разі надання йому систематичних послуг інтимного характеру, зможе гідно оплачувати ці послуги за грошові кошти, із яких частину він буде залишати собі, а іншу частину віддаватиме останній. У вказаний період ОСОБА_8 домовлявся з ОСОБА_9 про день і час приходу до нього ОСОБА_13 , а також про вартість надання сексуальних послуг, із включенням вартості надання для цих дій приміщення. У обумовлений ОСОБА_8 спосіб ОСОБА_9 та неповнолітня ОСОБА_13 зустрічалися в квартирі за вказаною адресою, у спеціально відведеній кімнаті, де ОСОБА_9 , після здійснення оплати ОСОБА_8 за надання послуг сексуального характеру неповнолітньою ОСОБА_13 , з метою задоволення своєї статевої пристрасті, керуючись сексуальними спонуканнями до потерпілої ОСОБА_13 , усвідомлюючи, що в силу її загального фізичного та психологічного розвитку вона не досягла статевої зрілості і відповідно, не могла чинити йому опір, вчинював з ОСОБА_13 дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням свого статевого органу в тіло ОСОБА_13 .

Окрім наведеного 25 січня 2021 року, у невстановлений слідством час, в темну пору доби, ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого проживання, а саме у кімнаті квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , переслідуючи мету виготовлення дитячої порнографії, з метою подальшого її розповсюдження, використовуючи відеокамеру власного мобільного телефону, марки «Apple Iphone 6», з серійним № « НОМЕР_1 », з №ІМЕІ: НОМЕР_2 , та достовірно знаючи, що ОСОБА_13 є неповнолітньою, шляхом психологічного тиску, використовуючи її уразливий стан, за грошову винагороду у сумі 300 гривень, відзняв статевий акт з неповнолітньою, в який вона вступила з ним за вищевказаних обставин, за добровільної згоди, тобто виготовив у такий спосіб дитячу порнографію. В подальшому, в період часу з 25.01.2021 по 03.02.2021, ОСОБА_8 , реалізовуючи свій злочинний умисел, знаходячись по місцю свого проживання, на особистому комп`ютері (накопичувачі на жорстких магнітних дисках SAMSUNG HD403LJ, серійний №S0NFJ1KP205263) та у пам`яті свого мобільного телефону, марки «Apple Iphone 6», з серійним № « НОМЕР_1 », з №ІМЕІ: НОМЕР_2 , умисно зберігав відеозапис порнографічного характеру (який був ним попередньо виготовлений), з метою подальшого його розповсюдження та 03.02.2021, у невстановлений слідством час, ОСОБА_8 , перебуваючи по місцю свого проживання, шляхом показу та демонстрації вищевказаного відеозапису, який належить до дитячої порнографії, неповнолітній ОСОБА_20 умисно його розповсюдив.

Також ОСОБА_8 в період часу з 2006 року по 25.01.2021, за місцем свого проживання, з метою виготовлення зображень порнографічного характеру, використовуючи невстановлену фотокамеру та фотокамеру власного мобільного телефону, марки «Apple Iphone 6», з серійним № « НОМЕР_1 », з №ІМЕІ: НОМЕР_2 , залучаючи до вказаної діяльності малолітніх, неповнолітніх та дорослих жінок за грошову винагороду, здійснював фотографування зображень порнографічного характеру, тобто виготовляв у такий спосіб порнографічні предмети.

Так, в період з 2006 року по 02 квітня 2021 року ОСОБА_8 за місцем свого проживання, у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , маючи у своєму розпорядженні зображення порнографічного характеру, частину з яких, особисто виготовив по місцю свого проживання, реалізовуючи свій злочинний умисел, на власному комп`ютері (накопичувачі на жорстких магнітних дисках SAMSUNG HD403LJ, серійний №S0NFJ1KP205263), власному мобільному телефоні, марки «Apple Iphone 6», з серійним № « НОМЕР_1 », з №ІМЕІ: НОМЕР_2 , на односторонніх оптичних дисках для лазерних систем зчитування, на фотоілюстраціях, у глянцевих журналах та на фотографіях, умисно зберігав продукцію, яка згідно висновків судових мистецтвознавчих експертиз № СЕ-19/120-21/3673-МЗ від 13.04.2021, № СЕ-19/120-21/3675-МЗ від 27.04.2021, № СЕ-19/120-21/3678-МЗ від 29.04.2021, № СЕ-19/120-21/3680-МЗ від 14.05.2021 та № СЕ-19/120-21/3684-МЗ від 21.05.2021, містить елементи та сцени порнографічного характеру, та в подальшому з невстановленого досудовим слідством часу по 02.04.2021р, з метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на розповсюдження зображень порнографічного характеру (з числа раніше ним виготовлених), у приміщенні власної кімнати, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , облаштував на стіні спеціально відведене місце для зберігання зображень порнографічного характеру, з метою їх подальшого розповсюдження, шляхом показу та демонстрації серед неповнолітніх осіб, - ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_20 .

