Справа № 147/722/23
Провадження № 1-кп/147/76/23
ВИРОК

іменем України

18 липня 2023 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

із секретарем ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченої, адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Тростянець кримінальне провадження за №0000097 від 17.08.2022, про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Каховка Херсонської області, жительки АДРЕСА_1 , громадянки України, з середньою освітою, незаміжньої, непрацюючої, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 згідно наказу №2910-П від 09.08.2022, виданого товариством з обмеженою відповідальністю «ОККО-ДРАЙВ», яке займається роздрібною торгівлею пальним, на підставі ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, була прийнята на роботу з 10.08.2022 на посаду оператора автомобільної заправної станції департаменту управління мережею автозаправна колона/автомобільної заправної станції № НОМЕР_1 , що розташований по вул.Соборна, 121А в смт Тростянець Тростянецької територіальної громади Гайсинського району Вінницької області.

Під час здійснення трудової діяльності 09.08.2022 між ТОВ «ОККО-ДРАЙВ» та ОСОБА_4 укладено договір №2910-П про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно з яким остання несе повну матеріальну індивідуальну відповідальність за всі товарно-матеріальні цінності, передані їй під звіт в установленому порядку, грошові кошти, отримані від реалізації товару.

Працюючи оператором автомобільної заправної станції №ВН 37 та виконуючи обов`язки по прийому та реалізації товарів, згідно графіку змінності працівників автомобільної заправної станції №ВН 37 на серпень 2022 року, ОСОБА_4 мала у віданні товарно-матеріальні цінності та грошові кошти за реалізований товар, які повинна була здавати з каси до сейфу, однак, реалізовуючи злочинний умисел, спрямований на привласнення ввіреного їй чужого майна, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, в період дії правового режиму воєнного стану, встановленого Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022 "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", Законом України № 2119-IX від 15.03.2022 "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", Законом України № 2212-IX від 21.04.2022 "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", Законом України № 2263-IX від 22.05.2022 "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", Законом України № 2500-IX від 15.08.2022 "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", ОСОБА_4 знаходячись на своєму робочому місці та виконуючи покладені на неї обов`язки, в період часу з 09.08.2022 по 15.08.2022, здійснила привласнення грошових коштів, які вилучила з каси та в подальшому використала для власних потреб.

Так, 09.08.2022 близько 23.45 год. ОСОБА_4 під час перебування на чергуванні, взяла із каси автомобільної заправної станції грошові кошти, відповідно до фіскального звітного чеку №1813 від 10.08.2022 у сумі 139000 грн., частину з яких у сумі 1600 грн. шляхом вільного доступу, таємно, поставила до власної сумки, привласнивши собі, а інші грошові кошти помістила в сумку з цінностями, яка зберігається у сейфі в приміщенні заправної станції.

У подальшому, 10.08.2022 оператор автомобільної заправної станції ОСОБА_6 , яка згідно графіку змінності працівників автомобільної заправної станції №ВН37 на серпень 2022 року змінила ОСОБА_4 , з сейфу передала сумку з цінностями №048640 із вмістом грошових коштів, які залишила

ОСОБА_4 разом з супровідним касовим ордером до сумки з цінностями №048640 від 10.08.2022, працівникам служби інкасації АТ «Ощадбанк», не знаючи того, що частина грошових коштів в сумі 1600 грн. у вказаній сумці з цінностями відсутня.

Крім цього, 11.08.2022 близько 23.45 год. ОСОБА_4 під час перебування на чергуванні, взяла із каси автомобільної заправної станції грошові кошти, відповідно до фіскального звітного чеку №1815 від 12.08.2022 у сумі 113000 грн., частину з яких у сумі 3550 грн. шляхом вільного доступу, таємно, поставила до власної сумки, привласнивши собі, а інші грошові кошти помістила в сумку з цінностями, яка зберігається у сейфі в приміщенні заправної станції.

У подальшому, 12.08.2022 оператор автомобільної заправної станції ОСОБА_6 , яка згідно графіку змінності працівників автомобільної заправної станції №ВН37 на серпень 2022 року змінила ОСОБА_4 , з сейфу передала сумку з цінностями №048602 із вмістом грошових коштів, які залишила ОСОБА_4 разом з супровідним касовим ордером до сумки з цінностями №048602 від 12.08.2022, працівникам служби інкасації АТ «Ощадбанк», не знаючи того, що частина грошових коштів в сумі 3550 грн. у вказаній сумці з цінностями відсутня.

Крім цього, 13.08.2022 близько 23.45 год. ОСОБА_4 під час перебування на чергуванні, взяла із каси автомобільної заправної станції грошові кошти, відповідно до фіскального звітного чеку №1817 від 14.08.2022 у сумі 102100 грн., частину з яких у сумі 5000 грн. шляхом вільного доступу, таємно, поставила до власної сумки, привласнивши собі, а інші грошові кошти помістила в сумку з цінностями, яка зберігається у сейфі в приміщенні заправної станції.

У подальшому, 14.08.2022 оператор автомобільної заправної станції ОСОБА_6 , яка згідно графіку змінності працівників автомобільної заправної станції №ВН37 на серпень 2022 року змінила ОСОБА_4 , з сейфу передала сумку з цінностями №048212 із вмістом грошових коштів, які залишила ОСОБА_4 разом з супровідним касовим ордером до сумки з цінностями №048212 від 14.08.2022, працівникам служби інкасації АТ «Ощадбанк», не знаючи того, що частина грошових коштів в сумі 5000 грн. у вказаній сумці з цінностями відсутня.

