ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2062/23 Справа № 183/5789/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , представника цивільного відповідача ПАТ МЕТАЛУРГТРАНСРЕМОНТ адвоката ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2023 року у кримінальному провадженні №0000423 стосовно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Пологи Пологівського району Запорізької області, працює водієм транспортного цеху ПАТ «Металургтрансремонт», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_9

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_10

представника цивільного відповідача ОСОБА_11

в режимі відеоконференції:

представника цивільного відповідача ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ :

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції та короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2023 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Цивільний позов ОСОБА_12 до ПАТ Страхова компанія «Галицька» та до Приватного акціонерного товариства «Металургтрансремонт» про відшкодування моральної шкоди задоволено у повному обсязі.

Стягнуто на користь ОСОБА_12 з ПАТ Страхова компанія «Галицька» в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 076, 0 грн., та стягнуто на користь ОСОБА_12 з Приватного акціонерного товариства «Металургтрансремонт» 249 924, 0 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_13 до ПАТ Страхова компанія «Галицька» та до Приватного акціонерного товариства «Металургтрансремонт» про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено у повному обсязі.

Стягнуто на користь ОСОБА_13 з ПАТ Страхова компанія «Галицька» в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 076, 0 грн., та в рахунок відшкодування майнової шкоди 18 795 грн., та стягнуто на користь ОСОБА_13 з Приватного акціонерного товариства «Металургтрансремонт» 249 924, 0 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Зазначеним вироком ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він допустив порушення правила безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, за наступних обставин.

Так, 15 травня 2019 року приблизно о 20.45 годині ОСОБА_6 , перебуваючи у трудових відносинах з ПАТ «Металургтрансремонт», керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , належить ПАТ «Металургтрансремонт», рухався в темний час доби, в лівій смузі, по сухому покриттю проїзної частини автодороги М-04 «Знам`янка-Луганськ-Ізварине», яка має по дві смуги руху в обидва напрямки, та проходить по території Новомосковського району Дніпропетровської області з боку с. Піщанка в напрямку с. Новоселівка, та в салоні якого перебували пасажири ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Під час руху по вищевказаній автодорозі М-04 «Знам`янка-Луганськ-Ізварине», ОСОБА_6 , будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, в районі 240 км+150 м. потрапив, заднім лівим колесом автомобіля «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1 , до вибоїни на асфальтному покритті, в результаті чого відбулась розгерметизація заднього лівого колеса та виникла необхідність у вимушеній зупинці автомобіля «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Надалі, ОСОБА_6 , не діяв таким чином щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, здійснюючи вимушену зупинку керованого ним автомобіля «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зменшив швидкість руху керованого ним автомобіля, аж до зупинки транспортного засобу та зупинився в лівій смузі для руху, де надалі, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків своєї бездіяльності, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, залишив автомобіль «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на проїзній частині автодороги М-04 «Знам`янка-Луганськ-Ізварине», та не вжив заходів, щоб покинути ліву смугу для руху в напрямку правого узбіччя, при цьому не маючи для цього будь-яких технічних та фізичних перешкод, почав проводити заміну заднього лівого колеса.

В цей же час, тобто 15 травня 2019 року приблизно о 21.15 годині по автодорозі М-04 «Знам`янка-Луганськ-Ізварине», в попутному з автомобілем «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1 , напрямку, по лівій смузі для руху, позаду, зі швидкістю приблизно 90 км/год., рухався невстановлений вантажний автомобіль, під керуванням невстановленого водія, за яким в попутному напрямку, по лівій смузі для руху, зі швидкістю приблизно 110 км/год., під керуванням водія ОСОБА_17 , рухався, технічно справний автомобіль «ВАЗ 21150», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , належить ОСОБА_18 , та в салоні якого перебували пасажири ОСОБА_19 та ОСОБА_20 .

