Справа № 299/3022/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2023 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_3 ,

перекладача ОСОБА_4

обвинуваченої ОСОБА_5

адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Ужгородського міськрайонного суду у м.Ужгороді, обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000067 від 06 травня 2022 року по обвинуваченню :

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , угорки, громадянки України , раніше не судимої, ніде не працюючої, уродженки Виноградівського району с.В.Паладь, Закарпатської області, проживаючої за адресою АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 436-2 Кримінального кодексу України, -

В С Т А Н О В И В :

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, російська федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН;

№ 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; - застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її; бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави; застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона наддала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є російська федерація.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є російська федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24.08.1991 схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з цим документом територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали понад 68 держав світу, серед яких і російська федерація (далі - РФ).

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та російська федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом російської федерації від 2 березня 1999 року № 42ФЗ). Відповідно до статей 2 3 зазначеного Договору, російська федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований російською федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-3 Конституції України, яка прийнята Верховною Радою України 28.06.1996, визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. Систему адміністративно-територіального устрою України складають: АР Крим, області, зокрема Донецька та Луганська, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» - інформаційною безпекою є, зокрема, захищеність України від намагань маніпулювати суспільною свідомістю, у тому числі шляхом поширення недостовірної, неповної або упередженої інформації.

Стаття 8 Закону України «Про основи національної безпеки України» зазначає, що з урахуванням геополітичної і внутрішньої обстановки в Україні діяльність усіх державних органів має бути зосереджена, зокрема на прогнозуванні, своєчасному виявленні, попередженні і нейтралізації зовнішніх і внутрішніх загроз національній безпеці, збереження соціально-політичної стабільності суспільства та зміцнення позицій України у світі. Основним напрямом державної політики з питань національної безпеки України в інформаційній сфері є, крім іншого, забезпечення інформаційного суверенітету України.

20 лютого 2014 року, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії РФ території АР Крим і м. Севастополя, усупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, статей 2, 3 Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, принципів Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, а також всупереч вимогам частини 4 статті 2 Статуту ООН, Декларації Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та декларацій, затверджених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, статей 1, 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, статей 1, 2, 68 Конституції України, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, представниками влади РФ і службовими особами ЗС РФ розпочато збройне вторгнення регулярних військ РФ на територію України.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 № 1207-VII констатовано, що тимчасова окупація території України розпочалася 20 лютого 2014 року.

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-VIII визначено, що збройна агресія російської федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств російської федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності; російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи та структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні російській федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України (далі по тексту РНБО) від 14 вересня 2020 року Про Стратегію національної безпеки України, затвердженої Указом Президента України № 392/2020 від 14 вересня 2020 року - Для відновлення свого впливу в Україні російська федерація, продовжуючи гібридну війну, системно застосовує політичні, економічні, інформаційно-психологічні, кібер- і воєнні засоби; посилюються угруповання збройних сил російської федерації та їх наступальний потенціал, регулярно проводяться масштабні військові навчання поблизу державного кордону України, що свідчить про збереження загрози військового вторгнення; зростає мілітаризація територій тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим та міста Севастополя; зберігається загроза з боку російської федерації вільному судноплавству у Чорному та Азовському морях, Керченській протоці. Спеціальні служби іноземних держав, насамперед російської федерації, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу. Деструктивна пропаганда як зовні, так і всередині України, використовуючи суспільні протиріччя, розпалює ворожнечу, провокує конфлікти, підриває суспільну єдність. Державний суверенітет, територіальна цілісність, демократичний конституційний лад та інші життєво важливі національні інтереси мають бути захищені також від невоєнних загроз з боку російської федерації та інших держав, зокрема спроб спровокувати внутрішні конфлікти.

21 лютого 2022, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами російської федерації та світовою спільнотою, російською федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

У період до приблизно 05 години 00 хвилин 24 лютого 2022 року Президент російської федерації ОСОБА_7 , а також інші невстановлені представники військово-політичного керівництва РФ, діючи всупереч вимогам п.п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію України.

Так, 24 лютого 2022 року о 5 годині Президентом російської федерації ОСОБА_8 оголошено рішення розпочати військову операцію в Україні, у зв`язку з чим на виконання вищевказаного наказу, під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади РФ, її Збройних Сил, спецслужб та інших осіб, військовослужбовці Збройних Сил російської федерації, шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України Київської, Чернігівської, Сумської, Харківської, Луганської, Донецької та інших областей, в тому числі вийшовши за межі адміністративних кордонів Херсонської, Миколаївської, Запорізької областей, та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, а також окупували частин вказаної території України, чим змінили межі її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що частково продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків.