А також, 15.08.2022 близько 23.45 год. ОСОБА_4 під час перебування на чергуванні, взяла із каси автомобільної заправної станції грошові кошти, відповідно до фіскального звітного чеку №1819 від 16.08.2022 у сумі 139100 грн., частину з яких у сумі 2900 грн. шляхом вільного доступу, таємно, поставила до власної сумки, привласнивши собі, а інші грошові кошти помістила в сумку з цінностями, яка зберігається у сейфі в приміщенні заправної станції.

У подальшому, 16.08.2022 оператор автомобільної заправної станції ОСОБА_6 , яка згідно графіку змінності працівників автомобільної заправної станції №ВН37 на серпень 2022 року змінила ОСОБА_4 , з сейфу передала сумку з цінностями №048669 із вмістом грошових коштів, які залишила ОСОБА_4 разом з супровідним касовим ордером до сумки з цінностями №048669 від 16.08.2022, працівникам служби інкасації АТ «Ощадбанк», не знаючи того, що частина грошових коштів в сумі 2900 грн. у вказаній сумці з цінностями відсутня.

Отже, своїми умисними діями ОСОБА_4 привласнила чуже майно, яке їй було ввірене, чим заподіяла майнову шкоду ТОВ «ОККО-ДРАЙВ» на загальну суму 13050 грн.

Досудовим розслідуванням дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 4 ст. 191 КК України, тобто привласнення чужого майна, яке перебувало в її віданні, вчинене в умовах воєнного стану.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 визнала себе винною в обсязі пред`явленого їй обвинувачення. В ході судового розгляду вона детально розповіла про обставини злочину та щиро розкаялася в його вчиненні, не піддавши сумніву обставини справи, викладені в обвинувальному акті.

Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченої своєї провини в обсязі пред`явленого їй обвинувачення, а також те, що вона не піддає сумніву обставини справи, які викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченої.

Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти розгляду справи за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд дійшов висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у рамках кримінального провадження - забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

А також у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року, зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - у відкритий чи мовчазний спосіб - від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які обвинуваченим не оспорюються, зміст даної статті обвинуваченому роз`яснено.

Оскільки обвинувачена визнає свою вину повністю, погоджується з кваліфікацією вчиненого нею діяння, а прокурор не висловлює жодних заперечень щодо встановлених обставин, які надані на підтвердження винуватості обвинуваченої, суд вважає, що вина обвинуваченої ОСОБА_4 доведена повністю і кваліфікує її дії за ч.4 ст.191 КК України, як привласнення чужого майна, яке перебувало в її віданні, вчинене в умовах воєнного стану.

Призначаючи покарання обвинуваченій, у відповідності до ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, особу винної та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченої.

Частиною 1 статті 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до частини 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обвинувачена ОСОБА_4 вчинила кримінальне правопорушення, яке згідно із ст. 12 КК України є тяжким злочином, раніше не судима, незаміжня, непрацююча, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку.

Відсутні обставин, які обтяжують покарання.

Згідно з досудовою доповіддю щодо ОСОБА_4 , складеною провідним інспектором Гайсинського районного сектору №3 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області 13.07.2023, ймовірність вчинення обвинуваченою повторного кримінального правопорушення та рівень небезпеки для суспільства, у тому числі окремих осіб, оцінюється середньою. На думку органу пробації, виправлення ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства із застосуванням обов`язків, визначених ст.76 КК України.

З урахуванням обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченої, суд вважає, що останній відповідно до принципу індивідуалізації покарання необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції статті, передбаченої ч.4 ст. 191 КК України.

Окрім того, оскільки вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 було пов`язане з розпорядженням товарно-матеріальними цінностями, відтак є доцільність у призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати посади чи займатися діяльністю, що пов`язані з обігом товаро-матеріальних цінностей.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості й не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного й особою винної, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Крім того, у цій справі, покарання суд призначає, в тому числі, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі №634/609/15-к, де останній роз`яснив, що при обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, відповідно до якої, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді обмеження волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Таким чином, виходячи з тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, наявності пом`якшуючої обставин, особи винної та її ставлення до вчиненого нею діяння, суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_4 ст. 75 КК України, звільнивши її від відбування покарання, призначеного вироком суду з випробуванням, якщо вона протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і буде виконувати покладені на неї обов`язки.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування суд сприймає як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації та обставинах, при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Враховуючи обставини справи, характеристику обвинуваченої, відсутність судимості, критичного осмислення вчиненого, суд вважає, що термін іспитового строку в два роки буде достатнім для ресоціалізації обвинуваченої.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід не обирався, підстави для його обрання до набрання вироком законної сили відсутні.

Керуючись ст. ст. 349, 368-371, 374 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 191 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, що пов`язана з обігом товарно-матеріальних цінностей, строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком 2 (два) роки.

Початок іспитового строку ОСОБА_4 обчислювати з 18 липня 2023 року, тобто з моменту проголошення вироку.

На підставі п.1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити учасникам кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1