Номер провадження: 11-кп/813/170/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду кримінальне провадження №0001360 за апеляційною скаргою прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2020 року, відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, українця, із середньою освітою, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

-18.03.2019 року Київським районним судом м. Одеси за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України, звільненого від відбування покарання з випробуванням, строком на 1 рік;

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, -

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення та виправдано.

Як зазначено у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 органами досудового розслідування обвинувачувався у наступному: так, він, будучи раніше засудженим 18.03.2019 року Київським районним судом м. Одеси до позбавлення волі строком на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням, строком на 1 рік, на шлях виправлення не став, та повторно вчинив умисне кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, 25.05.2019 року, о 10:00 год., ОСОБА_7 діючи повторно, з метою особистої наживи, маючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, знаходячись в одній з кімнат будинку АДРЕСА_2 , таємно, шляхом вільного доступу викрав майно, що належить ОСОБА_10 , а саме: телевізор «Samsung LE 32D 450» чорного кольору, вартістю 6000 гривень.

Після чого, ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим заподіяв матеріальний збиток потерпілій ОСОБА_10 на загальну суму 6000 гривень.

Вказані дії ОСОБА_7 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Виправдовуючи обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції в оскаржуваному вироку зазначив, що при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях ОСОБА_7 складу злочину, всупереч вимогам ст. 91 КПК залишилися недоведеними форма вини, мета і мотив його вчинення. Жоден з доказів, які надані стороною обвинувачення та не були визнані недопустимими не підтверджує поза розумним сумнівом наявності умислу останнього на здійснення крадіжки майна, яке він вважав власністю своєї співмешканки.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 посилається на незаконність вироку, допущення судом 1-ої інстанції невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, та порушує питання щодо скасування вироку, посилаюсь на наступне:

- суд 1-ої інстанції у вироку, виходячи з явно захисної, виправдувальної позиції, надав односторонню оцінку доказам, не аналізуючи їх у сукупності з іншими доказами та за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, не зазначив, чому прийняв до уваги одні докази і відкинув інші, не надавши цим доказам належної правової оцінки; не зазначив мотиви, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

- судом 1-ої інстанції необґрунтовано не прийнято до уваги покази свідка ОСОБА_11 ; покази свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ним не надана належна оцінка; суд не взяв до уваги, що обвинувачений надавав покази саме з метою уникнення від кримінальної відповідальності, оскільки вони не узгоджуються із показами потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_13 ;

- судом не усунуто суперечностей, які виникли під час розгляду даного кримінального провадження, допущено припущення в оцінці показів свідків, що істотно вплинуло на законність та обґрунтованість судового рішення.

- суд переоцінив покази свідків обвинувачення по-своєму, не поклав їх в основу вироку та поставив під сумнів правдивість їх показів в суді: всупереч положенням п.1 ч.3 ст.374 КПК України, суд взагалі не зазначив мотиви, з яких відкинув докази обвинувачення.

На підставі викладеного, прокурор просить: дослідити у повному обсязі письмові докази надані стороною обвинувачення, повторно допитати свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , потерпілу ОСОБА_10 , дослідити технічні записи судових засідань допиту свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 ..

Вирок суду 1-ої інстанції відносно ОСОБА_7 скасувати та постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у вигляді 1 року позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України, шляхом часткового складання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.

Апеляційний розгляд справи проведений за відсутності потерпілої ОСОБА_10 , в судовому засіданні апеляційного суду прокурор відмовилась від забезпечення її обов`язкової участі в апеляційному розгляді, пояснивши, що потерпіла є особою похилого віку та в умовах введеного військового стану не є необхідним забезпечення її обов`язкової участі в суді.

У разі неприбуття особи, яку викликає суд, суд має право вирішити матеріали за наявними доказами і неявка у судове засідання такої особи за умови, що таку особу належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

З метою недопущення затягування і відкладення судового розгляду на строк, який перевищує строк розгляду справи встановлений законом, враховуючи практику Європейського суду з прав людини стосовно критеріїв розумних строків є правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; характер процесу та його значення для заявника (рішення у справах «Федіна проти України» від 02.09.2010 року, «Смірнова проти України» від 08.11.2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 року тощо), а також приймаючи до уваги рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» яким наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, враховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці Європейського Суду з прав людини, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, апеляційний суд прийшов до висновку про розгляд справи на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Окрім цього, як зазначив ЄСПЛ у справі "Каракуця проти України" (заява N 18986/06; п.57) Суд неодноразово визначав, що це є обов`язок зацікавленої сторони виявляти особливу уважність, дбаючи про свої інтереси, та вживати необхідних заходів для отримання інформації про рух своєї справи (Teuschler v. Germany, N 47636/99; Sukhorubchenko v. Russia, N 69315/01, § 48; Gurzhyy v. Ukraine, N 326/03.)

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у п.35 рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Подібна позиція цього суду викладена, також у рішеннях у справах "Олександр Шевченко проти України" (заява N 8371/02, п.27, та "Трух проти України" заява N 50966/99), де суд наголосив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Судом при розгляді даної справи враховано позицію Верховного Суду відображену в п.34 постанови від 12.03.2019 року по справі №910/9836/18 де зазначено, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положення ст.2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом 1-ої інстанції не повністю або з порушеннями.

В зв`язку із заявленим під час апеляційного розгляду клопотанням прокурора, суд апеляційної інстанції відмовив в його задоволенні, в тому числі в допиті потерпілої та свідків.

Так, ухвалюючи виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_7 , суд першої інстанції послався на те, що досліджені у судовому засіданні докази, надані стороною обвинувачення, не знайшли підтвердження під час судового розгляду з наступних підстав.

На підтвердження обставин, викладених в обвинувальному акті сторона обвинувачення під час судового розгляду надала суду такі засоби доказування (джерела доказів):

- витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001360 відповідно до якого потерпіла ОСОБА_14 просить прийняти міри до чоловіка ОСОБА_15 , який 25.05.2019 викрав в неї телевізор Самсунг вартістю 6000 гривень;

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 14.06.2019 року від ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до якого потерпіла ОСОБА_14 просить прийняти міри до ОСОБА_16 , який 25.05.2019 викрав в неї телевізор Самсунг вартістю 6000 гривень

- заява від 21.06.2019 року про дозвіл на проникнення до об`єкту володіння з метою проведення огляду від ОСОБА_10 до квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;

- протокол огляду місця події від 21.06.2019 року з таблицею-ілюстрації від 21.06.2019 року;

- заява від 21.06.2019 року про долучення до матеріалів кримінального провадження фотографій телевізора «Samsung LE 32D 450»;

- постанова про визначення вартості майна від 18.06.2019 року про визначення вартості телевізора марки «Samsung LE 32D 450»;

- звіт про незалежну оцінку вартості рухомого майна - телевізор марки «Samsung LE 32D 450» від 18.06.2019 року, згідно якого ринкова вартість вказаного майна на момент скоєння злочину складає 6000 грн.;

- заява від директора ПР «Ломбард «Онікс» ОСОБА_17 , ОСОБА_18 » ОСОБА_19 , згідно якої повідомляється, що гр. ОСОБА_7 надав у позику майно, а саме: телевізор марки «Samsung LE 32D 450», та на підставі договору фінансового кредиту № 7.20989 від 25.05.2019 року, видано позику у сумі 1500 грн., на термін з 25.05.2019 по 08.06.2019 року;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.06.2019 року, згідно якого свідок ОСОБА_11 впізнала на фотознімку №1 особу ОСОБА_7 , який заклав під заставу телевізор марки «Samsung LE 32D 450»;

- постанова про зміну попередньої кваліфікації кримінального правопорушення від 03.07.2019 року, згідно якого попередню кваліфікацію з ч.1 ст.185 змінено на ч.2 ст.185 КК України;

- витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001360 про внесення змін до реєстру від 15.06.2019 року;

- вимогу ДІТ м. Києва від 24.06.2019 року про наявність судимості у гр. ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 185 КК України за вироком суду від 18.03.2019 року, та відповідну копію вироку суду.