24 лютого 2022 року указом Президента України Володимира Зеленського №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України на 30 діб, який 20.03.2022 Законом України про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №2119-IX (реєстр. №7168) продовжено на 30 діб до 25.04.2022, та який в подальшому з 21.04.2022 Законом України про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" продовжено на 30 діб до 25.05.2022.

Рішенням Верховної ради України відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року російська федерація визнана державою-агресором, яка здійснює збройну агресію проти України, розв`язала і веде повномасштабну агресивну війну проти України та Українського народу з порушенням норм міжнародного права, вчиняючи злочини проти людства.

Як встановлено, планування, фінансування та реалізація російською федерацією агресивної війни та агресивних воєнних дій проти України, проведення розвідувальної та підривної діяльності на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, організовується, спрямовується, здійснюється силами, насамперед, ЗС РФ, Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил російської федерації, Федеральної служби безпеки російської федерації, найманців, а також осіб, залучених до співробітництва на конфіденційній (негласній) основі, у тому числі громадян України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що громадянка України ОСОБА_5 , будучи прихильницею мілітаризованої політики здійснюваної РФ щодо України та підтримуючи ідеологічну основу так званого «руского мира», з використанням інформаційних ресурсів свідомо поширює матеріали, в яких міститься виправдовування збройної агресії рф проти України, а також заперечення збройної агресії рф проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії рф проти України як внутрішнього громадянського конфлікту.

Так, на виконання свого злочинного умислу ОСОБА_5 , будучи громадянкою України, усвідомлюючи злочинність своїх дій, будучи обізнаною про здійснення РФ збройної агресії проти України, керуючись ідеологічними мотивами, діючи умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, будучи активним користувачем загально доступної соціальної мережі «Facebook», в якій вона зареєстрована під профілем « ОСОБА_9 » ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), перебуваючи на території України розповсюдила ряд публікацій на особистій сторінці профілю. Відповідні текстові матеріали були розміщені у соціально-орієнтованому ресурсі « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що передбачає можливість ознайомлення з ними необмеженої кількості осіб, а отже інформація, яка в них міститься, є публічною, тобто такою, що призначена для широкого користувача, ознайомлення, з огляду на що вона сприяє формуванню певної суспільної думки та містить пропаганду певних ідей.

Відповідно до висновку експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз №54/15/6-158 від 20.05.2022року, встановлено , що термін «розповсюдження», згідно словникового тлумачення означає доведення до відома багатьох, поширювання серед багатьох, у зв`язку з чим, можна стверджувати, що шляхом публічного оприлюднення текстового матеріалу було здійснено розповсюдження відповідних переконань ідей автора, з метою формування у невизначеного кола осіб ідентичних з автором міркувань, переконань, спонукання мислити та діяти згідно комунікативної інтенції автора.

Поряд з цим, ОСОБА_5 , у соціальній мережі «Facebook» у своєму профілі « ОСОБА_9 » ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 об 11 годині 04 хвилини, поширила публікацію угорського веб-сайту « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (з угорської мови- « ІНФОРМАЦІЯ_6 ») під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_7 », що у перекладі з угорської мови означає - « ІНФОРМАЦІЯ_8 » ( ІНФОРМАЦІЯ_9 НОМЕР_1 ).

Відповідно до вищевказаного висновку експерта, у вищевказаній публікації наявні публічні виправдовування збройної агресії рф проти України та публічні заперечення збройної агресії рф проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії рф проти України як внутрішнього громадянського конфлікту.

Зокрема, у вищенаведеній публікації, яку поширила ОСОБА_5 наведено наступне:

Публічне виправдовування збройної агресії рф проти України, лексичними проявами чого є наступні фрагменти з публікації: твердження, що війна рф проти України була для росії вимушеною необхідністю, з огляду на те, що США примушували росіян до зіткнення, при цьому перетнули усі допустимі межі.

Ілюстративний текстовий фрагмент з публікації:

«Другим етапом була вже війна: примушуючи росіян до зіткнення, перетинаючи всі існуючі червоні лінії. Тому міністр оборони Ллойд Остін, який днями вів переговори в Києві, так і сказав, що Росія буде повністю ослаблена. Такою червоною лінією стала заборона проросійських партій в Україні, вбивства та переслідування проросійських політиків та журналістів. Потім систематичне переслідування російської мови і мов інших національностей, неможливість навчання рідною мовою, повна українізація»;

-твердження, що США прагнули війни, з метою чого провокували росіян.

Ілюстративний текстовий фрагмент з публікації: «Звісно Сполучені Штати нічого проти цього не зробили (хоча закон був би скасований протягом одного кашлю): маючи надію на війну, росіян нестерпно провокували до краю»;

-твердження, що прагнення вступу України до НАТО, «розгортання наступальних ракетних комплексів» НАТО на території України, в кількасот кілометрів від Москви, стало «ще червонішою лінією», що обумовило початок війни РФ проти України.

Ілюстративний текстовий фрагмент з публікації:

«Положення Конституції України про вступ до НАТО була ще червонішою лінією. Хоча німецький Der Spiegel документами довів, що НАТО пообіцяло Радянському Союзу в 1990 році, що не буде розширюватися далі на схід. Так, дуже багато обіцяли. Потім в Україні з`явилися інструктори НАТО, почалося розгортання наступальних ракетних комплексів. Все це за кілька сотень кілометрів від Москви»;

-обвинувачення уряду України у тому, що вони переступили усі допустимі межі, їхньою метою була війна, водночас росіяни не забарилися із відповіддю - розпочали збройну агресію проти України.

Ілюстративний текстовий фрагмент з публікації:

«Очевидно, іцо український маріонетковий уряд американців переступив усі існуючі червоні лінії. Метою був не мир, а війна. А росіяни соплі не жують: під цей шумок вирішують свої проблеми по ревізії»;

-твердження, що на території України відбувається американо- російська війна.

Ілюстративний текстовий фрагмент з публікації:

«Французький журналіст Le Figarc Жорж Мальбурно, який кілька днів тому повернувся додому з фронту, повідомив, що українські сили контролюються американцями. Отже, це американо-російська війна».

Публічне заперечення збройної агресії рф проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії рф проти України як внутрішнього громадянського конфлікту, лексичними проявами чого є наступні фрагменти з публікації:

-твердження, що в Україні відбувається «регіональний конфлікт» та водночас «ідеологічне протистояння».

Ілюстративний текстовий фрагмент з публікації:

«Це війна і Заходу теж. Це не тільки регіональний конфлікт, мова йде про ідеологічне протистояння»;

-перекладання вини за обстріли населених пунктів Донбасу (в період з 2014 року по 2022 рік) та вбивства цивільного населення, зокрема російського, з окупаційних військ рф на українську армію, батальйон « ІНФОРМАЦІЯ_10 ».

Ілюстративний текстовий фрагмент з публікації:

«Тим часом, ультраправі угрупування, які марширували під прапорами зі свастикою (батальйон « ОСОБА_10 тощо), безкарно вбивали росіян. На Донбасі українська армія також обстрілювала населені пункти: згідно зі звітом Верховного комісара ООН з прав людини від 27 січня 2022 року, у період з 2014 по 2021 роки було щонайменше 4400 цивільних жертв, але приблизно 3440. Більшість із них були росіянами».

Так, ОСОБА_5 , розуміючи, що у вищезазначеній публікації угорського веб-сайту «Magyamemzet.hu» містяться виправдовування збройної агресії рф проти України, а також заперечення збройної агресії рф проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії рф проти України як внутрішнього громадянського конфлікту, поширила її у соціальній мережі «Facebook» у своєму профілі « ОСОБА_9 » ( ІНФОРМАЦІЯ_9 ).

Поряд з цим, згідно матеріалів кримінального провадження, вищевказана протиправна діяльність ОСОБА_5 містить систематичний характер. На особистій сторінці ОСОБА_5 також опубліковано ряд інформаційних повідомлень проросійських угорських інформаційних агентств, таких як « ОСОБА_11 » ( ІНФОРМАЦІЯ_11 ), « ОСОБА_12 » ( ІНФОРМАЦІЯ_12 ) та « ІНФОРМАЦІЯ_13 » ( ІНФОРМАЦІЯ_14 в яких злочини російських військ проти цивільного населення України називають «постановою київського режиму» та відвертим фейком. Вищенаведене свідчить про те, що ОСОБА_5 не приховує свою проросійську позицію та цілеспрямовано намагається донести через ЗМК, яким являється її профіль « ОСОБА_9 » у загально доступній соціальній мережі «Facebook», ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) публікації, що містять виправдовування збройної агресії рф проти України, а також заперечення збройної агресії рф проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії рф проти України , як внутрішнього громадянського конфлікту.

Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно обвинувального акту згідно до вимог статті 337 КПК України.

Сторонам та іншим учасникам кримінального провадження роз`яснено, що відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, враховуючи, що обвинувачена повністю визнала свою вину в інкримінованих діяннях, щиро розкаялася, ніхто з учасників провадження не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини викладені в обвинувальному акті, вірно розуміють зміст цих обставин, в суду немає сумнівів у добровільності та істинності позиції учасників процесу, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав за недоцільне проводити дослідження доказів щодо тих обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись лише показаннями обвинуваченої ОСОБА_5 та дослідженням даних, що характеризують особу обвинуваченої і вважає доведеним пред`явлене обвинувачення.

Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала повністю, підтвердила обставини, викладені у обвинувальному акті, розкаялася у вчиненому, суду пояснила, що до кінця не розуміла, яку реальну шкоду вона завдає державі, внаслідок розміщення таких публікацій.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав пояснення своєї підзахисної, при цьому, просив суд при визначенні покарання врахувати обставини, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття обвинуваченої, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також дані, які характеризують особу обвинуваченої, та звільнити її від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Суд оцінює, що показання обвинуваченої ОСОБА_5 в повній мірі узгоджуються та відповідають суті тих подій, які викладені в обвинувальному акті, тому об`єктивних сумнівів у доведеності її вини у вчинені кримінального правопорушення , передбаченого ч. 2 ст. 436-2 КК України, у суду не має

.Крім пояснень обвинуваченої, її вина у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується дослідженим у судовому засіданні письмовим доказом, а саме висновком експерта № 54/15/6-158 від 20.05.2022 року за результатами проведеної судово-лінгвістичної семантико-текстуальної експерти, згідно з даними якого у публікаціях, розміщення яких на власній сторінці у соціальній мережі ставиться обвинуваченій ОСОБА_5 , наявні публічні виправдовування (визнання невинною, правою, доведення допустимості певних дій) збройної агресії РФ проти України; публічні заперечення (незгоди з таким визначенням, висловлювання протилежної думки, доказів протилежного) збройної агресії РФ проти України.

Обґрунтованих підстав сумніватись в даному висновку експерта, судово-лінгвістичної експертизи, суд не знаходить, оскільки досліджений судом висновок експерта зроблений у відповідності до процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Згідно ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, та сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду доказів.

Згідно ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення ухвалюється судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду.

Відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, в рішенні «Коробов проти України» ЄСПЛ зазначив, що при оцінці доказів Суд як правило застосує критерій доведеності вини поза розумним сумнівом, та така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Таким чином, суд дослідив, оцінив та проаналізував отримані, досліджені і перевірені в судовому засіданні докази в рамках даного судового провадження, та прийшов до переконання, що такі є належними, допустимими і достовірними та у своїй сукупності, усі ці докази перебувають у логічному та послідовному взаємозв`язку, не є взаємосуперечливими та доповнюють і підтверджують ті об`єктивні обставини, які мали місце під час вчинення пред`явленого обвинувачення обвинуваченій ОСОБА_5 , а відтак вина останньої у вчинені інкримінованого їй кримінального правопорушення доведена повністю. На думку суду по справі зібрано достатня кількість допустимих та належних доказів на підтвердження такої вини.

Визнаючи ОСОБА_5 винною у вчиненому, суд кваліфікує її дії за ч. 2 ст. 436-2 КК України, як поширення матеріалів, у яких міститься виправдовування збройної агресі рф протии України, заперечення збройної агресії РФ протии України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії рф протии України як внутрішньо громадянського конфлікту.

Згідно ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно - небезпечного діяння, яке містить склад злочину, який передбачено цим Кодексом.

Кримінальна відповідальність передбачає законно обґрунтований обов`язок обвинуваченої ОСОБА_5 , яка вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 436-2 КК України, піддатися осуду з боку держави і бути покараною у повній відповідності із законом.

При призначенні обвинуваченій виду та міри покарання суд враховує загальні засади призначення покарання, тобто, призначає покарання в межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення кримінального покарання", визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення (проступку) й обставин його вчинення.

