Провадження №1-кс/127/6336/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4 ,

адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання слідого в ОВС слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області капітана юстиції ОСОБА_4 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Харків, громадянину України, який підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий в ОВС слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області капітан юстиції ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_6

Клопотання мотивовано тим, що Слідчим відділом УСБУ у Вінницькій області під процесуальним керівництвом Вінницької обласної прокуратури здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000038 від 30.01.2023 за підозрою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України, за фактами надання ними у березні - квітні 2022 року невстановленим представникам рф допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Відповідно до Конституції України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (далі - рф) 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Всупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права президент рф володимир путін, а також інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади рф, діючи всупереч вимогам п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів зс рф на територію України.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, рф та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є рф.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і рф.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та рф уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та федеральним законом рф від 2 березня 1999 року № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2 - 3 зазначеного договору, рф зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та рф про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований рф 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

З метою зміни меж території та державного кордону України під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади та зс рф, 7 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «донецька народна республіка» (далі - «днр»), а 27 квітня 2014 року на території Луганської області України - терористичну організацію «луганська народна республіка» (далі - «лнр»), у складі яких утворені незаконні збройні формування.

Контроль та координація діяльності цих терористичних організацій, як і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади та зс рф.

Основними завданнями учасників указаних терористичних організацій є насильницьке повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом застосування зброї, вчинення терористичних актів - здійснення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, загрозу заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

Ураховуючи викладене, «днр» і «лнр» є стійкими об`єднаннями невизначеної кількості осіб (більше трьох), створені з метою здійснення терористичної діяльності, у межах яких здійснено розподіл функцій, встановлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, а тому у відповідності до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є терористичними організаціями.

Визнання Верховною Радою України «днр» і «лнр» терористичними організаціями, як і численні злочини вчинені їх представниками, знайшли своє відображення у Заяві Верховної Ради України «Про трагічну загибель людей внаслідок терористичного акту над територією України», схваленій постановою Верховної Ради України від 22 липня 2014 року № 1596-VII, Заяві Верховної Ради України «Щодо протидії поширенню підтримуваного російською федерацією міжнародного тероризму», схваленій постановою Верховної Ради України від 22 липня 2014 року № 1597-VII, Зверненні Верховної Ради України до Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, національних парламентів держав - членів ЄС, США, Канади, Японії та Австралії щодо масового розстрілу людей під Волновахою в Україні, затвердженому постановою Верховної Ради України від 14 січня 2015 року № 106-VIII, Заяві Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленій постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII.

Отже, Верховною Радою України, як єдиним законодавчим органом державної влади, констатовано віднесення «днр» і «лнр» до терористичних організацій, а відповідних осіб, які забезпечують їх функціонування, як учасників терористичної організації.

Керівники терористичних організацій «днр» і «лнр» за сприяння та координації представників влади рф провели фіктивні референдуми про відокремлення Донецької і Луганської областей від України та проголошення їх незалежними «державами».

У подальшому, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами України, що проживають на тимчасово окупованих територіях Донецької області, громадянами рф та світовою спільнотою, 19 лютого 2022 року керівником терористичної організації «днр» оголошено загальну мобілізацію на окупованій території Донецької області, а 21 лютого 2022 року рф визнано «днр» та «лнр» незалежними державами.

22 лютого 2022 року президент рф направив до ради федерації звернення про використання збройних сил рф за межами рф, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року приблизно о 5 годині президент рф оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

У подальшому зс рф, які діяли за наказом керівництва рф і зс рф, вторглись на територію Україну шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно увійшли на територію Україну через державні кордони України в Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснила збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та здійснили окупацію частин вказаної території, чим змінили межі території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків. Аналогічні дії були вчинені підрозділами терористичної організації «днр», які увійшли у склад збройних сил рф.

24 лютого 2022 року указом Президента України Володимира Зеленського

№ 64/2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, дію якого неодноразово та безперервно продовжено подальшими Указами Президента України, які затверджено Верховною Радою України, та який діє на даний час.