Показання потерпілої та свідків:

- потерпіла ОСОБА_10 , яка пояснила суду, що приблизно влітку 2019 року її чоловік повідомив, що у кімнаті дочки та обвинуваченого ОСОБА_7 відсутній телевізор. Коли вона запитала де знаходиться телевізор, обвинувачений та дочка повідомили, що віднесли його у ремонт, однак через декілька тижнів зізналися, що віднесли телевізор у ломбард, після чого вона викликала поліцію. Також вона повідомила, що телевізор вона та її дочка придбали у кредит приблизно 7-8 років тому, який був оформлений на неї. Кредит за телевізор вона сплачувала самостійно. Після придбання телевізор був у неї в кімнаті, однак через деякий час дочка забрала його до себе у кімнату. Згодом дочка почала проживати з ОСОБА_7 , та вони прожили разом протягом року до моменту викрадення телевізора. Про те, що телевізор належить їй, вона ОСОБА_7 повідомила вже після того, як він здав його у ломбард. Шкоду ніяким чином ОСОБА_7 не відшкодував та навіть не пропонував відшкодувати.

- свідок ОСОБА_13 , яка пояснила суду, що є сусідкою ОСОБА_10 та ОСОБА_7 . Періодично спілкується з ОСОБА_10 , ходять у гості. У ОСОБА_10 постійно відбуваються сварки з ОСОБА_7 та донькою. Один з таких відбувся 17-18 травня 2019 року коли вона зайшла у гості до ОСОБА_10 , де чула сварку, в ході якої ОСОБА_10 вимагала від ОСОБА_7 та доньки повернути телевізор. Вони стверджували, що телевізор перебуває у ремонті, оскільки на нього пролили воду. Після чого ОСОБА_7 пішов, а донька продовжила сваритися із матір`ю. Однак пізніше ОСОБА_10 дізналася від доньки, що телевізор закладений у ломбарді.

- свідок ОСОБА_11 , яка пояснила суду, що є співробітницею ломбарду «Онікс», який знаходиться за адресою: вул. Левітана 62-А в м. Одесі з 2017 року. Повідомила суду, що ОСОБА_7 здав у ломбард телевізор «Samsung» чорного кольору, діагоналлю 32 дюйми, заклав телевізор на термін під завдаток 1500 грн. Також вона повідомила, що ОСОБА_7 перебував у ломбарді один, оскільки знаходження у приміщенні декількох осіб забороняється. Відеоспостереження у ломбарді відбувається постійно, однак запис зберігається приблизно тиждень.

Також за клопотання сторони обвинувачення ухвалою суду було призначено товарознавчу експертизу вартості телевізора, згідно висновку якої від 05.10.2020 року ринкова вартість за цінами вторинного ринку України станом на 25.05.2019 року телевізору марки «Samsung LE 32D 450» могла становити 2780,00 гривень.

Проаналізувавши надані стороною обвинувачення докази, суд 1-ої інстанції зазначив наступне: як вбачається з матеріалів провадження, при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях ОСОБА_7 складу злочину, всупереч вимогам ст. 91 КПК залишилися недоведеними форма вини, мета і мотив його вчинення. Жоден з доказів, які надані стороною обвинувачення та не були визнані недопустимими не підтверджує поза розумним сумнівом наявності умислу останнього на здійснення крадіжки майна, яке він вважав власністю своєї співмешканки.

Так, що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, апеляційним судом не знайшли свого підтвердження в ході перегляду вироку у вказаному кримінальному провадженні та спростовуються виходячи з наступного.

