Справа№ 938/475/23
Судове провадження № 1-кп/938/93/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2023 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківськоїобласті в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження№0000052 від 13.06.2023 року про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з повною загальною освітою, неодруженого, не працюючого, раніше не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.125 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 умисно заподіяв легкі тілесні ушкодження ОСОБА_5 , тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України.

Кримінальне правопорушення вчинено при таких обставинах.

ОСОБА_6 , перебуваючи 12.06.2023 року близько 13.05 годин на території домогосподарства, яке належить ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , на грунті неприязних відносин вступив із колишньою своєю співмешканкою ОСОБА_5 у конфлікт.

Під час даного конфлікту ОСОБА_6 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільну небезпеку та свідомо бажаючи настання негативних наслідків, з метою спричинення тілесних ушкоджень, умисно наніс один удар ногою в область поперекового відділу потерпілої ОСОБА_5 .

У результаті умисного нанесення удару ОСОБА_4 спричинив потерпілій ОСОБА_5 тілесне ушкодження у вигляді синця правої сідниці, яке відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 13.06.2023 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились у заподіянні ОСОБА_5 умисних легких тілесних ушкоджень, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення (проступок), передбачений ч. 1 ст. 125 КК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вказав, що вину визнає, що в нього з потерпілою спільних 7 дітей, однак офіційно вони одружені не були, його в той день виселяла виконавча служба, були присутні дільничний ОСОБА_7 та державний виконавець ОСОБА_8 . Потерпіла його спровокувала тим, що сказала, що вона будувала хати в ОСОБА_9 , а він, тобто обвинувачений, побудував їй тут. Потерпіла відкривала двері до будинку і стояла до нього, тобто обвинуваченого, задом, тоді він вдарив ногою її один раз у сідницю, від чого вона впала на коліна. Його дії надалі зупинив дільничний інспектор. Раніше він, тобто обвинувачений, застосовував фізичне насильство до потерпілої.

Потерпіла в судовому засіданні зазначила, що 12.06.2023 року близько 13.00 годин за місцем її проживання працівник виконавчої служби виконувала рішення суду щодо виселення ОСОБА_10 . Вона, тобто потерпіла, відкривала двері, тоді її хтось вдарив у ділянку сідниці, від чого вона впала на коліна та вдарила лікоть правої руки. Обернувшись, побачила, що дільничний від неї відтягує ОСОБА_10 . Потерпіла просила карати обвинуваченого на розгляд суду, оскільки пробачати ОСОБА_10 не хоче, бо вибачала йому раніше, він бив її впродовж 18 років. Виселення ОСОБА_10 здійснювалося на підставі рішення суду в зв`язку зі застосуванням ним до неї домашнього насильства, як фізичного, так і морального.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні вказала, що вона працює державним виконавцем ДВС у Верховинському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністрества юстиції. До виконавчої служби поступив виконавчий лист про виселення на підставі рішення суду ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_2 . Він добровільно рішення суду не виконав, в зв`язку з чим 12.06.2023 року за вищевказаною адресою прибула вона, тобто свідок, дільничний офіцер поліції ОСОБА_12 , стягувач ОСОБА_5 та боржник ОСОБА_4 . У той час, як ОСОБА_5 відкривала вхідні двері, то ОСОБА_4 вдарив її ногою в сідницю, від чого потерпіла впала на бетон.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні надав аналогічні показання.

Винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, також доведена дослідженими в судовому засіданні належними та допустимими доказами, зокрема:

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 12.06.2023 року (а.с.51), з якої вбачається, що 12.06.2023 року близько 13.05 годин в АДРЕСА_2 ОСОБА_4 наніс їй один удар ногою в поперекову ділянку тіла, після чого вона впала на землю (бетонну площадку);

- висновком експерта №87 від 13.06.2023 року (а.с.59), згідно з яким на підставі обстеження ОСОБА_5 у неї виявлено тілесні ушкодження у вигляді синців у ділянках правого ліктьового суглобу, правої сідниці та лівого колінного суглобу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Суд звертає увагу, що як вбачається з обвинувального акта обвинуваченому ОСОБА_4 висунуто обвинувачення тільки в спричиненні потерпілій одного удару ногою в область поперекового відділу потерпілої ОСОБА_5 , чим заподіяно їй тілесні ушкодження в різних частинах тіла правої сідниці, правого ліктьового суглобу та лівого колінного суглобу. Як зазначила потерпіла в судовому засіданні, від удару, заподіяного їй ОСОБА_4 у сідницю, вона впала на коліна та вдарила лікоть правої руки. Однак, органом досудового розслідування (дізнанням) не висунуто ОСОБА_4 обвинуваченя в частині падіння потерпілої від удару обвинуваченого на коліна, внаслідок чого вона вдарила лікоть руки та коліно ноги. Оскільки, відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, то суд виключає з обвинувачення ОСОБА_4 заподіяння ним потерпілій тілесних ушкоджень у виді синців у ділянках правого ліктьового суглобу та лівого колінного суглобу.

При призначенні покарання суд враховує, що в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 16.10.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Також у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року) та «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.02.2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним».