Крім того з 18.03.2021 по 02.04.2021 ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого проживання, маючи доступ до дитячої порнографії (яку попередньо виготовляв по місцю свого проживання), реалізовуючи свій злочинний умисел, в період часу з 18.03.2021 по 02.04.2021, на власному комп`ютері (накопичувачі на жорстких магнітних дисках SAMSUNG HD403LJ, серійний №S0NFJ1KP205263), власному мобільному телефоні, марки «Apple Iphone 6», з серійним № « НОМЕР_1 », з №ІМЕІ: НОМЕР_2 , на односторонніх оптичних дисках для лазерних систем зчитування, фотоілюстраціях та на фотографіях, умисно зберігав без мети збуту чи розповсюдження продукцію, яка, згідно висновків судових мистецтвознавчих експертиз № СЕ-19/120-21/3673-МЗ від 13.04.2021, № СЕ-19/120-21/3675-МЗ від 27.04.2021, № СЕ-19/120-21/3678-МЗ від 29.04.2021, № СЕ-19/120-21/3680-МЗ від 14.05.2021 та № СЕ-19/120-21/3684-МЗ від 21.05.2021, належить до дитячої порнографії.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 03 квітня 2023 року в частині засудження ОСОБА_8 змінено. Перекваліфіковано дії ОСОБА_8 по епізодах від 27.06.2006, 08.01.2009, 25.01.2009, 17.07.2011, 02.07.2015, 15.10.2016, а саме за вчинення ним дій сексуального характеру, з використанням безпорадного стану в силу малолітства потерпілих, пов`язаних з оральним та анальним проникненням в тіло особи з використанням геніталій, вчинених щодо малолітніх ОСОБА_12 та ОСОБА_13 з ч. 4 ст. 152 КК України на ч. 3 ст. 153 КК України, що діяла в редакції зі змінами, внесеними згідно із Законом №2276-IV від 21.12.2004, №2295- VІ від 01.06.2010, та призначено йому покарання за цією нормою у виді 12 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 порушує питання про скасування судових рішень та про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_8 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливості їх отримати.

Свою касаційну скаргу обґрунтовує тим, що судами допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Зазначає про незаконність проведення обшуку, оскільки дозвіл на його проведення даний на підставі витягу з ЄРДР щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 301 КК України, яка на момент отримання дозволу вже була виключена з КК, у зв`язку з чим всі докази, отримані в ході обшуку, є недопустимими. Вказує на те, що відомості, зазначені в протоколі про затримання ОСОБА_8 , не відповідають фактичному часу затримання останнього, крім того, обшук у ОСОБА_8 проводився без участі захисника і ОСОБА_8 не були роз`яснені його права як підозрюваного. Також зазначає про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги та ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Крім того вказує, що текст вироку, проголошеного у судовому засіданні, не відповідає друкованому тексту.

У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_6 порушує питання про зміну судових рішень в частині засудження ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 152 КК України.

Свою касаційну скаргу мотивує тим, що дії ОСОБА_9 мають бути кваліфіковані не за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 152 КК України, а за ч. 1 ст. 155 КК України. Крім того зазначає, що не знайшли підтвердження також і такі кваліфікуючі ознаки злочинів, як «поєднані з наданням грошової винагороди третій особі» та «за попередньою змовою групою осіб». Також вказує на порушення, допущені в ході проведення обшуку, при затримані та при оголошенні вироку.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в апеляційній інстанції через допущені апеляційним судом істотні порушення вимог КПК та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Касаційну скаргу обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно прийняв рішення про перекваліфікацію дій ОСОБА_8 в окремих епізодах з ч. 4 ст. 152 КК України на ч. 3 ст. 153 КК України.

У запереченнях на касаційну скарги захисників прокурор вказує на безпідставність наведених в них доводів.

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_7 підтримала свою касаційну скаргу, просила її задовольнити, не заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_6 і вважала безпідставною касаційну скаргу прокурора.

Захисник ОСОБА_6 просила задовольнити її касаційну скаргу, не заперечувала проти касаційної скарги захисника ОСОБА_7 , просила відмовити у задоволенні касаційної скарги прокурора.

Прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу прокурора, заперечував проти задоволення касаційних скарг захисників.

Мотиви Суду

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, на відміну від процедури апеляційного перегляду чинне кримінально процесуальне законодавство не передбачає на стадії касаційного розгляду такої підстави для скасування судових рішень як невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що, у свою чергу, узгоджується і з положеннями ст. 433 КПК України.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Виходячи з наведених вимог кримінального процесуального закону, суд касаційної інстанції позбавлений можливості досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, однак при цьому до його компетенції входить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Таким чином, перевіряючи дотримання судами нижчих інстанцій вимог КПК України, Верховний Суд у межах доводів касаційних скарг має з`ясувати, чи навели суди нижчих інстанцій належні й достатні мотиви ухвалення судових рішень та чи обґрунтували свої висновки (у тому числі в частині доведеності тих чи інших обставин) з посиланням на досліджені докази.

Перевіривши доводи касаційних скарг захисників засуджених та прокурора, а також матеріали кримінального провадження, Верховний Суд приходить до таких висновків.

Щодо доводів захисника Хоміцької щодо недопустимості ряду доказів, отриманих в ході проведення обшуку.

Захисник у касаційній скарзі посилається на те, що станом на 24 березня 2021 року, тобто на момент звернення органу досудового розслідування до суду з клопотанням про проведення обшуку, норма ч.4 ст.301 КК України, за якою були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, втратила чинність, а відомості про вчинення ОСОБА_8 інших кримінальних правопорушень до реєстру внесені не були, а отже ухвала Першотравневого районного суду м. Чернівців від 25.03.2021року винесена з порушенням норм КПК України, а тому є незаконною і всі докази, отримані в ході обшуку, є недопустимими.

Верховний Суд відхиляє вказані твердження захисника з таких підстав.

З клопотання слідчого про надання дозволу на проведення обшуку вбачається, що досудовим слідством здійснювалось розслідування в кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР №00000581 від 10.03.2021р. за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.301 КК України. Станом на час внесення відомостей до ЄРДР ч. 4 ст.301 КК України була чинною.

Обшук в помешканні ОСОБА_8 проводився на підставі ухвали слідчого судді від 25 березня 2021року.

Законом України від 18.02.2021року №1256-ІХ, який набрав чинності 17.03.2021року, було виключено ч.4 і ч.5 ст.301 КК України та доповнено КК України ст. ст. 301-1, 301-2, 156-1 і змінено редакцію ст.155. Тобто дії, передбачені ч. 4 і ч. 5 ст. 301 КК України законодавець не декриміналізував, а виклав їх в ст.301-1 КК України, посиливши при цьому відповідальність за їх вчинення.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність, або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

У зв`язку із зазначеним слідчий обґрунтовано звернувся з клопотанням до слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку в кримінальному провадженні, відомості про яке було внесено до ЄРДР 10.03.2021р. за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 301 КК України, яка діяла в редакції на час вчинення кримінального правопорушення, а слідчий суддя, у свою чергу встановивши, що інкриміновані дії було вчинено до набрання чинності ст.301-1 КК України, якою було посилено кримінальну відповідальність, прийняв правильне рішення про задоволення клопотання слідчого.

Тому посилання захисника на те, що ухвала слідчого судді є незаконною, бо ч. 4 ст. 301 КК України втратила чинність, не ґрунтується на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин Верховний Суд не приймає до уваги вказані твердження про незаконність ухвали слідчого судді та проведення на підставі цієї ухвали обшуку в помешканні ОСОБА_8 і, як наслідок, відкидає доводи захисника про визнання недопустимими докази, отримані в ході проведення обшуку.

Щодо доводів захисника про неправильність кваліфікації дій засудженого ОСОБА_8 за ст. 301-1 КК України.

Перевіривши вказані твердження сторони захисту, Верховний Суд вважає їх слушними в частині, що стосується засудження ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 301-1 КК України.

Як вже зазначалось, виходячи з внесених змін до КК, які почали діяти з 17.03.2021 р., ч. 4 ст. 301 КК була виключена і викладена в ч. 3 ст. 301-1 КК України. Разом з тим, санкція частини ч. 4 ст. 301 КК України передбачала покарання у виді позбавлення волі в межах від 5 до 10 років, а санкція ч. 3 ст. 301-1 КК України - покарання в межах від 8 до 12 років, тобто фактично посилювала кримінальну відповідальність.

За таких обставин, з огляду на положення ст. 5 КК України, дії ОСОБА_8 суд мав кваліфікувати за ч. 4 ст. 301 КК України в редакції, що діяла на час вчинення злочину, оскільки санкція закону в цій редакції передбачала покарання більш м`яке, ніж санкція ч. 3 ст. 301-1 КК України.

А тому Верховний Суд дійшов висновку, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував дії ОСОБА_8 , вчинені в період з 25.01.2021 р. по 03.02.2021, за ч. 3 ст. 301-1 КК України.

Щодо порушень вимог КПК України при затриманні ОСОБА_8 .

У касаційній скарзі захисник зазначала, що з відеозапису, який здійснювався під час проведення обшуку, вбачається, що ОСОБА_8 о 17 год. 55 хв. 02 квітня 2021 року перебував по місцю свого проживання і до нього були застосовані кайданки. Тому, будучи фактично затриманим о 17 год. 55 хв., ОСОБА_8 набув статусу підозрюваного та мав права, передбачені ст.42 КП України, в тому числі на першу вимогу мати захисника, на участь захисника в проведенні слідчих дій.

Верховний Суд погоджується з тим, що, судячи з обставин кримінального провадження, фактичне затримання ОСОБА_8 відбулось саме о 17 год. 55 год. 02 квітня 2021 року і так, дійсно, ОСОБА_8 мало бути роз`яснено його процесуальні права, у тому числі і право мати захисника, в іншому випадку це свідчить про порушення вимог КПК України.

При цьому Верховний Суд виходить з того, що порушення, допущені при затриманні особи, самі по собі не є достатньою підставою для визнання доказів, отриманих у ході затримання, недопустимими. Зокрема, для визнання доказів, отриманих у ході затримання, недопустимими, необхідно встановити й обґрунтувати: 1) чи були допущені порушення прав і свобод затриманої особи; 2) які саме права і свободи були порушені; 3) чи були ці порушення істотними; 4) і, врешті, чи були докази, допустимість яких оспорюється, результатом цих порушень.

За змістом кримінального процесуального закону, при затриманні особи за підозрою у неї з`являється право на захист, який вона може здійснювати самостійно або залучивши адвоката. При цьому особа має право вимагати негайного, до першого допиту, конфіденційного побачення із своїм захисником. При цьому слід зазначити, що затримання в порядку статей 207 або 208 КПК України, за визначенням, є несподіваною для його учасників подією. Оскільки закон надає органам правопорядку повноваження за певних умов проводити затримання без попереднього судового дозволу, це означає, що законодавець визнає непередбачуваність обставин, які зумовлюють таке затримання.

Також, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, порушення права на захист може бути встановлене у випадку допиту особи без участі захисника, якщо це призвело до порушення права зберігати мовчання і не свідчити проти себе

Отже, у даному кримінальному провадженні Верховному Суду слід з`ясувати, чи були докази, отримані в ході такої слідчої дії, як обшук квартири, результатом порушень, допущених органом досудового розслідування при затриманні ОСОБА_8 .

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обшук проводився на підставі ухвали слідчого судді, яка була винесена 25.03.2021 року, тобто до затримання ОСОБА_8 , на підставі тих даних, які вже були наявні у органу досудового розслідування. За результатами проведення обшуку було вилучено ряд доказів, на які в подальшому послався суд першої інстанції, обґрунтовуючи доведеність винуватості засуджених у вчиненні ними кримінальних правопорушень.

