КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/3021/22 Головуючий І-ої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/2522/2023 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю:прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2023 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бориспіль Київської області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років.До набрання вироком законної сили застосовано до ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою. Взято під варту в залі судового засідання ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 .Строк відбування покарання рахуєтьсяз 10 січня 2023 року. У строк покарання зарахованострок попереднього ув`язнення з 03.04.2022 р. по 27.05.2022 року. Згідно вироку 01.04.2022 приблизно о 20 год. 50 хв. ОСОБА_8 перебував за місцем проживання у будинку АДРЕСА_1 . В цей час повз його домоволодіння по проїжджій частині вулиці Франка проходили ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які перебували у стані алкогольного сп`яніння та голосно висловлювались нецензурною лайкою, порушуючи громадський порядок та знаходячись у громадському місці у темну пору доби у неосвітленому місці, безпосередньо перед початком комендантської години. Почувши голосну нецензурну лайку ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_8 взяв для самозахисту однодульну мисливську рушницю 16 калібру «ИЖ - 18» № НОМЕР_1 , заряджену набоєм і спорядженим шротом та вийшов на подвір`я домоволодіння. У цей час ОСОБА_10 з невстановленою метою спробував перелізти через паркан, яким огороджено домоволодіння АДРЕСА_2 . Побачивши це, ОСОБА_8 зупинив його окриком і ОСОБА_10 повернувся до проїжджої частини вул. Франка в м. Бориспіль. ОСОБА_8 також вийшов на проїжджу частину вул. Франка. До ОСОБА_8 підійшла ОСОБА_9 та почала з ним спілкуватися, ображаючи його нецензурною лайкою, а ОСОБА_10 попрямував далі по вулиці в напрямку свого місця проживання. Після розмови з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 також попрямувала за ОСОБА_10 по вул. Франка в напрямку свого місця проживання.

У подальшому ОСОБА_8 наздогнав ОСОБА_10 біля повороту на перехресті вул. Франка біля будинку 68, висловив йому зауваження з приводу стану алкогольного сп`яніння останнього, після чого пішов до місця свого проживання. У цей час ОСОБА_8 окликнула ОСОБА_9 , образивши його нецензурною лайкою. У зв`язку з цим, у ОСОБА_8 виник умисел на вчинення вбивства ОСОБА_9 з мотивів неприязних відносин шляхом здійснення пострілу у неї з наявної у нього мисливської рушниці. Реалізуючи свій умисел, знаходячись на відстані приблизно 15 м. від ОСОБА_9 біля домоволодіння АДРЕСА_3 , ОСОБА_8 приблизно о 20 год. 52 хв. здійснив постріл в неї з мисливської рушниці, спричинивши ОСОБА_9 тілесні ушкодження у виді численних вогнепальних ушкоджень лівого плеча та грудної клітки зліва та справа, два з них - проникаючі в грудну клітину з ушкодженням легень, одне - в області лівого плеча з ушкодженням плечової кістки, які в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент спричинення. У результаті пострілу настала смерть ОСОБА_9 внаслідок сліпого вогнепального дробового ушкодження грудної клітки та лівої руки з ушкодженням легень та лівої плечової кістки (перелом лівої плечової кістки), що ускладнилося крововтратою та шоком. Крім того, внаслідок пострілу ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження у виді двох ран волосяної частини голови. Після цього ОСОБА_8 підійшов до ОСОБА_10 та з мотивів неприязних відносин наніс йому кілька ударів прикладом рушниці та ногами по голові та руці, якою той прикривав голову, а також по тулубу, спричинивши ушкодження у виді відкритого уламкуватого перелому проксимальної фаланги 1 пальця лівої кисті, синця лівого плеча, синця в області поясниці зліва, які відносяться до легких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень. У подальшому, ОСОБА_8 покинув місце вчинення злочину, не викликавши при цьому екстрену медичну допомогу та працівників поліції.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений та його захисник подали апеляційні скарги. Захисник обвинуваченого просить вирок суду скасувати, призначивши останньому покарання за ч. 1 ст. 119 КК України. Вважає, що суд не врахував всі пом`якшуючі обставини. Інкриміновані події відбувалися 01.04.2022 року, коли погрози у застосуванні зброї чи боєприпасів сприймалися реально. Факт перебування померлої перед комендантською годиною в стані алкогольного сп`яніння з хуліганською поведінкою обурило обвинуваченого. Фактична погроза померлої застосувати боєприпаси у вигляді гранати спонукало до застосування зброї. Стан під час окупації свідчить про тривожність кожного громадянина. У обвинуваченого є матір похилого віку, дружина, донька, малолітні онуки, які фактично перебували на утриманні обвинуваченого. На думку сторони захисту дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України або ч. 1 ст. 118 КК України, оскільки погроза застосування гранати у воєнний час була реальною. Вважає, що більш суттєво має вплинути факт відшкодування завданих потерпілому збитків, активне сприяння у розкритті злочину. Обвинувачений в своїй апеляційній скарзі просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, призначивши остаточне покарання із застосуванням ст.69 КК України. Покарання вважає занадто суворим, примирився з потерпілим, відшкодував йому шкоду, добровільно зізнався у вчиненому, розповів, де знаходяться речові докази, відтворив обставини на слідчому експерименті. Зазначає про неправильну кваліфікацію судом його дій, оскільки не мав умислу на вбивство. Суд має врахувати сімейні обставини, воєнний стан, єдиний годувальник в сім`ї, прокурор в судових дебатах просив призначити мінімальне покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів дійшла наступного. Відповідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Згідно оскаржуваного вироку місцевим судом з метою перевірки всіх обставин кримінального правопорушення було допитано обвинуваченого, свідків ОСОБА_10 ОСОБА_14 , дружину та доньку обвинуваченого, судово-медичногоексперта ОСОБА_12 ,експерта ОСОБА_13 . Судом досліджено зібрані органом досудового розслідування докази та надано їм обґрунтовану оцінку. За наслідками судового розгляду позиція сторони захисту щодо вбивства з необережності не знайшла свого підтвердження, а висновки про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, ґрунтуються отриманих показаннях учасників та наступних доказах: - дані автоматизованого робочого місця працівника поліції підрозділу «102», протокол огляду місця події від 01.04.2022р. з план-схемою до протоколу та фото таблицею до протоколу; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.04.2022; довідка до цього протоколу; протокол слідчого експерименту із свідком ОСОБА_10 від 12.05.2022 та долучений до нього відеозапису; довідка стаціонарного відділення комунального некомерційного підприємства «Бориспільська Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» № 154 від 01.04.2022 року, якою підтверджується вогнепальне поранення отримане свідком ОСОБА_10 ; висновок експерта № 23 від 05.04.2022; протокол слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_14 від 16.05.2022 та долучений до нього відеозапис; протокол перегляду відеозапису від 04.04.2022 та долучений до нього відеозапис; протокол слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_8 від 03.04.2022 та долучений до нього відеозапис; висновок експерта № 149 від 04.04.2022, висновок експерта № КСЕ-19/111-22/9669-БЛ від 23.05.2022; висновок судово-психіатричного експерта № 115 від 06.05.2022 року. Умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання. Питання про умисел слід вирішувати виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого злочину, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, попередню поведінку винного і потерпілого, їхні взаємовідносини. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, передбачених ч. 2 ст. 115 КК, а також без ознак, передбачених статтями 116 - 118 КК, зокрема в обопільній сварці чи бійці або з помсти, ревнощів, інших мотивів, викликаних особистими стосунками винного з потерпілим, підлягає кваліфікації за ч. 1 ст. 115 КК України. З обставин справи встановлено, що почувши голосну нецензурну лайку ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_8 взяв для самозахисту однодульну мисливську рушницю 16 калібру «ИЖ - 18» № НОМЕР_1 , заряджену набоєм і спорядженим шротом. До ОСОБА_8 підійшла ОСОБА_9 та почала з ним спілкуватися, ображаючи його нецензурною лайкою. При цьому, як встановлено органом досудового розслідування та судом ОСОБА_10 попрямував далі по вулиці в напрямку свого місця проживання. Після розмови з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 також попрямувала за ОСОБА_10 по вул. Франка в напрямку свого місця проживання. З пояснень обвинуваченого, викладених у вироку суду, вбачається, що останній не заперечує того, що коли він вийшов з рушницею на вулицю, то чоловік та жінка уже відійшли від його двору десь на 30 метрів, але не дивлячись на це, він вирішив їх наздогнати та прогнати далі. Зупинившись від них за 15 метрів, обвинувачений зробив їм зауваження, однак у відповідь жінка розвернулась, зробила крок йому на зустріч та почала знову ображати. При цьому, обвинувачений стверджує, що померла вигукнула, що в неї граната та вона його підірве, тому він здійснив один постріл з рушниці вгору. Наявність у державі воєнного стану, у зв`язку із чим обвинувачений погрозу застосування гранати сприйняв реально, як стверджує сторона захисту, не є безумовною підставою для виникнення стану необхідної оборони в даній обстановці, оскільки обставина, що ОСОБА_9 погрожувала ОСОБА_8 застосуванням гранати не знайшла свого підтвердження у суді першої інстанції, наявність самої гранати на місці події органом досудового розслідування не виявлено, свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_10 не повідомили інформації про те, що з боку ОСОБА_9 була така погроза, яка могла бути розцінена обвинуваченим як реальна. Сам обвинувачений не повідомляв, що бачив гранату чи предмет, схожий на неї. Крім того, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 після розмови з ОСОБА_8 вже прямували в напрямку свого місця проживання, тобто конфлікт був вичерпаний та необхідності його продовжувати не було. Проте ОСОБА_8 сам вирішив їх наздогнати, щоб прогнати далі. Слід зауважити, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Оборона може здійснюватись лише від суспільно небезпечного посягання, тобто діяння, ознаки якого передбачені КК України. Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, зокрема, щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах. За наведених обставин відсутні підстави вважати, що дії обвинуваченого мали бути кваліфіковані за ст. 118 КК України. Щодо вказівки сторони захисту на необхідність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ст.. 119 КК України як вбивство з необережності, то суд першої інстанції надав вмотивовану та вичерпну оцінку вказаним доводам, з якою погоджується колегія суддів. Зокрема судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений мав щонайменше загальне уявлення про зброю, її механізм, структуру та принцип дії, вмів добре користуватися наявною в нього рушницею, знав як її розібрати, зарядити та привести в бойову готовність. Сам обвинувачений суду повідомив, що мисливська рушниця дуже проста у використанні, а тому він без проблем зарядив її «кустарним набоєм». Крім того, ОСОБА_8 визнав, що вміє добре користуватися цією рушницею, знає як її розібрати, зарядити та привести в бойову готовність. Направленість пострілу в потерпілу підтверджується показаннями свідка ОСОБА_14 , поясненнями експертаОСОБА_12 , який вказав, що смертельна дія шроту становить при пострілі уже в межах 40 метрів. На думку експерта, розташування осипу дробі на тілі потерпілої узгоджується з вихідними даними, про те що постріл був здійснено з відстані близько 15 метрів. Смерть ОСОБА_9 настала протягом п`яти хвилин після пошкодження від крововтрати та шоку. Доводи сторони захисту про здійснення обвинуваченим пострілу вверх експерт ОСОБА_12 повністю заперечив, зазначивши, що усі наявні дані щодо знаряддя злочину, кількості, характеру та локалізації поранень та тілесних ушкоджень свідчать, що постріл був здійснений у напрямку потерпілої. Експерт ОСОБА_13 роз`яснив, що з огляду на виявлені у потерпілої поранення, враховуючи особливості виду зброї, типу та калібру патронів, зважаючи, що патрони були виготовлені саморобним способом з вмістом різного розміру діаметру шроту та картеччю (коливається від 0.3 см в діаметрі до 0.8 см.) очевидним є, що постріл здійснено у напрямку цілі, тобто в потерпілу. При цьому, попадання шроту у ціль більшою чи меншою кількістю у даному випадку значення не має. В даному випадку об`єктивно підтверджується наявність в діях ОСОБА_8 умислу на вбивство, оскільки він вміє користуватися мисливською рушницею, розуміє принцип дії