Крім того, загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, відповідно до якої покарання призначається 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненного кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. А згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Згідно з обвинувальними актом щодо ОСОБА_4 обставинами, що пом`якшують його покарання, є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та не встановлено обставин, які обтяжують його покарання.

Відповідно до роз`яснення Об`єднаної палати касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловлених в постанові від 21.02.2021 року в справі № 481/1754/18,провадження № 51-1579 кмо 20, безпідставно визнавати обставиною, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, якщо вона полягає виключно у визнанні вини обвинуваченим, який жалю щодо своєї поведінки не висловив, жодних заходів для виправлення ситуації особисто не вжив, матеріальну шкоду потерпілій не відшкодував.

Крім того, Об`єднана палата касаційного кримінального суду Верховного Суду в цій постанові від 21.02.2021 року роз`яснила, що під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 не висловлює жалю щодо своєї поведінки відносно потерпілої ОСОБА_5 , що підтверджується його зухвалістю та агресивністю в судовому засіданні щодо неї, свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав під тиском доказів, то суд не визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як обставини, що пом`якшують його покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

Суд також враховує особу винного ОСОБА_4 . Зокрема, вивченням особи обвинуваченого встановлено, що він, ІНФОРМАЦІЯ_1 , його місце проживання: с.Красник Верховинського району (а.с.39-40), на обліку в психіатричному та наркологічному кабінетах КНП «Верховинська багатопрофільна лікарня Верховинської селищної ради» не знаходиться (а.с. 37), раніше не судимий (а.с.36), позитивно характеризується за місцем проживання (а.с.38), не працює (а.с.38-39).

У ч. 2 ст. 4 КК України закріплено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Впродовж періоду з часу вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому вказаного кримінального правопорушення та по час ухвалення судом даного вироку не набирав чинності закон про кримінальну відповідальність, яким скасовувалася б кримінальна протиправність діяння, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, пом`якшувалася б кримінальна відповідальність за його вчинення або іншим чином поліпшувалося становище обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст.125 КК України (в редакції закону, що діяв на час вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення, тобто 12.06.2023 року) умисне легке тілесне ушкодження карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

Враховуючи вищевказане, суд приходить до переконання щодо можливості призначення покарання ОСОБА_4 за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення в межах санкції ч.1 ст. 125 КК України, обравши одне з альтернативних покарань, передбачених у санкції цієї статті КК України.

Також суд враховує положення ч.2 ст. 65 КК України, згідно з яким більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

При призначенні покарання суд враховує майновий стан винного, а саме що, обвинувачений не працює, зазначив у судовому засіданні, що він позичив значну суму коштів у родичів длоя погашення заборгованості по аліментах, у зв`язку з чим призначення йому такого виду покарання, як штраф, може бути "надмірним тягарем" для нього й спонукати до вчинення корисливих злочинів. Також обвинувачений раніше застосовував фізичне насильство до потерпілої, у зв`язку з чим суд вважає, що штраф, як найменш суворий вид покарання, буде недостатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Щодо застосування до ОСОБА_4 іншого покарання, враховуючи тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення (кримінальний проступок), відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання, особу винного, то суд дійшов висновку про можливість призначити обвинуваченому покарання у виді громадських робіт. При цьому суд враховує, що ОСОБА_4 не відноситься до категорій осіб, яким відповідно до ч. 3 ст. 56 КК України, не може призначатися такий вид кримінального покарання, як громадські роботи.

У даній справі потерпіла/цивільний позивач ОСОБА_5 заявила до обвинуваченого/цивільного відповідача ОСОБА_4 цивільний позов про стягнення з нього 30000 гривень моральної шкоди, який просила задоволити в повному розмірі, оскільки їй ОСОБА_4 заподіяно фізичний біль та моральне приниження.

Обвинувачений ОСОБА_4 цивільний позов визнав частково на суму 1000 гривень.

Заслухавши думку учасників справи, суд вважає, що даний цивільний позов необхідно задовільнити частково з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

У ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 постанови № 4 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд врахуває характер вчиненого кримінального проступку, ступінь вини обвинуваченого, характер немайнових втрат, глибину фізичних та душевних страждань потерпілої, наявність фізичного болю від заподіяного удару, тривалість неправомірних дій та дійшов висновку, що заявлений потерпілим розмір моральної шкоди у сумі 30000 гривень є завищеним і з обвинуваченого ОСОБА_4 необхідно стягнути на користь потерпілої моральну шкоду в розмірі 6000 гривень.

Витрат на залучення експерта не має.

Запобіжний захід ОСОБА_4 на момент ухвалення вироку не обраний і підстав для його обрання суд не вбачає.

Арешт на майно ОСОБА_4 не накладався.

Речові докази по справі відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 368-371, 373, 374 КПК України, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання виді громадських робіт строком 100 (сто) годин.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - задовільнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в сумі 6000 ( шість тисяч ) гривень.

На вирок суду може бути подана апеляція до Івано-Франківського апеляційного суду через Верховинський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно, після його проголошення, вручити обвинуваченому, прокурору, потерпілій.

Суддя Наталія ЧЕКАН