Дата документу 30.08.2023 Справа № 336/5281/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/5281/22 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1056/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, українець, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, не одружений, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 06.09.1993 Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 141, ч. 3 ст. 140, ст. 42 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений 29.04.1997 по відбуттю строку покарання;

2) 05.11.1999 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 141, ч. 1 ст. 194, ст. 42 КК України до покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 27.10.2000 по відбуттю строку покарання;

3) 22.10.2001 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 140 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі. За ст. 45 КК України звільнено з іспитовим строком 3 роки;

4) 05.03.2002 Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України до покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 08.11.2005 умовно-достроково на невідбутий строк 3 місяці 17 днів;

5) 30.05.2007 Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 309, ст. 70 КК України до покарання у виді 2 років 3 місяців позбавлення волі. Звільнений 10.06.2009 по відбуттю строку покарання;

6) 29.10.2009 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186, ст. 69 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі. Звільнений 27.07.2011 по відбуттю строку покарання;

7) 09.02.2012 Енергодарським міським судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі. Звільнений 28.09.2012 по відбуттю строку покарання;

8) 26.03.2014 Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70 до покарання у виді 3 років позбавлення волі. Звільнений 22.07.2016 по відбуттю строку покарання;

9) 12.10.2016 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 04.07.2018 умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 4 дні;

10) 26.02.2019 Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 22.04.2021 по відбуттю строку покарання;

11) 04 жовтня 2022 року Запорізьким апеляційним судом за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі;

12) 10.11.2022 Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі;

13) 27.02.2023 Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі;

14) 06.04.2023 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі;

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 6 квітня 2023 року, більш суворим покаранням, призначеним цим вироком, призначено остаточне покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання з 22 серпня 2022 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 566 грн. 34 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за наступних обставин.

22 серпня 2022 року, приблизно об 11.00 годині, ОСОБА_7 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, перебуваючи у приміщенні гаражу № НОМЕР_1 гаражного кооперативу «Транспортник 25» по вул. Іванова, 109 в м. Запоріжжі, підійшов до ОСОБА_9 , якого штовхнув руками у плечі, від чого потерпілий впав на підлогу, та наніс ОСОБА_9 один удар правою ногою в обличчя останнього, влучивши у ліву щоку, тим самим застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, чим спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді рани на тлі синця з набряком м`яких тканин в ділянці лівого ліктьового суглоба, синці в ділянках лівої щоки, задньої поверхні грудної клітки праворуч, садна в ділянці лівого плеча, правого ліктьового суглобу, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Продовжуючи свій злочинний умисел на вчинення грабежу, ОСОБА_7 відкрито викрав із приміщення вказаного гаражу сумку ОСОБА_9 з належним останньому майном: мобільним телефоном «UMIDIGI BISON Pro 4/128 GB», в корпусі чорного кольору, вартістю 5990 гривень 25 копійок; гаманцем чорного кольору з грошовими коштами в сумі 670 гривень; записною книжкою - блокнотом чорного кольору з грошовими коштами в сумі 10 гривень; ручкою синього кольору з надписом «dentalcorp»; складним сталевим ножем з гравіюванням у вигляді зображення крокодила, після чого ОСОБА_7 разом з викраденим майном залишив місце вчинення злочину, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 6670 гривень 25 копійок.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги пом`якшуючі покарання обставини.

Вказує, що він має рідну тітку ОСОБА_10 , яка є пенсіонеркою, має хронічні захворювання та потребує догляду за нею.

Крім того, він має ряд хронічних захворювань, а саме: ехо-ознаки дифузних змін паренхіми печінки (хронічний гепатит, хронічний текучий двосторонній пілеонефрит, дифузні реактивні зміни стінок сечового міхура, цистит, хронічний простати).

Просить призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, яка рішення суду першої інстанції вважала законним, обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 186 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів; встановив відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання; дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, має постійне місце проживання, де проживає без реєстрації, не одружений, не працює, на утриманні дітей не має.

Також суд першої інстанції врахував відсутність у обвинуваченого щирого каяття та критики до своєї протиправної поведінки.

Колегія суддів також враховує те, що обвинувачений раніше 14 разів притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі, умисних корисливих тяжких злочинів, має не зняті та не погашені в установленому законом порядку судимості, раніше неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, раніше неодноразово звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком та умовно-достроково, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, що у сукупності свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений не працює, суспільно-корисною працею не займається, стабільного джерела доходу не має, а попередній кримінальний досвід свідчить про те, що він заробляє на життя шляхом вчинення кримінальних правопорушень.

До того ж, він не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, неповнолітніх чи малолітніх дітей на утриманні не має.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, і підстави для застосування ст. 69 КК України до вказаного покарання відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 4 ст. 186 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання в мінімальних межах санкції статті, а призначаючи остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, суд застосував принцип поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 6 квітня 2023 року, більш суворим покаранням, призначеним цим вироком, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на попередній кримінальний досвід обвинуваченого, наявність у нього не знятих та не погашених судимостей, факт неодноразових звільнень від відбування покарання з випробуванням та умовно-достроково у минулому, а також дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого остаточного покарання, ніж у виді 7 років позбавлення волі, яке, на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість.

Також відсутні підстави для призначення ОСОБА_7 покарання на підставі ст. 69 КК України, оскільки обставини справи та дані про особу обвинуваченого не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання.

На переконання колегії суддів, наявність тяжкого захворювання у його тітки та її похилий вік не можуть бути підставами для застосування ст. 69 КК України, оскільки ці обставини не утримали обвинуваченого від вчинення тяжкого корисливого кримінального правопорушення.

Що стосується доводів обвинуваченого з приводу того, що він має ряд хронічних захворювань, то висновків суду про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді 7 років позбавлення волі вони також не спростовують, оскільки у виправних колоніях функціонують медичні частини, що в свою чергу не перешкоджатиме лікуванню ОСОБА_7 у місцях позбавлення волі.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2023 року відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4