вогнепальної зброї та набоїв до неї, перебував від померлої на незначній відстані, яка була достатня для ураження. Вказане свідчить про те, що обвинувачений усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій та передбачав наслідки. Винний може вчинити умисне вбивство як з прямим, так і з непрямим умислом. Верховний Суд зазначив, що якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання, то має місце вчинення відповідних діянь з непрямим умислом. Таким чином, посилання обвинуваченого на те, що він не бажав спричинити смерть потерпілій, не спростовують висновків суду про вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Захисник вказує, що воєнний стан викликав у громадян стан тривожності, що також мало вплив на дії обвинуваченого. Разом з тим, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 115 від 06.05.2022 року встановлено, що ОСОБА_8 під час скоєння інкримінованих йому дій на психічне захворювання не страждав, в тому числі не перебував в тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності та міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; під час проведеного обстеження ознак психічного захворювання не виявлено; в даний час може усвідомлювати свої дії та керувати ними; застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 не потребує; клінічних ознак наркотичної та алкогольної залежності під час проведеного обстеження не виявлено; під час скоєння інкримінованих йому дій в стані фізіологічного афекту та у будь-якому іншому вираженому емоційному стані, який міг би здійснити суттєвий вплив на його свідомість та діяльність, не перебував.

З огляду на зазначене апеляційні доводи захисника та обвинуваченого не спростовують обґрунтованості та вмотивованості висновків суду щодо доведеності його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_8 за іншими статтями Кримінального кодексу України не вбачається. Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, який одружений, працює водієм в КП ВКГ «Бориспільводоканал», має міцні соціальні зв`язки. Згідно виробничих та інших характеристик своєчасно виконував накази керівництва, порушень трудової дисципліни не допускав, підтримував дружні стосунки з колегами по роботі, до сусідів ставився з повагою, в конфліктних ситуаціях помічений не був. З характеристики дільничного Бориспільського РУП по місцю проживання характеризується з посередньої сторони, від сусідів скарг не надходило. Згідно медичних довідок на обліку у психіатра та лікаря нарколога обвинувачений не перебуває. Обставиною, яка пом`якшує покарання суд визнав лише добровільне відшкодування шкоди, у зв`язку із чим потерпілий майнових претензій до нього не має. Обставин, які обтяжують покарання не встановлено. Місцевим судом обґрунтовано прийнято до уваги, що після вчинення злочину обвинувачений покинув місце злочину, гільзу викинув у туалет, а рушницю розібрав, поклав у мішок, відвіз та сховав на роботі; затримання обвинуваченого відбулось 03.04.2022р. в порядку ст. 208 КПК України; крім того за версією ОСОБА_8 останній стверджує про самозахист від потерпілої, яка нібито була з гранатою. Вказане свідчить про відсутність активного сприяння у розкритті злочину, про яке зазначає сторона захисту. Не вбачається підстав для визнання пом`якшуючими покарання обставинами даних, що підтверджують соціальні зв`язки обвинуваченого, та наявність воєнного стану в державі, враховуючи поведінку ОСОБА_8 після вчинення злочину. З огляду на позицію обвинуваченого щодо невизнання вини у вчиненні умисного вбивства та заперечення ним окремих обставин злочину, колегія суддів не вбачає підстав для призначення ОСОБА_8 більш м`якого покарання та застосування ст. 69 КК України, яка вимагає наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, чого в даному випадку не встановлено. Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. У відповідності до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначене судом першої інстанції покарання єсправедливим та необхідним для досягнення мети, визначеної ст. 50 КК України.

Керуючись ст.ст.404, 405,407 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення. Вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2023 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, з моменту вручення ухвали.

Судді:

____________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4