Як вбачається з вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 вину в інкримінованому діянні не визнав, у зв`язку із відсутністю умислу на його скоєння та необізнаністю про належність телевізора саме потерпілій ОСОБА_10 , а не її доньці ОСОБА_12 .

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що через проблеми з фінансами в родині 25.05.2019 року він погодився на пропозицію його співмешканки ОСОБА_20 (яка є донькою потерпілої ОСОБА_10 ) здати телевізор у ломбард. Він разом із його співмешканкою віднесли телевізор у ломбард, який, за його словами, вони пізніше планували викупити, однак він його не викупив, через те, що був заарештований. Він здав у ломбард телевізор під власними документами, за суму 1500 грн. Також він стверджує, що під час перебування у ломбарді там знаходився ще незнайомий йому чоловік. Про те, що він перебував у ломбарді разом із його співмешканкою, він одразу повідомив співробітникам поліції, яки його затримували, однак йому запропонували приховати цю обставину, через те, що це діяння буде кваліфікуватися, як злочин вчинений групою осіб. Також він стверджував, що всі документи, що йому надавалися у відділі поліції він заповнював під диктовку працівників поліції. У відносинах із його співмешканкою він перебуває з 2018 року. До знайомства з ОСОБА_20 , він жив у гаражній прибудові. Спільне проживання почали після того, як ОСОБА_20 переїхала до нього. До цього вона проживала разом із своєю матір`ю ОСОБА_10 , однак в різних кімнатах. В кімнаті ОСОБА_10 та в кімнаті ОСОБА_20 були телевізори, той телевізор, який знаходився у кімнаті ОСОБА_20 , вона перевезла до нього в прибудову, в той час коли вони почали разом проживати. Через місяць, він разом із співмешканкою переїхали до неї в кімнату квартири, та телевізор також перевезли назад у кімнату до ОСОБА_20 . Матір ОСОБА_20 не вимагала повернути телевізор. Про те, що телевізор належав матері його співмешканки, він дізнався після того, як здав у ломбард. Відсутність телевізора ОСОБА_10 помітила через місяць. За телевізор він запропонував компенсацію його власниці шляхом оплати боргів за світло постачання, які складали близько 7000 тисяч гривень. Всі квитанції про оплату він передав ОСОБА_10 . Також він заперечує наявність суперечки між ним та ОСОБА_10 після того, як вона помітила відсутність телевізору.

В суді апеляційної інстанції також наполягав на своїй невинуватості.

Захисник під час судового розгляду провадження звертав увагу суду на те, що в діях ОСОБА_7 відсутній прямий умисел на скоєння кримінального правопорушення, що є необхідною умовою для притягнення до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.185 КК України, оскільки обвинувачений тривалий час проживав зі своєю співмешканкою, а телевізор вважав її власністю. Крім того, захисник звернув увагу суду на той факт, що стороною обвинувачення не долучено документів, які б встановлювали власника зазначеного майна, отже однозначно стверджувати що вказаний телевізор належить потерпілій немає законних підстав.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги прокурора про те, щосуд 1-ої інстанції у вироку, виходячи з явно захисної, виправдувальної позиції, надав односторонню оцінку доказам, не аналізуючи їх у сукупності з іншими доказами та за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, не зазначив, чому прийняв до уваги одні докази і відкинув інші, не надавши цим доказам належної правової оцінки; не зазначив мотиви, з яких суд відкидає докази обвинувачення, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Відповідно до ст. 92 КПК на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.

Згідно з положеннями ст. 86, ст. 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

При вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст. 17 КПК, що передбачають: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Вказане також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 6 грудня 1998 року. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази. При оцінці доказів суд має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в основу обвинувачення ОСОБА_7 в крадіжці майна ОСОБА_10 , органами досудового розслідування було покладено дані заяви потерпілої ОСОБА_10 , її показання, а також показання свідка ОСОБА_13 .