Проте, як свідчать матеріали кримінального провадження, зазначені докази були виявлені працівниками правоохоронного органу без безпосередньої участі ОСОБА_8 , який жодних пояснень щодо того, де ці докази знаходяться, не надавав і їхнє місцезнаходження не показував. Тобто докази, отримані в ході проведення обшуку, не є результатом того, що ОСОБА_8 перебував під контролем органу правопорядку без захисника.

За нормами КПК України слідчий, прокурор не має права заборонити учасникам обшуку користуватися правовою допомогою адвоката або представника, більше того слідчий, прокурор зобов`язаний допустити такого адвоката або представника до обшуку на будь-якому етапі його проведення. Однак, у цьому кримінальному провадженні будь-яких даних про те, що ОСОБА_8 заявляв бажання про залучення захисника в ході проведення обшуку, не міститься, також про це не зазначав і захисник в своїй касаційній скарзі.

Поряд з цим, від моменту фактичного затримання до моменту винесення протоколу про затримання з повідомленням ОСОБА_8 його процесуальних прав, жодних слідчих дій (за винятком обшуку, який проводився на підставі ухвали слідчого судді) не відбувалось, будь-яких показань від ОСОБА_8 під час вказаної слідчої дії не було отримано, тобто збережено право останнього зберігати мовчання і не свідчити проти себе, докази, які були отримані за результатом проведення обшуку, не залежали від того чи відбулось затримання ОСОБА_8 , чи не відбулось. Сам обшук проводився відповідно до вимог КПК України.

Тому підстав вважати, що докази, отримані в ході проведеного обшуку, є недопустимими, Верховний Суд не вбачає.

Щодо неправильної кваліфікації дій засудженого ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 152 КК України і перекваліфікації цих дій на ст. 155 КК України.

Захисник у касаційній скарзі зазначала про те, що ОСОБА_9 визнаний винуватим за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 152 КК України по епізоду від 08 липня 2018 року, однак закон в цій редакції набрав чинності лише 11 січня 2019 року і така кваліфікуюча ознака, як зґвалтування «незалежно від її добровільної згоди», була відсутня в редакції закону на час вчинення злочину, а тому ст.152 КК України, яка була інкримінована органом досудового розслідування та залишена судом, не могла бути застосована до її підзахисного відповідно до ч. 2 ст.5 КК України, оскільки цей закон погіршує становище обвинуваченого. Вказувала, що суд застосував закон, який не підлягав застосуванню.

Верховний Суд вважає зазначені доводи захисника щодо кваліфікації дій засудженого частково обґрунтованими, однак відхиляє доводи щодо перекваліфікації з ч. 4 ст. 152 КК України на ст. 155 КК України.

Так, на час вчинення злочину ст. 155 КК передбачала кримінальну відповідальність за природні або неприродні статеві зносини з особою, яка не досягла шістнадцятирічного віку, вчинені повнолітньою особою. Натомість за ч. 4 ст. 152 КК України кваліфікувалося зґвалтування малолітньої чи малолітнього, при цьому зґвалтуванням визнавалися статеві зносини не тільки із застосуванням фізичного насильства або погрози його застосування, але й з використанням безпорадного стану потерпілої особи.

Згідно з усталеною судовою практикою, яка існувала на час вчинення злочинів і яка, зокрема, знайшла відображення у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 5 «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи», якщо потерпіла особа внаслідок свого розумового відставання або малолітнього віку не могла розуміти характеру та значення здійснюваних з нею дій, статеві зносини з такою особою необхідно розцінювати як зґвалтування з використанням безпорадного стану потерпілої особи.

Виходячи з наведеного, дії ОСОБА_9 за епізодом від 08.07.2018 р. в цілому правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 152 КК України, оскільки чинна на час вчинення ним злочину редакція цієї статті охоплювала його діяння. Водночас застосування щодо даного епізоду редакції цієї статті, яка набрала законної сили після вчинення злочину, є правильним в силу ст. 5 КК України, оскільки вона передбачала більш м?яке покарання. Разом із тим, вирок дійсно потребує технічного уточнення в частині вказівки на редакцію застосованої щодо цього епізоду кримінально-правової норми.

Щодо доводів захисника про відсутність в діях ОСОБА_9 по епізоду від 02 квітня 2021 року таких кваліфікуючих ознак як «поєднані з наданням грошової винагороди третій особі» та «за попередньою змовою групою осіб».

