УХВАЛА

Іменем України

19 червня 2023 року

м. Київ

справа №759/7034/17

провадження №51 - 3040ск23

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

вивчила касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , подану в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року, і

встановила:

За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку м. Іркутськ, Російської Федерації, зареєстровану на тимчасово окупованій території АР Крим за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму; засуджено за ч.1 ст. 111 КК України (в редакції Законів № 1183-VII від 08.04.2014 року та № 1689-VII від 07.10.2014 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років з конфіскацією всього належного їй майна. Вирішене питання щодо речових доказів.

Відповідно до вироку, ОСОБА_5 , будучи суддею Апеляційного суду АР Крим, усвідомлюючи факти активної підривної діяльності РФ проти України шляхом окупації та подальшої анексії території України в АР Крим, з власної ініціативи, упродовж березня - листопада 2014 року, перебуваючи в приміщенні Апеляційного суду АР Крим по вул. Павленка, 2, в м. Сімферополь АР Крим, використовуючи матеріально-технічну базу суду, власні теоретичні знання і практичні навички, продовжила здійснювати «правосуддя» на підставі ч. 5 ст. 9 Закону РФ № 6-ФКЗ, керуючись як «суддя» законодавством РФ, тобто незаконно створеного на тимчасово окупованій території України «судового органу» до створення та початку діяльності на окупованій території України судів РФ. Продовжуючи реалізацію вказаного злочинного умислу, суддя Апеляційного суду АР Крим ОСОБА_5 , перебуваючи на території АР Крим, упродовж березня - листопада 2014 року свідомо та умисно підготувала та подала до Вищої кваліфікаційної колегії суддів РФ особисту заяву про рекомендацію на вакантну посаду «судді» незаконно створеного на території АР Крим «Верховного Суду Республіки Крим Російської Федерації» та необхідний для цього пакет документів, передбачений ч. 6 ст. 5 Закону РФ «Про статус суддів в Російській Федерації», чим підтвердила особисту згоду виконувати функції представника судової влади країни, яка окупувала та анексувала АР Крим як частину території суверенної України. Після цього ОСОБА_5 взяла участь у проведенні конкурсу на заміщення посади «судді» вказаного «суду». За результатами проведеного державними органами РФ конкурсу Указом Президента РФ від 19 грудня 2014 року № 786 суддя Апеляційного суду АР Крим ОСОБА_5 призначена на посаду «судді Верховного Суду Республіки Крим Російської Федерації» на окупованій території АР Крим та продовжила здійснювати правосуддя від імені РФ вже як «суддя» вказаного «суду». Вказаними умисними діями на той час суддя Апеляційного суду АР Крим ОСОБА_5 в порушення вимог ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, присяги судді забезпечила становлення та зміцнення окупаційної влади РФ шляхом безпосередньої участі в утворенні та функціонуванні незаконно створених окупаційних органів судової влади РФ на окупованій території України.

Київський апеляційний суд ухвалою від 16 лютого 2023 року вирок Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_5 залишив без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 - без задоволення.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду

та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вищезазначені судові рішення, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) через відсутність у її діянні складу кримінального правопорушення. Вказав на те, що обвинувачена не була суб`єктом злочину, що підтверджується Постановою Верховної Ради України від 19.04.2016 про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Апеляційного суду Автономної Республіки Крим.

Захисник посилається на необґрунтованість висновків суду про те, що ОСОБА_5 свідомо, добровільно, без примусу подала документи для отримання громадянства РФ та зайняття посади судді цієї країни. Вважає, що такі висновки базуються на припущеннях і не підтверджені доказами. Стверджує, що неподання ОСОБА_5 заяви про звільнення з посади судді України не свідчить про те, що вона не намагалася подати таку заяву, або не змогла цього зробити з об`єктивних причин, зокрема через відсутність поштового зв`язку з окупованим півостровом Крим. Наголошує, що робота ОСОБА_5 на посаді судді є професійною правничою, а не підривною діяльністю.

Захисник зазначає, що стороною обвинувачення не доведено фактів вчинення обвинуваченою будь-яких прихованих дій з метою завдання шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України або фактів допомоги особам чи організаціям, які такі дії вчиняли.

Посилається на те, що сторона обвинувачення не скористалася своїм правом на здобуття доказів в порядку міжнародної співпраці між державами для офіційного отримання нормативного документу від органів РФ щодо призначення судді, як на отримання ідентифікації особи від судової адміністрації РФ, які б надали можливість впевнитися в тому, що особа, яка була призначена суддею та обвинувачена - одна й та ж особа.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені

в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того

чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Натомість зазначені обставини, на які посилається в касаційній скарзі захисник, були предметом ретельної перевірки в судах першої та апеляційної інстанцій.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувалася у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.

Розглянувши це кримінальне провадження в порядку спеціального судового розгляду, суд першої інстанції визнав ОСОБА_5 винуватою у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та призначив відповідне покарання.

Так, свої висновки щодо доведеності винуватості засудженої ОСОБА_5

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, суд першої інстанції обґрунтував письмовими доказами, зокрема листом Указом Президента України від 25.07.2006 року №640, відповідно до якого, ОСОБА_5 призначено на посаду судді Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим; рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України №169/нс-12 від 11.06.2012 року, відповідно до якого, суддю Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_5 рекомендовано для обрання на посаду судді апеляційного суду Автономної Республіки Крим; Постановою Верховної Ради України від 21.06.2012 року, відповідно до якої, ОСОБА_5 обрано на посаду судді апеляційного суду Автономної Республіки Крим; листом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 16.02.2015 року №18-2153/15, відповідно до якого, ОСОБА_5 не зверталась із заявою про переведення до іншого суду на території України чи про звільнення; протоколом огляду інтернет-видань від 07.04.2015 року, відповідно до якого, виявлено Указ Президента Російської Федерації від 19.12.2014 року №786, яким ОСОБА_5 призначено суддею Верховного Суду Республіки Крим; листом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, відповідно до якого, рішенням ВККС України від 05.10.2015 року відкрито дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_5 ; рішенням №3009/дп-15 ВККС України від 10.11.2015, відповідно до якого, до Вищої ради юстиції направлено висновок щодо встановлених фактів, які свідчать про порушення суддями присяги та рекомендовано розглянути питання про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Апеляційного суду АР Крим; рішенням Вищої ради юстиції від 24.12.2015 №1206/о/15-15, відповідно до якого, до Верховної Ради України внесено подання про звільнення за порушення присяги судді Апеляційного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_5 ; Постановою Верховної Ради України від 19.04.2016 року, відповідно до якої, ОСОБА_5 звільнено з посади судді апеляційного суду Автономної Республіки Крим у зв`язку з порушенням присяги судді; листом Мінюсту України

№ 2911-0-26-16/12.1 від 21 березня 2016 року та протоколом огляду від

02-15 серпня 2016 року, відповідно до яких, ОСОБА_5 відправляла правосуддя від імені РФ на території АР Крим без припинення статусу судді апеляційного суду АР Крим відповідно до законів України упродовж

2014 - 2015 років як «судді» незаконно створеного судового органу окупаційної влади «Апеляційного суду Республіки Крим»; протоколом огляду інтернет-видань від 10.03.2017 року, відповідно до якого, ОСОБА_5 ухвалювала судові рішення, як суддя Верховного суду Республіки Крим Російської Федерації керуючись при цьому законодавством Російської Федерації; копією анкети отримувача паспорта громадянина України для виїзду за кордон від 06.06.2009 року, відповідно до якої, ОСОБА_5 має громадянство України та задокументована паспортом громадянина України НОМЕР_1 від

25.07.1997 року.

Дослідивши докази, надавши кожному з них оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.

Зокрема, проаналізувавши досліджені докази, місцевий суд дійшов висновків,

що ОСОБА_5 яка будучи громадянкою України та суддею Апеляційного суду Автономної Республіки Крим, умисно, упродовж березня - листопада

2014 року вчинила дії спрямовані на спричинення шкоди суверенітетові та територіальній цілісності України, які виразились у наданні допомоги державним органам Російської Федерації у проведенні підривної діяльності проти України та продовженні окупації частини її території, тобто державної зради. Висновки місцевого суду у цій частині є належним чином мотивованими і такими, які ґрунтуються на зібраних у даному кримінальному провадженні доказах, яким суд дав належну правову оцінку з точки зору належності та допустимості кожного доказу, а сукупності цих доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку.

Доводи касаційної скарги захисника про те, що ОСОБА_5 не є суб`єктом, поставленого їй у вину злочину, оскільки Постановою Верховної Ради України від 19.04.2016 року була звільнена з посади судді Апеляційного суду Автономної Республіки Крим, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Так, як слушно зазначив суд апеляційної інстанції, відповідно до листа Мінюста України № 2911-0-26-16/12.1 від 21 березня 2016 року та протоколу огляду від 02-15 серпня 2016 року, які були досліджені під час судового провадження у першій інстанції, ОСОБА_5 відправляла правосуддя від імені РФ на території АР Крим без припинення статусу судді апеляційного суду АР Крим відповідно до законів України упродовж 2014 - 2015 років як «судді» незаконно створеного судового органу окупаційної влади «Апеляційного суду Республіки Крим».

При цьому вона, не будучи у встановленому законами України порядку звільненою з посади судді Апеляційного суду АР Крим, упродовж березня - листопада 2014 року як «суддя» незаконно створеного «Апеляційного суду Республіки Крим» здійснювала «правосуддя» на окупованій території України від імені іноземної держави - РФ, керуючись її матеріальним та процесуальним правом, а з призначенням у грудні 2014 року на посаду «судді Верховного Суду Республіки Крим» прийняла на себе на окупованій території України повноваження судді іншої держави - РФ, яка окупувала та незаконно анексувала цю територію. Здійснення ОСОБА_5 за таких умов «правосуддя» від імені РФ свідчить про порушення нею вимог ст. 65 Конституції України, присяги судді, оскільки забезпечувало становлення та зміцнення окупаційної влади РФ шляхом утворення і функціонування незаконно створених окупаційних органів судової влади РФ на окупованій території України, виконання функцій представника окупаційної судової влади РФ з метою недопущення контролю української влади на території АР Крим, а отже, надання нею допомоги РФ у проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України.

Тобто, як правильно зазначив апеляційний суд, об`єктивна сторона поставленого у вину ОСОБА_5 злочину була нею здійснена до ухвалення рішення про її звільнення з посади судді Апеляційного суду Автономної Республіки Крим.

Як зазначив суд, на свідомий і добровільний характер дій ОСОБА_5 з надання нею допомоги РФ у проведенні підривної діяльності на шкоду суверенітетові та територіальної цілісності України вказує сам характер таких дій, їх послідовність, тривалість у часі та динаміка розвитку. Так, ОСОБА_5 , починаючи з березня 2014 року, не склала своїх повноважень судді Апеляційного суду АР Крим, як суддя не вчинила жодних дій у зв`язку зі своєю мовчазною згодою на автоматичне набуття по факту громадянства іншої країни, продовжила здійснювати «правосуддя» як «суддя Апеляційного суду Республіки Крим», керуючись при цьому матеріальним та процесуальним правом іноземної держави, брала успішну участь у конкурсі на зайняття посади «судді Верховного Суду Республіки Крим», процедура якого передбачала свідоме складання окремих документів та добровільне подання персональних особистих даних про себе і членів своєї сім`ї, та потім здійснювала «правосуддя» на цій посаді, принаймні по 2017 рік.

При цьому суд констатував, що ОСОБА_5 як суддя, отже публічна особа, що наділена правом приймати доленосні рішення від імені держави,а у зв`язку з цим і особливими гарантіями незалежності, мала б розраховувати на те, що і від неї вимагатимуть поважливого ставлення до права. При цьому вибір ОСОБА_5 залишитися проживати на тимчасово окупованій території України, навіть змінити громадянство самі по собі не розглядався місцевим судом як підстава для кримінального переслідування. Однак суд визнав принциповим те, що засуджена у зв`язку з такими рішеннями не склала повноважень судді держави, яку раніше представляла і здійснювати правосуддя від імені якої надалі відмовилася, а навпаки, маючи цей статус, почала здійснювати «правосуддя» від імені держави, яка тим часом окупувала та анексувала частину території України. Крім того, суд зазначив, що ОСОБА_5 , маючи громадянські права, може не підтримувати політичного режиму країни, у якій проживає, працевлаштуватися на території іншої країни тощо, але вона при цьому не має права шкодити суверенітетові та територіальній цілісності України чи надавати іноземній державі будь-яку допомогу в проведенні підривної діяльності проти України на шкоду таким цінностям, тим більше будучи суддею.

При цьому, з досліджених судом листів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 16 лютого 2015 року № 18-2153/15 суддя Апеляційного суду АР Крим ОСОБА_5 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України чи Вищої ради юстиції із заявами про переведення до іншого суду на території України чи про звільнення з посади за загальними обставинами не зверталася, хоча мала таку можливість, оскільки певна кількість суддів у тому числі і Апеляційного суду АР Крим, подали відповідні заяви, у зв`язку з окупацією та припиненням громадянства України.

Зважаючи на зазначене, доводи захисника про неможливість подання

ОСОБА_5 заяви про звільнення з посади судді України з об`єктивних причин, зокрема через відсутність поштового зв`язку, є необґрунтованими. На переконання Суду остання не була позбавлена можливості подати відповідну заяву засобами електронного зв`язку або безпосередньо прибути на неокуповану частину території України.

З оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції ретельно проаналізував і з посиланням на Конституцію України, закони України від

18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України», від 15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим

на тимчасово окупованій території України» спростував посилання захисника

на наявність сумнівів у тому, що ОСОБА_5 свідомо і добровільно подала документи для отримання громадянства РФ та зайняття посади судді цієї країни.

Зокрема, суд констатував, що ОСОБА_5 , продовжуючи з 21 березня

2014 року «правосуддя» до створення і початку діяльності на території АР Крим «судів РФ» та скориставшись переважним правом на заміщення посади судді в утвореному суді РФ - «Верховний Суд Республіки Крим» фактично отримала за законодавством РФ громадянство РФ як необхідну умову такої діяльності, тобто з боку РФ з 21 березня 2014 року за нею автоматично визнається громадянство РФ і вона своїм правом протягом одного місяця заявити про своє бажання зберегти громадянство України не скористалася. Водночас навіть за вказаним законодавством РФ, залишаючи протягом одного місяця з 21 березня 2014 року можливість зберегти громадянам України на території АР Крим громадянство України та не розповсюджуючи на таких громадян України протягом вказаного місця передбачені законодавством РФ обмеження на заміщення державних посад як на осіб, що мають громадянство іншої країни, РФ визнавало за громадянами України, а отже, і за ОСОБА_5 з 21 березня по 21 квітня 2014 року не тільки громадянство РФ, а й громадянство України.

Урахувавши приписи вищезазначених нормативно-правових актів законодавства України суд зазначив, що ОСОБА_5 на час ухвалення вироку залишалася громадянкою України незалежно від місця її проживання, оскільки примусове автоматичне набуття нею як громадянкою України, яка проживає на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною, отже, не може бути підставою для втрати нею громадянства України. Набуття ОСОБА_5 громадянства РФ не впливає на зміст її правових відносин з Україною, за якими вона визнається лише громадянином України.

Беручи до уваги встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини кримінального провадження, Верховний Суд робить висновок,

що застосування ст. 111 КК України в цьому випадку було передбачуваним

і не протирічить вимогам ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Врахував суд і те, що стороною обвинувачення під час досудового розслідування вжито заходів для повідомлення ОСОБА_5 про здійснюване щодо неї кримінальне провадження, зокрема, окрім повідомлень в спосіб, передбачений вимогами КПК України шляхом публікацій в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження в газеті «Урядовий кур`єр» повідомленою про розгляд справи, жодних клопотань, заяв, скарг не подавала, у зв`язку з чим на підставі ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 10.11.2017 року судовий розгляд даного кримінального провадження здійснювався за відсутності ОСОБА_5 в порядку спеціального судового провадження (in absentia), з обов`язковою участю захисника.

Отже, розгляд кримінального провадження судом за відсутності ОСОБА_5 здійснювався на підставі прийнятого рішення про спеціальне судове провадження відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Разом з тим, положення закону щодо здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження не визнані неконституційними і є такими, що узгоджуються зі стандартами, визначеними в Резолюції (75) 11 Комітету Міністрів Ради Європи щодо критеріїв, які регламентують провадження, що здійснюється за відсутності обвинуваченого.

Подальше спеціальне судове провадження здійснювалося з дотриманням вимог ст. 323 КПК України, за участю захисника ОСОБА_4 з повідомленням обвинуваченої шляхом направлення їй повісток про виклик за останньою відомою адресою та публікації інформації про судові засідання в газеті «Урядовий кур`єр».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 297-5 КПК України оголошення про виклик обвинуваченої до суду публікувалися на офіційному сайті вказаного засобу масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також на офіційних веб-сайтах Святошинського районного суду м. Києва, а потім і Київського апеляційного суду.

Таким чином, у цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції врахував специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України), зберігаючи неупередженість та безсторонність під час розгляду справи приділив особливе значення охороні прав і законних інтересів обвинуваченої як учасника кримінального провадження, яке відбувалося за її відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченої була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України

з дотриманням усіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням установлених законом особливостей, які вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, а отже, поріг вимогливості до доказування в такому випадку підвищений.

Вирок суду першої інстанції належним чином умотивований і відповідає вимогам ст. 374 КПК України. Зокрема, в ньому вказано формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, диспозиції статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого засуджену визнано винною, та об`єктивні докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 374 КПК України у зазначеному рішенні суд обґрунтував, що в цьому кримінальному провадженні сторона обвинувачення вжила всіх можливих передбачених законом заходів щодо дотримання прав підозрюваної чи обвинуваченої на захист та доступ до правосуддя з урахуванням установлених законом особливостей для кримінального провадження, у якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження (in absentia).

Тобто суд урахував правові позиції Європейського суду з прав людини (далі

- ЄСПЛ) (справа «Колоцца проти Італії» (Colozza v. Italy) , рішення від 12 лютого 1985 року; справа «Шомоді проти Італії» (Somogyi v Italy), рішення від 18 травня 2004 року та інші), за якими суд під час розгляду справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати, чи були вжиті всі можливі, передбачені законом заходи щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.

Що стосується доводів захисника про те, що засуджена не вчиняла дій, які містили б ознаку інкримінованого злочину, а тим паче у формі «підривної діяльності», то аналогічні доводи були предметом аналізу колегії суддів Верховного Суду в постанові від 06 грудня 2021 року у справі № 756/4855/17.

У згаданому рішенні Верховний Суд зауважив, що термін «підривна діяльність» давно застосовується в міжнародному праві та його визначення розкривається в науковій доктрині.

Зокрема, термін «підривна діяльність» вживається в Деклараціях Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав від 09 грудня 1981 року № 36/103, про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, обмеження їх незалежності й суверенітету від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ) та інших. Ці міжнародні акти зазначені в рішенні суду першої інстанції, а їх системний аналіз дозволяє недвозначно зрозуміти сутність указаного поняття.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи сторони захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, аналогічні тим, які були предметом розгляду в суді першої інстанції та викладені в касаційній скарзі захисника, погодився з наведеними висновками суду першої інстанції.

Разом з тим згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо.

Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити

і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними в ч. 1 ст. 94 КПК України, та сформувати повне й об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих сторонами обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.

Ураховуючи те, що судом касаційної інстанції не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, які би були безумовними підставами для скасування або зміни оскаржених судових рішень, касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , подану в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3