УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 761/13833/22

провадження № 51-5022 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Як убачається з вироку суду, 29 травня 2022 року, близько 16:00, ОСОБА_5 , під час телефонної розмови з ОСОБА_6 , вступив з останнім у словесний конфлікт

на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків. В ході вказаного конфлікту у ОСОБА_5 виник злочинний умисел заподіяти ОСОБА_6 тілесні ушкодження з використанням ножа. З метою реалізації зазначеного злочинного умислу, ОСОБА_5 , того ж дня, близько 16:05, утримуючи при собі заздалегідь заготовлений ніж, прибув до місця проживання ОСОБА_6 на АДРЕСА_2 , зателефонував останньому та запропонував йому вийти у двір вказаного будинку для вирішення конфліктної ситуації. У подальшому ОСОБА_5 , перебуваючи поблизу під`їзду № 3 будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, тримаючи у руці ніж, наблизився до потерпілого, який у цей момент виходив з під`їзду й завдав йому одного удару в область черевної порожнини, чим заподіяв потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Київськийапеляційний суд ухвалою від 04 липня 2023 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_4 та потерпілого ОСОБА_6 залишив без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити вказані судові рішення та на підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням. В обґрунтування своїх вимог захисник стверджує, що призначене засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без застосування приписів ст. 75 КК є надто суворим. На думку захисника, при призначенні покарання судами попередніх інстанцій не в повній мірі враховано дані про особу його підзахисного, який щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину та примирився з потерпілим. Крім того, наголошує, що потерпілий ОСОБА_6 просив суд призначити ОСОБА_5 покарання не пов`язане з позбавленням волі, у зв`язку з чим судом безпідставно не застосовано положення ст. 75 КК.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити виходячи з наступного.

За правилами ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого зводяться до незгоди захисника із незастосуванням судами положень ст. 75 КК. Такі доводи касаційної скарги є безпідставними з огляду на таке.

За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини кримінального провадження, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості у особи, що притягується до кримінальної відповідальності.

Мотивуючи своє рішення про призначення засудженому ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився апеляційний суд, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення та ступінь його суспільної небезпеки, а також дані про особу ОСОБА_5 , який в силу ст. 89 КК не судимий, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, з 2001 року перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом з діагнозом «Розлади психіки і поведінки внаслідок вживання канабиноїдів». Також, судом взято до уваги наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, що його обтяжують.

З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, керуючись статтями 50, 65-67 КК, місцевий суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_5 можливе лише із призначенням покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, у виді позбавлення волі та призначив йому покарання у мінімальних межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 121 КК.

Не погодившись із вироком суду, захисник ОСОБА_4 звернувся до апеляційного суду зі скаргою, доводи якої по суті аналогічні доводам його касаційної скарги, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що при призначенні обвинуваченому покарання місцевий суд дотримався вимог КК, та вирішуючи питання щодо виду і розміру призначеного покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, а також те, що під час судового розгляду ОСОБА_5 не визнавав наявність у нього умислу на заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, й вказував, що потерпілий також винуватий у тому, що сталося. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження за допомогою ножа, який ОСОБА_5 підготував заздалегідь, свідчить про підвищену суспільну небезпечність його особи, а встановлені місцевим судом обставини, що пом`якшують покарання не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. При цьому колегія суддів врахувала позицію потерпілого ОСОБА_6 щодо можливості виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, проте, зазначила, що така не ґрунтується на доказах, які містяться в матеріалах судового провадження.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника в частині незастосування судом першої інстанції інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що встановлені судом дані про особу обвинуваченого вказують на те, що для виправлення і перевиховання ОСОБА_5 необхідний певний строк ізоляції від суспільства.

Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень статей 370, 419 КПК із зазначенням короткого змісту вимог апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, і положень закону, якими він керувався.

Колегія суддів касаційного суду також приходить до висновку, що покарання відповідає вимогам ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Також Суд вважає, що висновки судів у цій частині є належно мотивованими, що відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства.

На думку колегії суддів касаційного суду, місцевий та апеляційний суди обґрунтовано визнали недоцільним застосування до засудженого положень ст. 75 КК, оскільки його виправлення, враховуючи вищевказані обставини, можливе лише за умови його ізоляції від суспільства.

Підстав вважати, що незастосування судами до засудженого положень ст. 75 КК призвело до призначення явно несправедливого покарання через суворість, колегія суддів касаційного суду не вбачає.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків щодо призначеного покарання, визначення порядку його відбування та справедливості обраного ОСОБА_5 заходу примусу, захисником у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3