Досудовим розслідуванням встановлено, що громадянин України ОСОБА_6 з 14 травня 2002 року по 29 серпня 2019 року був народним депутатом України Верховної ради України IV, V, VI, VII, VIII скликань, маючи членство політичних партій «Відродження» та «Партія регіонів», діяльність якої заборонена рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2023 у справі № П/857/1/23 у зв`язку з її антиукраїнською політичною та організаційною діяльністю, а також програмними та статутними цілями, що містять антиукраїнську позицію. У подальшому, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, ОСОБА_6 , у зв`язку із переховуванням від органів досудового розслідування у інших кримінальних провадженнях з 08.11.2019, виїхав за межі території України та до теперішнього часу на підконтрольній державній владі території Україні не перебуває.

ОСОБА_6 , достовірно знаючи про викладені вище обставини, будучи фахівцем у сферах державного управління та права, маючи значний досвід роботи в органах державної влади України, маючи проросійську політичну позицію та українофобні ідеологічні мотиви, керуючись метою повернення до політичної діяльності під патронатом рф, умисно, усвідомлюючи явно злочинний характер своїх дій, їх суспільно небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, розуміючи неприпустимість вчинення злочинів проти основ національної безпеки України в умовах збройного протистояння Українського народу державі-агресору, порушуючи ст. 17 та ст. 65 Конституції України, зрадив Україні та Українському народу за наступних обставин.

У зв`язку із початком повномасштабного вторгнення зс рф до України 24 лютого 2022 року, ОСОБА_6 з березня 2022 року, перебуваючи на території рф, будучи раніше знайомим з громадянином України ОСОБА_7 , та достовірно знаючи про його зв`язки з невстановленими представниками органів державної влади рф, у тому числі Міністерства оборони рф, а також про його діяльність на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, інформаційній безпеці України, використовуючи встановлені під час політичної та підприємницької діяльності в Україні зв`язки, почав повідомляти йому актуальну інформацію про обстановку на території України, для спрямування та коригування зусиль рф по встановленню та утвердженню тимчасової окупації над територіями України та нанесенню шкоди обороноздатності України.

Так, 31 березня 2022 року, о 22 год. 27 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи на території рф, передав ОСОБА_7 отримані від керівництва Кременчуцького нафтопереробного заводу ПАТ «Укртатнафта» (далі - Кременчуцький НПЗ) відомості про успішну роботу вказаного підприємства та про впевненість його керівництва у тому, що потужності Кременчуцького НПЗ не будуть піддаватися обстрілам з боку рф. При цьому ОСОБА_6 наголосив на необхідності знищення вказаного підприємства з метою позбавлення підрозділів Збройних Сил України на території Донецької та Луганської областей належного забезпечення пальним.

У подальшому, 02 квітня 2022 року, перебуваючи на території рф, після обстрілу підрозділами зс рф Кременчуцького НПЗ цього ж дня ОСОБА_6 передав ОСОБА_8 отримані від керівництва вказаного підприємства детальні відомості про результати вказаного обстрілу, пошкоджені та знищені об`єкти та можливості з відновлення їх працездатності, а також прокоментував достовірність наявних у ОСОБА_8 відомостей про результати вказаного обстрілу.

Таким чином, ОСОБА_6 підозрюється у вчиненнікримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України, а саме державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, інформаційній безпеці України: надання іноземній державі та їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, - вчинене групою осіб

06.05.2023 на підставі отриманих у ході досудового розслідування фактичних даних складено повідомлення про підозру громадянину України ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України, яке того ж дня оголошене у відповідності до вимог ч. 3 ст. 111, ч. 8 ст. 135, ч. 1 ст. 278 КПК України.

ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, санкцією ч. 2 ст. 111 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_6 підтверджується зібраними у ході досудового слідства доказами, а саме протоколом за результатами негласної слідчої (розшукової) дії від 15.03.2023, а також іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Повістки про виклик ОСОБА_6 на 10, 11 та 12 травня 2023 року для допиту його як підозрюваного, проведення інших слідчих та процесуальних дій опубліковано в газеті загальнодержавної сфери розповсюдження «Урядовий кур`єр» та розміщено на офіційному веб-сайті сайті Офісу Генерального прокурора.

Станом на 29.05.2023 підозрюваний ОСОБА_6 на виклики слідчого не з`являється, про причини неявки не повідомляє, а його перебування на території держави-агресора унеможливлює проведення необхідних досудовому розслідуванню процесуальних дій.

У зв`язку із цим 29.05.2023 підозрюваного ОСОБА_6 оголошено у державний, міждержавний та міжнародний розшук.

