Справа № 635/1516/22
Провадження № 1-в/635/14/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року смт Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області в складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника-адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання,

УСТАНОВИВ:

до Харківського районного суду Харківської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 , в якому він просить суд звільнити його від відбування покарання, призначеного вироком апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року у виді довічного позбавлення волі.

Клопотання обґрунтовано тим, що на думку засудженого призначення вироком суду покарання у виді довічного позбавлення волі є незаконним, не відповідає Конституції України, оскільки при призначенні такого покарання та подальшого відбуття покарання засудженому не було гарантовано можливість умовно-дострокового звільнення та зміни призначеного покарання більш м`яким.

В судовому засіданні засуджений та захисник підтримали подане клопотання, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини та рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)2021, якими визнано неконституційними положення законів України, які обмежували можливість застосування до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі положень ст. ст. 81, 82 КК України.

Прокурор просив суд відмовити в задоволенні поданого клопотання як такого, що не має підстав, передбачених законом.

Вислухавши в судовому засіданні доводи учасників судового розгляду та дослідивши надані матеріали судом встановлено наступне.

Вироком апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року ОСОБА_5 засуджений за ст. ст. 115 ч.2, п.п. 1,2,4,6,9,13, ст. 187 ч. 4, 194 ч. 2, ст. 70 КК України до остаточного покарання за сукупністю злочинів у виді довічного позбавлення волі з конфіскацію його особистого майна.

Відповідно до ст. 7 Європейської конвенції з прав людини визначено, що нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом. Також не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення. Ця стаття не є перешкодою для судового розгляду, а також для покарання будь-якої особи за будь-яку дію чи бездіяльність, яка на час її вчинення становила кримінальне правопорушення відповідно до загальних принципів права, визнаних цивілізованими націями.

На час ухвалення вироку суду Кримінальним кодексом України, який відповідно до ч. 2 ст. 1 КК України визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили, передбачав покарання за вчинення злочину, який кваліфікується за п. п. 1,2,4,6,13 ч. 2 ст. 115 КК України, у виді позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 14 жовтня 2003 року вирок апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року, яким ОСОБА_5 засуджено до довічного позбавлення волі, залишено без змін.

Покарання у виді довічного позбавлення волі як вид покарання передбачений ст. 64 КК України, яка передбачає, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк. Довічне позбавлення волі не застосовується до осіб, що вчинили злочини у віці до 18 років і до осіб у віці понад 65 років, а також до жінок, що були в стані вагітності під час вчинення злочину або на момент постановлення вироку, а також у випадку, передбаченому частиною четвертою статті 68 цього Кодексу.

Зазначені норми закону, що передбачають кримінальну відповідальність та такий вид покарання як довічне позбавлення волі діють на теперішній час і застосування такого виду покарання не суперечить практиці Європейського суду з прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу

статті 82 Кримінального кодексу України в тій частині, яка унеможливлює застосування цих норм КК України до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі та зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX Верховна Рада України внесла відповідні зміни до ст. ст. 81, 82 КК України, якими передбачено заміна невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання та можливість в такому разі умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Ухвалення зазначеного рішення Конституційного Суду України, в тому числі вмотивовано тим, що Європейський суд із прав людини констатував порушення Україною статті 3 Конвенції на підставі того, що покарання у вигляді довічного позбавлення волі є покаранням без перспективи звільнення, а також, зокрема, у таких рішеннях: у справі Петухов проти України (№ 2) від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13); у справі Старишко проти України від 15 жовтня 2020 року (заява № 61839/12); у справі Лопата та інші проти України від 10 грудня 2020 року (заява № 84210/17 та 23 інші); у справі Дембо та інші проти України від 11 березня 2021 року (заява № 2778/18 та 46 інших); у справі Русанду проти України від 1 квітня 2021 року (заява № 23047/20); у справі Фарзієв та інші проти України від 1 квітня 2021 року (заява № 63747/14 та 23 інші); у справі П`ятаченко та інші проти України від 15 квітня 2021 року (заява № 22851/20 та 2 інші); у справі Борисенко та інші проти України від 15 квітня 2021 року (заява № 19102/20 та 5 інших); у справі Полторацький проти України від 22 квітня 2021 року (заява № 11551/13); у справі Баранов та інші проти України від 20 травня 2021 року (заява № 15027/20 та 3 інші); у справі Чистяков та інші проти України від 10 червня 2021 року (заява № 46896/18 та 3 інші); у справі Манойлов та інші проти України від 10 червня 2021 року (заява № 21845/20 та 3 інші).

Відповідно до вимог ст. 152 КВК України підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; прийняття уповноваженим органом рішення про передачу особи для обміну як військовополоненого; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Ухвалення рішення Європейського суду з прав людини, ухвалення рішення Конституційним Судом України самі по собі відповідно до закону не є безпосередньою підставою для звільнення особи від відбування покарання, призначеного вироком суду, якщо в результаті такий вирок суду не переглянутий з підстав і в порядку ст. 459 КПК України за виключними обставинами.

Враховуючи наведене, суд вважає, що підстави для звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного вироком апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року відсутні, а доводи засудженого про відбування ним покарання, яке суперечить Конституції України не ґрунтуються на нормах права, тому суд повністю відмовляє в задоволенні поданого клопотання.

Керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання, призначеного вироком апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року за ст. ст. 115 ч.2, п.п. 1,2,4,6,9,13, ст. 187 ч. 4, 194 ч. 2, ст. 70 КК України остаточного покарання за сукупністю злочинів у виді довічного позбавлення волі з конфіскацію його особистого майна відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляція протягом 7 днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1