Надалі під час зближення невстановленого вантажного автомобіля та стоячого в лівій смузі, в нерухомому положенні автомобіля «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1 , невстановлений вантажний автомобіль, змінив свій напрямок руху праворуч, тобто з лівої смуги в праву смугу для руху та продовжив рухатися в напрямку с. Новоселівка Новомосковського району Дніпропетровської області.

Після зміни напрямку руху невстановленим вантажним автомобілем праворуч, водій ОСОБА_17 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21150», реєстраційний номер НОМЕР_3 , наближаючись до стоячого в лівій смузі для руху, з порушеннями вимог Правил дорожнього руху України, автомобіля «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1 , виявивши його на своїй смузі для руху, на недостатній відстані для зупинки автомобіля «ВАЗ 21150», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та безпечного об`їзду, застосував міри щодо зменшення швидкості керованого ним автомобіля, але із-за незначної відстані до виниклої небезпеки, допустив наїзд передньою частиною автомобіля «ВАЗ 21150», реєстраційний номер НОМЕР_3 , на пішохода ОСОБА_15 , який в цей момент стояв біля задньої частини автомобіля «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та в подальшому допустив зіткнення передньою частиною автомобіля «ВАЗ 21150», реєстраційний номер НОМЕР_3 , з задньою частиною автомобіля «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Своїми діями водій ОСОБА_6 , грубо порушив вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.3 б), 15.11. та 15.14. Правил дорожнього руху України.

Порушення п.п. 15.11. та 15.14. Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 знаходиться у причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пішохід ОСОБА_15 отримав тяжкі тілесних ушкоджень, як несумісні з життям.

Смерть ОСОБА_15 настала 15 травня 2019 року приблизно о 21.45 годині на автодорозі М-04 «Знам`янка-Луганськ-Ізварине» в районі 240км+150м., тобто на місці дорожньо-транспортної пригоди, від закритої внутрішньо-черепної травми, яка супроводжувалася повним розривом верхнього потиличного суглобу з відривом хребта від черепу, повного розриву стовбурної частини головного мозку в області продовгуватого мозку, крововиливами під м`які мозкові оболонки в області лобних, тім`яних, скроневих і потиличних часток мозку, а також півкуль мозочка.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі з урахуванням змін до неї, обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку з його незаконністю і необґрунтованістю, а також у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), тобто у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що висновки суду першої інстанції щодо наявності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК є безпідставними, сумнівними та таким, що не узгоджуються з дослідженими судом першої інстанції доказами, які самі по собі є неповними та містять у собі суттєві протиріччя.

Зазначає, що суть обвинувачення, яке ставиться йому у провину полягає у тому, що він не виставив знак аварійної зупинки, однак як це призвело до смерті потерпілого у вироку не зазначено.

Вказує, що він не є належним суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, оскільки в момент ДТП не був водієм, а знаходився поруч з нерухомим транспортним засобом, який перебував у непрацездатному стані та замінював заднє колесо, яке було пошкоджено, що виключає його кримінальну відповідальність у даному випадку.

Зазначає про істотні суперечності у висновку експертизи, яка взята судом першої інстанції, як доказ його винуватості, оскільки висновки, викладені у ній суперечать іншому експертному дослідженню, яке було проведено на його замовлення та якою встановлено його невинуватість, однак суд не усунув ці протиріччя, в тому числі й шляхом допиту судового експерта в судовому засіданні та шляхом перехресного допиту експертів, що вказує на неповноту судового розгляду.

Посилається на те, що жодним висновком експерта не встановлено, що у зазначений день була обмежена видимість внаслідок погодних умов або особливостей дорожнього покриття, а тому виставляти знак аварійної зупинки у нього не було обов`язку, при тому, що працював аварійний сигнал, а тому в його діях відсутнє навіть порушення 15.11 ПДР України, чому суд першої інстанції також не надав належної оцінки.

Вказує, що потерпілий ОСОБА_21 не був пасажиром транспортного засобу, мав дотримуватись вимог Інструкції з охорони праці та на момент ДТП був пішоходом та його розташування на проїжджій частині не залежало ні від його волі, ні від його дій або бездіяльності, а тому висновки суду про наявність причинно-наслідкового зв`язку між його бездіяльністю та смертю потерпілого є безпідставними.

Зазначає, що під час досудового розслідування та під час розгляду справи судом, було враховано наявність перед ДТП вантажного автомобіля невідомої марки та моделі, кольору та реєстраційного номеру, який обмежував видимість ОСОБА_17 перед ДТП, що суттєво вплинуло на повноту досудового розслідування та судового розгляду. Проте, судом першої інстанції не було враховано, що про наявність такого вантажного автомобіля повідомляв лише ОСОБА_17 , який фактично здійснив наїзд на потерпілого, внаслідок чого він загинув, а також свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які є товаришами ОСОБА_17 , які очевидно зацікавлені у виправданні останнього.

Вважає, що судом до нього було застосовано надмірно суворе покарання та належним чином не враховано його особу, наявність тяжких захворювань, що в умовах неналежної медичної допомоги може призвести до його смерті.

В апеляційній скарзі, з урахуванням змін до неї, представник цивільного відповідача адвокат ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_13 та ОСОБА_12 про стягнення моральної шкоди з ПАТ Металургтрансремонт та відмовити в задоволенні їх цивільних позовів у повному обсязі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що ПАТ Металургтрансремонт не є належним відповідачем у справі, а позивачі не скористались своїм правом на зміну підстав цивільного позову, оскільки джерелом підвищеної небезпеки, який допустив наїзд на потерпілого, що призвело до його смерті був автомобіль ВАЗ 21150 під керуванням водія ОСОБА_17 , до якого ПАТ Металургтрансремонт не має жодного стосунку.

Крім цього, вказує, що позивачами не наведено обґрунтованого розрахунку заподіяної моральної шкоди на підставі чого було сформовано саме такий її розмір, що у своїй сукупності, вказує на безпідставність позовних вимог та, як наслідок, на необхідність відмови в задоволенні позовів.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та істотним порушенням норм КПК та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Обґрунтовуючи свої апеляційній вимоги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав недопустимим доказом висновок експерта №10.1/011 від 22.03.2021, яка фактично виправдовує ОСОБА_6 з підстав порушення прав самого ОСОБА_6 , що вказує на безпідставність висновків суду в цій частині та неврахування судом доказу невинуватості обвинуваченого.

Крім того, посилається, що взявши до уваги протокол проведення слідчого експерименту від 24.07.2019 за участю представника потерпілих ОСОБА_10 , який покладено в основу доведення винуватості ОСОБА_6 , суд залишив поза своєю увагою покази свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , які узгоджуються з показанням самого обвинуваченого ОСОБА_6 та які вказували на те, що автомобіль неможливо було зрушити з місця внаслідок того, що в нього заклинило гальма, а тому такий слідчий експеримент, у якому ця обставина не перевірялась, не може слугувати доказом винуватості особи.

Вказує, що в діях ОСОБА_6 відсутні порушення вимог п. 15.11 та 15.14 ПДР України, оскільки він не мав виставляти знак аварійної зупинки свого транспортного засобу, бо дорога, де мало місце ДТП не мала обмеженої оглядовості.

Безпідставно, на думку захисника, судом взято до уваги покази свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 щодо наявності вантажних автомобілів, які обмежували видимість ОСОБА_17 , оскільки ця обставина, крім їх власних показів, не підтверджується жодним доказом.

Зазначає, що після того, як свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , а також потерпілий ОСОБА_21 вийшли за автомобіля, в розумінні ПДР України вони були пішоходами та обвинувачений ОСОБА_6 не має нести відповідальність за їх дії та саме на них покладаються обов`язки пішоходів, визначені п. 4.10, 4.11 та 4.14 ПДР України, а тому, на думку захисника, якщо б потерпілий ОСОБА_21 дотримався елементарних правил дорожнього руху, ДТП взагалі б не мала місце.

В контексті істотних порушень норм КПК України, захисник посилається на безпідставне відхилення судом першої інстанції ряду клопотань сторони захисту, зокрема про перехресний допит двох експертів, правом на яке сторона захисту наділена відповідно до ч. 4 ст. 356 КПК, а також клопотання про визнання доказів недопустимим, що призвело до неповноти та однобічності судового розгляду.

В запереченнях на апеляційні скарги представник потерпілих ОСОБА_10 вказує на їх безпідставність, необґрунтованість та надуманість, а вирок суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим.

Зазначає, що суд першої інстанції на підставі сукупності належних, допустимих та достовірних доказів прийшов до правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Посилається на те, що дійсно в судовому засіданні не був допитаний, як експерт, ОСОБА_22 , оскільки останній за час розгляду справи переніс декілька інсультів, а за чотири дні до ухвалення вироку помер. В той же час, висновки, викладені зазначеним експертом є зрозумілий та судом, з урахуванням інших доказів винуватості, йому надана належна оцінка.

Вказує про маніпулювання представником цивільного відповідача нормами цивільного кодексу України, оскільки питання про відшкодування шкоди ставилось в тому числі, як заподіяну джерело підвищеної небезпеки так і в порядку відшкодування шкоди, завданої працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків, що вказує на те, що ПАТ Металургтрансремонт є належним відповідачем у справі, а сам позов містить обґрунтований розрахунок спричиненої моральної шкоди.

Зазначає, що призначене ОСОБА_6 покарання у повному обсязі відповідає вимогам ст. 65-67 КК, а його вид та розмір здатні у повному обсязі, виконати мету призначеного покарання, відповідно до ст. 50 КК, тому підстав для скасування вироку суду першої інстанції він не вбачає.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник підтримали подані ними апеляційні скарги та з підстав, викладених у них, просили їх задовольнити, вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення. При цьому підтримали апеляційну скаргу представника цивільного відповідача.

Представники цивільного відповідача підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а вирок суду в частині вирішення цивільних позовів скасувати та відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.

Прокурор та представник потерпілих заперечували проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого, його захисника та представника цивільного відповідача, посилаючись на їх безпідставність, вважали вирок суду законним, обґрунтованим та вмотивованим, тому просили залишити його без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 409 КПК, підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи у суді першої інстанції є неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Частиною 1 статті 410 КПК, передбачено, що неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 411 КПК, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження та обґрунтованості доводів апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, в якій він просив скасувати вирок, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції допущено неповноту судового розгляду, а також висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки не підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні, що призвело до істотних суперечностей, з огляду на таке.

Як видно з вироку суду, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Викладаючи обвинувачення, яке визнано судом доведеним, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_6 , грубо порушив вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.3 б), 15.11. та 15.14. Правил дорожнього руху України. Порушення п.п. 15.11. та 15.14. Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 знаходиться у причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пішохід ОСОБА_15 отримав тяжкі тілесних ушкоджень, як несумісні з життям.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 92 КПК, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

З огляду на вищевказані вимоги кримінального процесуального закону, стороною обвинувачення має бути доведено належними та допустимими доказами, кожен елемент кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, який інкримінований обвинуваченому ОСОБА_6 .

Розглядаючи доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо відсутності в діях обвинуваченого порушень правил дорожнього руху, які б перебували у причинно-наслідковому зв`язку зі смертю потерпілого ОСОБА_15 колегія суддів вважає їх частково обґрунтованими, а висновки суду першої інстанції в цій частині такими, що не підтверджуються дослідженими доказами з огляду на таке.

Так, в основу свого вироку на підтвердження зазначених обставин, судом першої інстанції було покладено такі, безпосередньо досліджені докази: показання потерпілого ОСОБА_12 , цивільного позивача ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , а також письмові докази, зокрема протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.05.2019 року зі схемою та фототаблицею до нього, висновок експерта № 11/10.1/649 від 23.07.2019 року, висновок експерта № 3557-19 від 07.08.2019 року та інші письмові докази.

Для з`ясування наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого наведеною нормою закону, мають бути встановлені три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (спричинення смерті потерпілому або заподіяння тяжких тілесних ушкоджень) та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

При цьому належить ураховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 цієї статті, тобто тільки такі порушення, які є причиною настання цих наслідків, і перебувають із ними у причинному зв`язку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями правил дорожнього руху й відповідними наслідками.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим є головною, вирішальною умовою, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити та встановити порушення ПДР, які мали місце, але водночас він повинен зазначити у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу цього злочину (постанова ККС ВС від 06.09.2022 у справі №718/2750/19).

У даному випадку, суд першої інстанції на підставі зібраних та досліджених у справі доказів, дійшов до висновку про те, що порушення ОСОБА_6 п. 15.11 та 15.14 ПДР України перебувають у причинному зв`язку з настанням події ДТП, внаслідок якої пішохід ОСОБА_23 отримав тяжкі тілесні ушкодження несумісні з життям.

Водночас, вказані висновки суду не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки висновок судової-автотехнічної експертизи №11/10.1/649 від 23.07.2019 не містить відповіді на питання щодо наявності причинного зв`язку між діями та/або бездіяльністю ОСОБА_6 з наїздом на пішохода ОСОБА_15 , а висновок експерта № 3557-19 від 07.09.2019 встановлює, що порушення ОСОБА_6 п. 15.11 та 15.14 ПДР України перебувають в причинному зв`язку з наїздом автомобіля ВАЗ 21150, реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_17 на автомобіль ВАЗ 21043, реєстраційний номер НОМЕР_1 , однак зазначене експертне дослідження не встановлює, що саме ці порушення призвели до наїзду автомобіля ВАЗ 21150, реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_17 на пішохода ОСОБА_15 , тобто про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_6 та наслідками у вигляді смерті ОСОБА_15 , як обов`язкового елементу об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, а тому висновки суду першої інстанції в цій частині є передчасними та не ґрунтуються на безпосередньо досліджених доказах.

Більше того, під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, стороною захисту було заявлено клопотання про проведення додаткової авто-технічної експертизи за результатами розгляду якого в його задоволенні було відмовлено, у зв`язку з чим за заявою обвинуваченого було проведено судову інженерно-технічну експертизу з дослідження обставин механізму ДТП №10.1/011 від 22.03.2021, яка була відкрита стороні обвинувачення та безпосередньо досліджена судом першої інстанції.

За результатом оцінки цього доказу в нарадчій кімнаті, суд першої інстанції визнав його недопустимим доказом, оскільки він побудований, в тому числі на показаннях ОСОБА_6 , який в той час мав процесуальний статус свідка, що в контексті ст. 87 КПК, на думку суду першої інстанції, є порушенням прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ.

В той же час, висновком зазначеної експертизи встановлено відсутність ОСОБА_6 порушень вимог ПДР України, які б перебували у причинному зв`язку з наїздом автомобіля ВАЗ 21150, реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_17 на пішохода ОСОБА_15 , тобто цей доказ фактично виправдовує обвинуваченого.

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів. Вимога визнати докази, отримані з порушеннями, недопустимими спрямована на те, щоб сторона, що допустила порушення, не могла скористатися його результатами. Використання цих правил на шкоду стороні, яка жодним чином не відповідальна за порушення процесуальних правил, суперечить їх меті (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

При застосуванні асиметричних правових наслідків в питанні визнання доказів недопустимими колегія суддів виходить з такого: (1) обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях (частина 3 статті 62 Конституції України), з чого випливає, що недопустимими повинні визнаватися докази, здобуті з порушенням закону, що можуть бути покладені в основу саме обвинувачення; (2) визнання доказу недопустимим є проявом процесуальної відповідальності для сторони, яка допустила порушення, що призвело до недопустимості доказу; (3) сторона захисту має право на використання доказів, при збиранні яких вимоги законодавства були порушені з вини сторони обвинувачення, адже обвинувачений не має нести негативні процесуальні наслідки через некомпетентність, недобросовісність чи порушення сторони обвинувачення.

Визнання доказу, який виправдовує обвинуваченого з підстав істотного порушення його прав під час досудового розслідування грубо порушує принцип змагальності кримінального провадження та право на захист обвинуваченого, а тому висновки суду першої інстанції про недопустимість висновку експерта № 10.1/011 від 22.03.2021 є помилковими та ґрунтуються на хибному тлумаченні положень КПК, оскільки фактично суд першої інстанції визнав недопустимим доказ сторони захисту з підстав порушення прав обвинуваченого.

Під час оцінки вищезазначеної судової експертизи та протоколу слідчого експерименту, проведеного за участю ОСОБА_6 , суд першої інстанції не звернув увагу на правовий висновок, який міститься у постанові ККС ВС від 21 жовтня 2020 року у справі № 345/522/16-к, зміст якого полягає в тому, що вчинення слідчим чи прокурором дій, спрямованих на отримання показань від свідка, щодо якого відсутні дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим у майбутньому, не вказують на недопустимість зазначених показань як доказів. Не вважаються недопустимим доказом пояснення свідка, надані під час слідчого експерименту, проведеного з метою відтворення обставин ДТП, якщо до проведення слідчого експерименту були відсутні дані про те, що саме ця особа винувата у порушенні правил дорожнього руху, а висновок експерта, яким було встановлено, що саме дії цієї особи призвели до настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у ч. 2 ст. 286 КК, був наданий після проведення слідчого експерименту.

Безпосередньо дослідивши зазначений висновок експерта, апеляційним судом встановлено, що за певних умов дії ОСОБА_6 не відповідали вимогам п. 9.9 (а), 9.10(б), 15.14 ПДР України, однак вони не перебувають в причинному зв`язку з наїздом автомобіля ВАЗ 21150, реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_17 на пішохода ОСОБА_15 .

Відтак, оскільки зазначений висновок експерта у повному обсязі спростовує твердження сторони обвинувачення, що саме порушення ОСОБА_6 вимог ПДР України перебувають в причинному зв`язку з наїздом на потерпілого ОСОБА_15 , що призвело до його смерті, суд першої інстанції на виконання вимог п. 1 ч. 2 ст. 332 КПК мав призначити у справі повторну експертизу, оскільки, як видно з матеріалів кримінального провадження допит експерта ОСОБА_22 не здійснювався у зв`язку зі смертю останнього, а тому суперечності між висновками експертиз № 10.1/011 від 22.03.2021 та №3557-19 від 07.08.2019 не можливо було усунути у інший спосіб, окрім як призначення повторної експертизи.

При наявності суперечностей у висновках експертиз, суд повинен надати їм оцінку із вказівкою на те, чому він надає перевагу одному висновку над іншим і при необхідності, своєю ухвалою доручає проведення повторної експертизи незалежно від наявності клопотання відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 332 КПК. Враховуючи можливість призначення повторних експертиз, такі істотні порушення вимог КПК може бути усунуто під час нового розгляду судом першої інстанції (постанова ВС від 06.06.2019 у справі № 349/304/17).

Крім того, відповідно до п. 1.10 ПДР України, пішохід особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами та не виконує на дорозі будь-яку роботу.

Апеляційний суд, в цьому контексті, також вважає слушними й доводи апеляційної скарги сторони захисту в тій частині, що судом не встановлено яким чином ОСОБА_6 , фактично здійснюючи заміну заднього колеса, міг вплинути на дії ОСОБА_15 , який перебував на проїжджій смузі для руху, поза межами транспортного засобу ОСОБА_6 , тобто в розумінні ПДР України був пішоходом та на якого поширювались вимоги п. 4.10, 4.11 та 4.14 ПДР України.

Відтак, колегією суддів було встановлено , що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, яка стала наслідком невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, що у даному випадку є підставою для скасування вироку суду та призначення у справі нового судового розгляду, відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 409, ст. 415 КПК.

При цьому, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 415 КПК, суд апеляційної інстанції повинен формулювати свої висновки та вказівки лише в такій формі, щоб це не призводило до вирішення наперед указаних в цій нормі питань, але водночас давало б достатні підстави для застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та призначення більш тяжкого покарання у випадку, якщо під час нового розгляду в суді першої інстанції винуватість особи у вчиненні відповідного злочину буде доведено в установленому законом порядку (аналогічний підхід, зокрема, застосовується у практиці ККС ВС з метою дотримання положень ч. 3 ст. 439 КПК, як наприклад, у справі № 242/1697/17).

Зокрема, суд апеляційної інстанції може зробити висновок, що суд першої інстанції: 1) не надав належної оцінки тим чи іншим доказам або їх сукупності; 2) здійснив неправильне тлумачення норм матеріального чи процесуального права; 3) не дослідив ті чи інші обставини, що мають значення для вирішення тих чи інших питань в межах кримінального провадження тощо. У зв`язку з цим апеляційний суд вправі дати вказівку перевірити при новому розгляді ті чи інші обставини, дати оцінку певним доказам, належним чином розглянути питання щодо кваліфікації дії обвинуваченого тощо, проте він не може наперед категорично визначати, які висновки суд першої інстанції повинен зробити щодо питань, указаних у ч. 2 ст. 415 КПК.

Відповідно до ч. 3 ст. 415 КПК, висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.

Відтак, під час нового судового розгляду задля усунення неповноти судового розгляду, суд першої інстанції має розглянути питання щодо необхідності проведення слідчого експерименту в порядку ст. 333 КПК за участю свідка ОСОБА_17 з метою встановлення відомостей про видимість елементів дороги в напрямку руху його автомобіля з робочого місця водія, відстані видимості перешкод у вигляді пішохода ОСОБА_15 та автомобіля ВАЗ 21043 з робочого місця водія та на підставі отриманих даних вказаної слідчої дії, вирішити питання про призначення повторної, можливо комісійної інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди» з метою усунення протирічь щодо обставин та механізму наїзду автомобіля ВАЗ 21150, реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_17 на пішохода ОСОБА_15 .

Апеляційний суд не входить в обговорення інших доводів апеляційних скарг сторони захисту, оскільки у даному випадку вони не мають вирішального значення для правильного вирішення кримінального провадження, а визначення питання щодо виду та розміру покарання має вирішуватись судом першої інстанції в залежності від встановлення провини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Апеляційні вимоги представника цивільного позивача є похідними від встановлення провини обвинуваченого ОСОБА_6 , а тому оскільки вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням у справі нового судового розгляду, вказані представником доводи апеляційної скарги мають бути перевірені під час нового судового розгляду в суді першої інстанції і вирішенні в залежності від ухваленого остаточного судового рішення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно п. 1, 3 ч. 1 ст. 409 КПК підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Ураховуючи, що чинним КПК з одного боку, чітко визначені повноваження апеляційного суду, до яких не входить дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження та доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції без клопотання учасників судового провадження, що покладено кримінальним процесуальним законом на суд першої інстанції, який цих вимог не дотримався, з другого боку, в перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст. 415 КПК не входять зазначені порушення вимог чинного законодавства, однак, виходячи з вимог ст. 7 КПК, суд апеляційної інстанції в даному випадку позбавлений можливості винести рішення у кримінальному провадженні, а тому вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

При новому судовому розгляді необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, з дотриманням встановленого законом порядку повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, та ухвалити рішення, яке відповідає вимогам кримінального і кримінального процесуального закону.

Таким чином, вимоги апеляційних скарг обвинуваченого, його захисника та представника цивільного позивача підлягають частковому задоволенню, а вирок скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 409, 415 КПК, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , представника цивільного відповідача ПАТ МЕТАЛУРГТРАНСРЕМОНТ адвоката ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2023 року за ч. 2 ст. 286 КК скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4