Наразі існують наступні обґрунтовані ризики:

-у ОСОБА_6 наявні можливості переховуватись від органу досудового розслідування та суду на території рф, на території якої він проживає та має соціальні зв`язки, крім того сторона обвинувачення вважає такі дії цілком вірогідними, беручи до уваги те, яке загрожує підозрюваному покарання у разі визнання його винуватим в інкримінованому йому злочині (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України);

-ОСОБА_6 наразі переховується від органів досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності, що свідчить про можливість незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України);

-ОСОБА_6 наразі переховується від органів досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із чим має можливості у продовженні аналогічної протиправної діяльності (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).

З огляду на викладене, наявні реальні підстави вважати, що ОСОБА_6 можуть бути вчиненні дії, визначені п.п. 1, 3, 5, ч. 1 ст. 177 КПК України, що у свою чергу дає підстави для обрання відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тому слідчий звернувся до суду з даним клопотанням.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав повністю та просив обрати підозрюваному запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Підозрюваний в судове засідання не з`явилася та не був доставлений, місцезнаходження його невідоме, останній перебуває у міжнародному розшуку.

Слідчий в судовому засіданні підтримав клопотання.

Захисник підозрюваного заперечував проти клопотання.

Відповідно до частини шостої статті 193 КПК України слідчий суддя, суд може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, лише у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений оголошений у міжнародний розшук.

Відповідно до частини четвертої статті 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Враховуючи наведене, судовий розгляд клопотання здійснювався за фіксації судового процесу технічними засобами.

Суд, дослідивши вказане клопотання, матеріали кримінального провадження, заслухавши думку прокурора, слідчого дійшов висновку, що клопотання підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводяться надані сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального провадження; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з частиною першою статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

За приписами частини другої статті 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, санкцією ч. 2 ст. 111 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_6 підтверджується зібраними у ході досудового слідства доказами, а саме протоколом за результатами негласної слідчої (розшукової) дії від 15.03.2023, а також іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Повістки про виклик ОСОБА_6 на 10, 11 та 12 травня 2023 року для допиту його як підозрюваного, проведення інших слідчих та процесуальних дій опубліковано в газеті загальнодержавної сфери розповсюдження «Урядовий кур`єр» та розміщено на офіційному веб-сайті сайті Офісу Генерального прокурора.

Станом на 29.05.2023 підозрюваний ОСОБА_6 на виклики слідчого не з`являється, про причини неявки не повідомляє, а його перебування на території держави-агресора унеможливлює проведення необхідних досудовому розслідуванню процесуальних дій.

У зв`язку із цим 29.05.2023 підозрюваного ОСОБА_6 оголошено у державний, міждержавний та міжнародний розшук.

Наразі існують наступні обґрунтовані ризики:

-у ОСОБА_6 наявні можливості переховуватись від органу досудового розслідування та суду на території рф, на території якої він проживає та має соціальні зв`язки, крім того сторона обвинувачення вважає такі дії цілком вірогідними, беручи до уваги те, яке загрожує підозрюваному покарання у разі визнання його винуватим в інкримінованому йому злочині (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України);

-ОСОБА_6 наразі переховується від органів досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності, що свідчить про можливість незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України);

-ОСОБА_6 наразі переховується від органів досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із чим має можливості у продовженні аналогічної протиправної діяльності (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).

З огляду на викладене, наявні реальні підстави вважати, що ОСОБА_6 можуть бути вчиненні дії, визначені п.п. 1, 3, 5, ч. 1 ст. 177 КПК України, що у свою чергу дає підстави для обрання відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_6 перебуває на території рф, а останньою відомою адресою місця його проживання: АДРЕСА_1 .

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 183 КК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

При цьому існує ризик, передбачений п. п. 1 ч. 1 ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України - здійснення підозрюваним спроб переховуватись від органів досудового розслідування.

Відповідно до частини шостої статті 193 КПК України слідчий суддя, може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, лише у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Таким чином, враховуючи те, що підозрюваний ОСОБА_6 оголошений у міжнародний розшук, слідчий суддя приходить до переконання про необхідність обрання відносно ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 193, 194, 196, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого задовольнити.

Обрати підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів з моменту його затримання.

Після затримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і не пізніш як через сорок вісім годин з часу його доставки до місця кримінального провадження забезпечити розгляд слідчим суддею, судом питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Подача апеляційної скарги на дану ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя