Номер провадження: 11-кп/813/1244/23
Справа № 522/8767/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

09.05.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Одеського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2023 року, якою відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Арциз Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, продовжено строк тримання під вартою до 02 червня 2023 року, включно, з визначенням застави в розмірі 90 800 грн., а в разі її внесення з покладення на нього певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси на розгляді перебуває кримінальне провадження №0000434 від 03.03.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення.

Оскаржуваною ухвалою суду задоволено клопотання прокурора, продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 до 02 червня 2023 року.

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 подав на нього апеляційну скаргу в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати до його підзахисного запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, а в разі відмови знизити розмір застави до мінімального.

Зокрема, зазначає про необґрунтованість пред`явленої його підзахисному підозри, оскільки суд обмежився лише переліком стандартних підстав для продовження запобіжного заходу без встановлення їх наявності та обґрунтованості.

Крім того, апелянт вказує на те, що до клопотання не додано жодного доказу на підтвердження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а відтак зміст ухвали суду базується виключно на припущеннях сторони обвинувачення, що є недостатнім для прийняття рішення про продовження строку запобіжного заходу.

Також, апелянт завертає увагу і на те, що його підзахисний за станом здоров`я не може перебувати в умовах СІЗО.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Прокурор будучи належним чином повідомленим про розгляд справи в суді апеляційної інстанції до суду не прибув. Обвинувачений також був належним чином повідомленим про розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Однак, ні прокурор, ні обвинувачений заяв про бажання приймати участь в розгляді справи до суду апеляційної інстанції не подавали.

У відповідності до приписів ч. 3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку запобіжного заходу, суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

До закінчення строку дії попередньої ухвали про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , судовий розгляд кримінального провадження відносно нього не завершено, а отже, суд зобов`язаний був вирішити питання щодо доцільності продовження строку запобіжного заходу.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора та продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд виходив з того, що ризики, які мали місце до теперішнього часу не зменшились, та виправдовують необхідність тримання під вартою обвинуваченого під час судового розгляду. Обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри визначено на стадії досудового розслідування.

При вирішенні питання продовження строку тримання під вартою, суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості, визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

За вищевказаних обставин є всі підстави вважати про існування належних доказів, які б вказували на причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Перевіркою матеріалів встановлено, що ОСОБА_7 є особою раніше судимою, на даний час обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, пов`язаного з незаконним обігом наркотичних засобів, вчиненого повторно, організованою групою, за вчинення якого передбачене безальтернативне покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна, офіційно не працевлаштований та неодружений, оскільки в матеріалах провадженні відсутні відомості про це, що вказує на відсутність у нього постійного, легального джерела прибутку та відсутність у нього міцних соціальних зв`язків, а отже осіб, які б мали на нього визначальний вплив з метою забезпечення його належної процесуальної поведінки та запобіганню існуючим ризикам.

Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, а також недоведеність наявності у нього міцних соціальних зв`язків, свідчить про правильність висновків суду про продовження існування на цій стадії кримінального провадження ризику переховуватися від суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. При цьому, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Існуючі соціальні зв`язки обвинуваченого ОСОБА_7 є недостатніми для того, щоб гарантувати його належну процесуальну поведінку, а доказів того, що на час постановлення оскаржуваної ухвали сталися суттєві зміни у соціальних зв`язках обвинуваченого чи виникли інші обставини, які б доводили те, що заявлені раніше ризики зменшилися, до суду не надано.

Відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 у сукупності з іншими обставинами, що підлягають врахуванню відповідно до положень ст. 178 КПК України доводять, що на даній стадії кримінального провадження більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі, як про те просить захисник, не зможе запобігти наявним ризикам.

Відповідно до матеріалів провадження, прокурором було визначено ризики, які на думку сторони обвинувачення продовжують існувати та станом на час розгляду кримінального провадження не зменшилися, навів прокурор і доводи в обґрунтування заявленого клопотання.

Судом першої інстанції встановлено продовження існування ризиків та наведено мотиви, з яких виходив суд при вирішенні питання про доцільність продовження тримання під вартою, а саме обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, відсутність стійких соціальних зв`язків, може вчинити інші кримінальні правопорушення, з чим погоджується і колегія суддів, а тому твердження обвинуваченого про формальність підходу суду до вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого є безпідставними.

Наведені відомості дали підстави для висновку, що запобіжний захід у виді тримання під вартою має бути продовжений обвинуваченому ОСОБА_7 з метою забезпечення належного виконання ним процесуальних обов`язків та запобігання існуючим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, які були зазначені прокурором під час судового розгляду та наведені в оскаржуваній ухвалі суду з урахуванням даних про особу обвинуваченого, що свідчить про неможливість запобігання зазначеним ризикам у разі не продовження строку тримання під вартою, зважаючи на що, доводи апеляційної скарги про відсутність ризиків є неспроможними.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Саме продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу та ухвали суду першої інстанції - суперечать дійсності та зводяться до незгоди апелянта із обставинами, які встановлені судом.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі захисника про те, що його підзахисний вже протягом тривалого часу тримається під вартою, а рішення суду про продовження терміну тримання його під вартою, є порушенням розумних строків такого тримання.

Як вірно зазначено судом, довготривале утримання під вартою може бути виправданим лише при наявності конкретних ознак того, що цього вимагають інтереси суспільства, які незважаючи на наявність презумпції невинуватості, перевищують інтереси забезпечення поваги до свободи. Суд зазначає, що суспільний інтерес у цій справі, полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а тому слід забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальним ризикам, які можуть наступити в разі зміни йому запобіжного заходу, а саме переховування від суду з метою уникнення покарання, можливості вчинення іншого кримінального правопорушення, вірогідність незаконного впливу на свідків з метою примушування їх до зміни своїх показань. Для відмови в звільненні особи з-під варти застосовуються принципи конвенційного прецедентного права, такі як ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд (рішення ЄСПЛ «Штегмюллер проти Австрії» 1969р.); ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесові здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ «Вемгофф проти Німеччини» 1968р.).

Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості" (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" від 10.02.2011р). У справі «Москаленко проти України» (рішення від 20.05.2010р. п. 36) Європейський суд зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у вчиненні яких він обвинувачувався. У цьому контексті ЄСПЛ нагадав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Також ЄСПЛ визнав, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для продовження строку тримання під вартою (рішення ЄСПЛ від 12.03.2013р. у справі «Волосюк проти України»). При цьому, докази того, що обставини, які були прийняті судом при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з часом змінились, обвинуваченим та його захисником не надані.

Крім того, слід наголосити, що ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» № 12369/86 від 26.06.1991р. вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Із вказаного рішення Європейського суду вбачається, що попереднє ув`язнення може бути застосоване до особи, яка обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, виходячи із самої тяжкості обвинувачення. При цьому суд враховує відсутність можливості без продовження строку тримання під вартою, встановити обставини, що мають значення в кримінальному провадженні, та що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам.

Також, зважаючи на те, що остаточне рішення по справі відносно обвинуваченого не прийнято, свідки підлягають безпосередньому допиту судом і суд має дослідити докази у справі, суд вважає, що в даному випадку існують ризики можливого незаконного впливу останнього на свідків, з метою зміни останніми показань, а також обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню, з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Будь-яких доказів, які свідчать про порушення прав обвинуваченого чи допущення судом істотних порушень вимог КПК України, в тому числі на які посилається в апеляційній сказі обвинувачений ОСОБА_7 , які б могли стати безумовними підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, під час апеляційного перегляду не встановлено.

Не підтверджені матеріалами провадження і посилання захисника на неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_7 за станом здоров`я в умовах СІЗО чи неможливість надання йому там відповідної медичної допомоги.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для скасування оскаржуваної ухвали, яка постановлена із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2023 року, якою ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК продовжено строк тримання під вартою до 02 червня 2023 року включно - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11