Також, в судовому засіданні суду 1-ої інстанції була допитана свідок ОСОБА_12 , яка є співмешканкою ОСОБА_7 , яка повідомила суду, що з ОСОБА_7 вона знайома з дитинства, а проживають разом приблизно рік. Потерпіла ОСОБА_10 та ОСОБА_7 перебували у гарних відносинах. Також, вона стверджує, що телевізор належав їй, оскільки сплачувала кредит вона, а не її мама. Хто власник телевізору ОСОБА_7 ніколи не цікавився. Саме за її ініціативою вона разом з ОСОБА_7 здали телевізор у ломбард, який планували викупити через декілька тижнів, та саме вона запропонувала обвинуваченому віднести телевізор у ломбард. Крім того, вона пояснила що обвинувачений не був обізнаний та ніколи не цікавився кому належить вказаний телевізор, оскільки саме її вважав власницею телевізора.. Гроші, які вони отримали у ломбарді використали на придбання продуктів харчування. Також, вона зазначила, що у приміщенні ломбарду вона перебувала разом із обвинуваченим, де також був присутній ще незнайомий молодий чоловік .

Так, судом 1-ої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 тривалий час проживав зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_12 , яка є рідною донькою потерпілої ОСОБА_10 . Під час їх спільного проживання, телевізор завжди знаходився у користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , тому ОСОБА_7 не міг вважати зазначене майно власністю іншої особи. Крім того, його позиція підтверджуються показами свідка ОСОБА_12 , яка з власної ініціативи запропонувала здати до ломбарду телевізор, у зв`язку із скрутним матеріальним становищем, на що ОСОБА_7 надав свою згоду, та показами потерпілої ОСОБА_10 яка пояснила суду, що до моменту викрадення не казала обвинуваченому що телевізор належить їй. Така поведінка обвинуваченого свідчить про відсутність умислу на свідоме порушення законодавства та скоєння злочину.

Суд 1-ої інстанції окремо звернув увагу та наголосив на тому, що сама потерпіла ОСОБА_10 на питання захисника в судовому засіданні надала відповідь про те, що обвинуваченому ОСОБА_7 вона сказала, що телевізор належить їй лише після того, коли дізналася про його викрадення, а до цього жодного разу вона не казала йому про це.

Крім того, суд 1-ої інстанції критично оцінив пояснення свідка ОСОБА_13 , оскільки її покази спростовуються показами інших свідків та обвинуваченого та не збігаються у своїй сукупності з обставинами справи, за наступних підстав.

Так, свідок ОСОБА_13 , у своїх поясненнях стверджувала, що 17-18 травня 2019 року, при відвідуванні потерпілої ОСОБА_10 вона чула сварку останньої з ОСОБА_7 та ОСОБА_12 в ході якої ОСОБА_21 просила доньку та обвинуваченого повернути належний їй телевізор. Однак, суд не може прийняти даний факт до уваги та покласти в основу обвинувачення та доведеності вини обвинуваченого, оскільки, на думку суду, свідок може плутатися в датах вказаної сварки з підстав того, що вказана сварка не могла мати місце саме в ці числа травня місяця, оскільки станом на 17-18 травня 2019 року вказаний телевізор ще не було закладено в ломбард обвинуваченим ОСОБА_7 , а тому фактично і не міг виникнути спір з приводу вказаного телевізора між зазначеними особами, крім того і сама потерпіла стверджувала що до моменту викрадення телевізора вона не казала обвинуваченому що цей телевізор належить їй, отже ці події могли відбуватись вже після викрадення телевізора, або свідком надано суду неправдиві покази.

Твердження сторони обвинувачення про критичне ставлення до показів свідка ОСОБА_22 , яка на думку сторони обвинувачення надала суду недостовірні покази з метою виправдання дій обвинуваченого, оскільки остання перебуває з ним у сімейних відносинах та пояснила суду неправдиві відомості про те, що телевізор вони несли у ломбард разом, саме за її ініціативою та були в приміщенні ломбарду разом, а телевізор приймав чоловік, а не жінка не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_7 не заперечувався факт того, що саме він заклав телевізор на свої документи, а факт того, скільки людей перебувало у приміщенні ломбарду не має для суду доказового значення, та покази свідка ОСОБА_22 узгоджуються з поясненнями обвинуваченого ОСОБА_7 , про те, що вони разом несли телевізор у ломбард, що на думку суду, не спростовані стороною обвинувачення.

Стороною обвинувачення не спростовані твердження ОСОБА_7 щодо того, що він не знав у чиїй власності знаходиться телевізор і кому він належить. Так у матеріалах справи відсутні докази щодо походження вказаного майна, не надано документів, які б підтверджували конкретного власника, крім показів потерпілої, які не збігаються з показами свідка ОСОБА_12 , яка стверджує, що кредит за телевізор вона виплачувала самостійно, тому користувалась ним на постійній основі і розпоряджалась ним на власний розсуд.

Натомість, доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом не усунуто суперечностей, які виникли під час розгляду даного кримінального провадження, допущено припущення в оцінці показів свідків, що істотно вплинуло на законність та обґрунтованість судового рішення, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки показанням всіх допитаних в суді свідків, у співвідношенні із іншими матеріалами провадження та доказами, надана відповідна оцінка.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом 1-ої інстанції необґрунтовано не прийнято до уваги покази свідка ОСОБА_11 , покази свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ним не надана належна оцінка; суд не взяв до уваги, що обвинувачений надавав покази саме з метою уникнення від кримінальної відповідальності, оскільки вони не узгоджуються із показами потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_13 , апеляційний суд вважає їх хибними.

Зміст принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини висвітлено у ст. 17 КПК України, і він полягає, крім іншого, у тому, що:

- особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

- ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

- усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Як слідує зі змісту положень п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, крім іншого, у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), обов`язок доказування якої, відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

Суд, за власною ініціативою, не може збирати докази, а лише надає їм оцінку. Натомість, в апеляційній скарзі прокурор не навів переконливих доводів про те, що судом 1-ої інстанції оцінка доказів надана із порушенням вимог КПК України, оскільки апеляційний суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні дотримано вимог статей 10, 22 КПК, створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Всі клопотання учасників процесу розглянуті відповідно до вимог закону.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 та ч.2 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, доводи прокурора про те, що суд переоцінив покази свідків обвинувачення по-своєму, не поклав їх в основу вироку та поставив під сумнів правдивість їх показів в суді, всупереч положенням п.1 ч.3 ст.374 КПК України, взагалі не зазначив мотиви, з яких відкинув докази обвинувачення, є голослівними.

При цьому, слід зазначити, що при вчиненні крадіжки винна особа діє з корисливим мотивом, спрямованим на викрадення чужого майна. Мотив і мета нерозривно поєднані та предметом крадіжки є майно. Натомість, стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_7 достеменно знав, що телевізор, який знаходився у кімнаті, в якій він тривалий час проживав із ОСОБА_12 та користувався ним, належить не його співмешканці, а іншій особі.

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду 1-ої інстанції про те, що оскільки у матеріалах справи відсутні докази щодо походження вказаного майна, не надано документів, які б підтверджували конкретного власника, крім показів потерпілої, які не збігаються з показами свідка ОСОБА_12 , яка стверджує, що кредит за телевізор вона виплачувала самостійно, тому користувалась ним на постійній основі і розпоряджалась ним на власний розсуд, тому стороною обвинувачення, поза розумним сумнівом, не доведено наявність умислу обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, що свідчить про відсутність у діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України.

Відповідно до приписів п. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Таким чином, ретельно перевіривши всі доводи апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд вважає їх такими, що не знайшли свого підтвердження, оскільки 1-ої інстанції дослідив обставини справи в повному обсязі, обґрунтування у вироку основані на досліджених матеріалах кримінального провадження, тому підстави для зміни або скасування вироку відсутні.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2020 року, яким ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення та виправдано залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4