Вказані доводи сторони захисту були, зокрема, предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який навів відповідні й достатні доводи на їх спростування.

Зокрема, апеляційний суд послався на показання потерпілої ОСОБА_13 , за змістом яких за день до 02.04.2021 року їй подзвонив ОСОБА_8 і запитав, чи не бажає вона за грошову плату вступити з сексуальний контакт з ОСОБА_9 . При чому до цього вона неодноразово вступала в статеві зносини з ОСОБА_8 і ОСОБА_9 за грошові кошти. 02.04.2021 року в другій половині дня вона прийшла до ОСОБА_8 на квартиру, в той час там був ОСОБА_9 , який про щось розмовляв з ОСОБА_8 . Останній після цього дав їй гроші і сказав зайти в іншу кімнату. В тій кімнаті вона з ОСОБА_9 займалась сексом. За всі зустрічі з ОСОБА_9 , коли вона займалася з останнім сексом, гроші платив їй ОСОБА_8 . Плата могла здійснюватися як до вступу в статеві зносини, так і після них.

Крім того, з показань потерпілої ОСОБА_13 , даних нею в порядку ст. 225 КПК України вбачається, що їй відомо, що ОСОБА_9 платив ОСОБА_8 200 грн. за надання місця сексуальних послуг, а також окремо платив тому гроші за надання нею сексуальних послуг.

Також апеляційний суд вказав на показання потерпілої ОСОБА_12 , яка в суді першої інстанції зазначила, що з раннього дитинства, приблизно з дев`ятирічного віку вона стала вступати в статеві зносили з ОСОБА_8 за грошову винагороду. Саме ОСОБА_8 їй запропонував це робити. Також ОСОБА_21 неодноразово пропонував їй, коли їй виповнилось 15 років, вступати в статеві зносини і з ОСОБА_9 .

Взяв до уваги суд апеляційної інстанції і показання свідків, зокрема ОСОБА_16 ( ОСОБА_16 ), щодо надання сексуальних послуг на квартирі ОСОБА_8 за грошові кошти, письмові записи ОСОБА_8 про отримання ним від осіб чоловічої статі грошових коштів за надання сексуальних послуг особами жіночої статі.

Виходячи з аналізу показань потерпілих та свідків, а також письмових доказів, суди дійшли правильного висновку, що сексуальні послуги ОСОБА_9 надавались потерпілими за грошову винагороду, в тому числі і 02.04.2021року потерпілою ОСОБА_13 , а тому твердження захисника ОСОБА_6 про необґрунтованість кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.2 ст.28, ч.2 ст.27, ч.2 ст.155 КК України по епізоду від 2 квітня 2021року, є необґрунтованими.

Щодо невідповідності тексту вироку суду, який був проголошений в судовому засіданні, та друкованому тексту цього вироку.

Сторона захисту посилається на те, що текст вироку, що був проголошений, не містить вказівки про включення засуджених до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, у той час, як така вказівка міститься у друкованому тексті вироку.

Так, Верховний Суд погоджується, що, як убачається з технічного запису судового засідання, при оголошені вироку не було зазначено про включення засуджених до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Разом з тим, включення осіб до вказаного реєстру не є кримінально-правовими наслідками злочину, оскільки регулюється кримінальним процесуальним законом та кримінально-виконавчим законом, а не законом про кримінальну відповідальність. Тому в контексті цього кримінального провадження наведене захисником порушення порядку оголошення судового рішення не є істотним у розумінні ст. 412 КПК України, оскільки не призвело до постановлення незаконного чи несправедливого судового рішення по суті.

Щодо доводів прокурора про неправильну перекваліфікацію апеляційним судом дій засудженого ОСОБА_8 за епізодами, що мали місце 27.06.2006 р., 08.01.2009 р., 25.01.2009 р., 17.07.2011 р., 02.07.2015 р., 15.10.2016 р.

У касаційній скарзі прокурор посилається на те, що суд апеляційної інстанції, перекваліфікувавши дії ОСОБА_8 ч. 3 ст. 153 КК України, фактично допустився помилки, оскільки вказана норма закону є більш суворою, ніж ч. 4 ст. 152 КК України, за якою дії засудженого кваліфікував суд.

Верховний Суд, перевіривши вказані доводи, приходить до такого висновку.

Так, судом апеляційної інстанції були перекваліфіковані дії засудженого ОСОБА_8 по епізодам від 27.06.2006 р., 08.01.2009 р., 25.01.2009 р. з ч. 4 ст. 152 КК України на ч. 3 ст. 152 КК України. При цьому суд апеляційної інстанції послався на те, що редакція ч. 4 ст. 152 КК України є більш суворою, ніж ч. 3 ст. 153 КК України в редакції, що діяла на час вчинення злочинів. Дійсно, санкція ч. 3 ст. 153 КК України в редакції Закону України № 2341-III від 05.04.2001 року зі змінами, внесеними Законом №2276- IV від 21.12.2004, передбачала покарання від 8 до 12 років позбавлення волі, а санкція ч. 4 ст. 152 КК України в редакції Закону № 2227-VIII від 06.12.2017, за якою по цим епізодам засуджений ОСОБА_8 , передбачала покарання від 8 до 15 років позбавлення волі. Тому, виходячи з положень ст. 5 КК України, застосуванню стосовно цих епізодів підлягає саме ч. 3 ст. 153 КК України. Водночас ухвала суду апеляційної інстанції та вирок, який нею був змінений, підлягають уточненню в частині вказівки на редакцію цієї норми, оскільки суд апеляційної інстанції щодо цих епізодів помилково послався не на редакцію, яка діяла на час вчинення цих злочинів, а на редакцію ч. 3 ст. 153 КК України 2010 року, яка передбачала більш суворе покарання.

Поряд із тим, Верховний Суд знаходить слушними твердження прокурора про неправильність перекваліфікації дій ОСОБА_8 по епізодам 17.07.2011, 02.07.2015, 15.10.2016 р. Так, ч. 3 ст. 153 КК України (в редакції закону України від 01.06.2010 р.) передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років, в той час, як ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону України від 06.12.2017 р.) передбачала покарання від 8 до 15 років позбавлення волі, тобто більш м`яке покарання. За таких обставин, враховуючи положення ст. 5 КК України, Верховний Суд приходить до висновку, що дії ОСОБА_8 за вказаними епізодами слід перекваліфікувати на ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону України № 2227-VIII від 06.12.2017 р.).

Виходячи з зазначеного та керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , захисника засудженого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_6 та прокурора, а судові рішення - зміні.

З цих підстав Верховний Суд постановив:

Касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , захисника засудженого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_6 та прокурора задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 січня 2023 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 03 квітня 2023 року у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 змінити в частині кваліфікації дій ОСОБА_8 за епізодами від 27.06.2006 р., 08.01.2009 р., 25.01.2009 р., 17.07.2011 р., 02.07.2015 р., 15.10.2016 р. та 25.01.2021 р. та дій ОСОБА_9 за епізодом від 08.07.2018 р.

Уточнити кваліфікацію дій ОСОБА_8 по епізодам від 27.06.2006, 08.01.2009 та 25.01.2009 р.р., які були кваліфіковані судом апеляційної інстанції за ч. 3 ст. 153 КК України (що діяла в редакції зі змінами, внесеними із Законами №2276-IV від 21.12.2004, №2295-VІ від 01.06.2010). Вважати ОСОБА_8 засудженим за цими епізодами за ч. 3 ст.153 КК України (в редакції Закону України № 2341-III від 05.04.2001 року зі змінами, внесеними Законом №2276-IV від 21.12.2004) до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 по епізодам від 17.07.2011, 02.07.2015 та 15.10.2016 р.р., які були кваліфіковані апеляційним судом за ч. 3 ст. 153 КК України, на ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону України № 2227-VIII від 06.12.2017) та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 за епізодом від 25.01.2021 р. з ч. 3 ст. 301-1 КК України на ч. 4 ст. 301 КК України (в редакції, що діяла на час вчинення злочину) та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим вважати засудженим ОСОБА_8 до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Уточнити кваліфікацію дій ОСОБА_9 за епізодом від 08.07.2018 р., які були кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону України №2341-14 від 05.04.2001 зі змінами, внесеними Законами України №2276-IV від 21.12.2004, №2295-VІ від 01.06.2010). Вважати ОСОБА_9 засудженим за цим епізодом за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону України № 2227-VIII від 06.12.2017) до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

В решті судові рішення залишити без змін.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3