Суд визнає обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_5 , відповідно до ст. 66 КК України: її щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставини, визначеної ст. 67 КК України, що обтяжує покарання обвинуваченій ОСОБА_5 не встановлено.

Разом з тим, при призначенні покарання судом також враховано ступінь тяжкості вчиненого останньою кримінального правопорушення, що згідно з ст. 12 КК України відносяться до категорії нетяжких злочинів, даних про особу обвинуваченої ОСОБА_5 , яка має постійне місце проживання, раніше не судима.

У судовому засіданні були досліджені докази, що характеризують особу обвинуваченої ОСОБА_13 , зокрема характеристику надану виконавчим комітетом Пийтерфолвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, з якої слідує, що ОСОБА_5 за час проживання на території сільської ради не брала активної участі в громадській діяльності населеного пункту. В сім`ї та побуті веде себе стримано. В конфліктних ситуаціях не помічена, веде скритий спосіб життя. Сім`я проживає в нормальних житлово-побутових умовах. Виховує внуків.

За даними довідки про склад сім`ї № 307 від 08.06.2022 року виданої виконавчим комітетом Пийтерфолвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, до складу сім`ї обвинуваченої входять її чоловік ОСОБА_14 , 1964 рок ународження, син ОСОБА_15 , 1987 рокународження, та двоє внуків ОСОБА_16 , 2007 року народження і ОСОБА_17 , 2011 рку народження.

Відповідано до дослідженої довідки виданї КНП «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської міської ради Закарпатської області № 58/6/1823 від 07.06.2022 року слідує, що ОСОБА_5 на обліку у лікаря-психіатра, лікаря-нарколога та лікаря-фтизіатра не перебуває. За медичною допомогою з приводу хронічних захворювань не зверталася.

Зважаючи на положення статті 50 КК України якою встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, зважаючи на те що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченої, всі пом`якшуючі покарання обставини, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченій покарання в межах санкції ч. 2 ст. 436-2 КК України у виді позбавлення волі на певний строк.

З урахуванням обставин і наслідків заподіяних вчиненням кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченої до вчиненого діяння та можливість її виправлення без відбування призначеного покарання, суд вважає за необхідне застосувати до неї положення ст. 75 КК України та звільнити від відбування покарання з випробуванням, якщо вона протягом іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Саме таке покарання на думку суду буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченї ОСОБА_5 та попередження нових злочинів.

Згідно положень ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Враховуючи вищенаведене, арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 червня 2022р. (справа № 308/6784/22) на вилучене в ОСОБА_5 в ході обшуку житла, за адресою: АДРЕСА_1 майно, а саме: мобільний термінал зв`язку «Doogee» моделі «Х90» ІМЕІ1: НОМЕР_2 ІМЕІ2: НОМЕР_3 , підлягає скасуванню.

Питання про долю речових доказів вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід відносно обвинуваченої не обирався.

При цьому, враховуючи, що суд дійшов висновку про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, підстав для обрання запобіжного заходу відносно останньої немає.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Відповідно до ст. ст.122, 124 КПК України, процесуальні витрати підлягають стягненню з обвинуваченї ОСОБА_5 .

Керуючись ст. ст. 369-371, 373-376, 395, 532 КПК України,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 436-2 Кримінального кодексу України і призначити їй покарання за ч. 2 ст. 436-2 Кримінального кодексу України - три роки позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 Кримінального кодексу України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 Кримінального кодексу України покласти на обвинувачену ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до ч. 4 ст. 76 КК України покласти нагляд за засудженою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на уповноважений орган з питань пробації за місцем її проживання.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 судом не обирався.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави витрати за проведення судово-лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи мовлення № 54/15/6-158 від 20.05.2022 р. у розмірі 8449 грн. 65 коп. (вісім тисяч чотириста сорок дев`ять гривень шістдесят п`ять копійок).

Арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.06.2022 року, на мобільний термінал звязку марки "Doogee" моделі "Х90" IMEI 1 : НОМЕР_2 ІМЕІ 2 : НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати.

Речовий доказ - мобільний термінал звязку марки "Doogee" моделі "Х90" IMEI 1 : НОМЕР_2 ІМЕІ 2 : НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що згідно квитанції №453 від 08.06.2022 року був переданий на зберігання 1-го відділення слідчого відділу УСБУ України в Закарпатській області - конфіскувати в дохід держави;

Вирок може бути оскаржений, з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1