Справа № 463/7039/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/229/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2023 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисників обвинуваченого - адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9

представника потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

оскарженим вироком ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки. Звільнено ОСОБА_7 народження, від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 75000 (сімдесят п`ять тисяч) грн. відшкодування завданої моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 , 21 вересня 2015 року приблизно в 11:00 год., керуючи автомобілем марки «Volkswagen Caddy» р.н. НОМЕР_1 та рухаючись ним по вул. Богданівській у м. Львові в напрямку від вул. Тракт Глинянський, при проїзді нерегульованого пішохідного переходу, біля будинку № 20 по вул. Богданівській, порушив чинні вимоги Правил дорожнього руху України, а саме Р.1, п.1.5; Р.2 п.2.3 б), д); Р.18, п.18.1. Проявив неуважність до дорожньої обстановки, відповідно не відреагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, не надав переваги в русі пішоходам, які рухались нерегульованим пішохідним переходом з права на ліво, що призвело до наїзду на вказаних пішоходів. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Не погоджуючись із оскарженим вироком суду, обвинувачений подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржений вирок скасувати та постановити новий - виправдувальний вирок, яким визнати його невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку з недоведеністю наявності в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що вирок суду першої інстанції постановлений за істотної неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, а також порушення вимог кримінального процесуального закону щодо оцінки доказів.

Досудове розслідування проводилося за процесуального керівництва прокурора, який не володів повноваженнями прокурора у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у даному кримінальному провадженні, передбаченими ст. 36 КПК України. Відсутність постанови про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні в матеріалах досудового розслідування або її непідписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень. У справі відсутня така постанова щодо призначення прокурора ОСОБА_13 . На думку захисту, суд допустив істотну неповноту судового розгляду, оскільки не дослідив питання справжності підпису від імені прокурора ОСОБА_14 у постанові про призначення групи прокурорів від 09.02.2016 року.

Місцем вчинення кримінального правопорушення згідно даних обвинувального акту є вул. Богданівська біля будинку №20 в м. Львові, тобто на території Личаківського району м. Львова. Станом на момент настання події кримінального правопорушення, місце його настання підпадало під юрисдикцію Личаківської районної прокуратури м. Львова або прокуратури м. Львова. Однак, в матеріалах справи відсутнє відповідне процесуальне рішення відповідного керівника зазначених вище прокуратур про призначення прокурора чи групи прокурорів у даному кримінальному провадженні у період часу з 21.09.2015 року по 09.02.2016 року. Захист зазначає, що у 2015 році відбулася реформа органів прокуратури, а саме на виконання Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року в органах прокуратури утворено 178 місцевих прокуратур, які почали діяти з 15 грудня 2015 року. Відтак у справі здійснювалось неналежне процесуальне керівництво прокурором.

Також, доручення про проведення досудового розслідування від 22.09.2015 р. є незаконним та таким, що не може уповноважувати слідчого на проведення досудового розслідування. В ньому не вказано номеру кримінального провадження у межах якого таке винесено. А у вироку суд першої інстанції, вказуючи про безпідставність заперечень захисників з приводу долучення постанови про створення групи слідчих від 25.11.2015 року наводить відомості, які не відповідають дійсності та є надуманими. Окрім того, підпис в постанові про створення групи слідчих від 25.11.2015 року не належить заступнику начальника СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_15 , а виконай іншою особою. Постанова про створення групи слідчих дід 25.11.2015 року (а. с. 232 Том 1) ніколи не виносилась і не могла бути винесеною.

Постанова прокурора про визначення підслідності від 04.11.2015 року була відсутня як в матеріалах досудового розслідування на момент відкриття матеріалів справи стороні захисту, так і відсутня така постанова в матеріалах судової справи. Оголошення підозри та складення обвинувального акту теж здійснено не уповноваженим слідчим.

Сторона захисту вважає, що судом було побудовано висновки на недопустимих доказах, зокрема, це: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 21.09.2015 р. та додатки до такого; протокол проведення слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_10 ; протокол проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_12 ; протокол проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_16 від 09.10.2018 року; висновок експерта №436/15 від 07.10.2015 року, складений за наслідками проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_12 ; висновок експерта у №437/15 від 07.10.2015 року, складений за наслідками проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_10 ; висновок експерта №1/935 від 09.10.2015 року, складений за наслідками проведення судової автотехнічної експертизи технічного стану автомобіля Фольксваген Кадді ; висновок експерта (комісійної судово-медичної експертизи) №184 від 05.12.2017 року; висновок комісійної судової автотехнічної експертизи № 4250 від 14.02.2016 р. ; висновок додаткової комісійної судової авто технічної експертизи № 2090 від 18 вересня 2018 р.

Окрім того, всупереч вимогам ст. 290 КПК України, прокурором не було здійснено повідомлення захисників обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_9 про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування, як і не було доступу до матеріалів досудового розслідування.

Адвокат ОСОБА_8 в останнє судове засідання не з`явився, подав суду заяву про слухання справи за його відсутності за участю адвоката ОСОБА_9 який теж представляє інтереси обвинуваченого ОСОБА_7 .

Потерпіла ОСОБА_10 в судове засідання не з`явилась, подала суду заяву про слухання справи за її відсутності, оскільки її інтереси представляє адвокат ОСОБА_11 , проти апеляційних вимог заперечила у повному обсязі.

За таких обставин, колегія суддів у відповідності до вимог ст. 405 КПК України, постановила слухати справу за відсутності потерпілої ОСОБА_10 та одного із захисників обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь головуючого, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 та представника потерпілої ОСОБА_11 , які заперечили проти апеляційних вимог, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_7 дотримано.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом. Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на позицію, Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Апеляційним судом встановлено, що як показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_7 так і поясненнями потерпілої ОСОБА_10 і свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , повністю підтверджується факт, що 21 вересня 2015 р. приблизно в 11:00 год. відбулась ДТП за участю автомобіля, яким керував ОСОБА_7 внаслідок якої здійснено наїзд на пішоходів ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , які рухались по нерегульованому пішохідному переходу.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 436/15 від 07.10.2015 р., (Том1, а.с. 100-101) у гр. ОСОБА_12 була зафіксована травма тіла у вигляді рани, садна та синців на голові, перелому кісток носу, закритих переломів обидвох кісток правої гомілки, заритого перелому лівої ключиці, синців та саден на правій руці та лівій нозі. Вказані ушкодження заподіяні тупими предметами, могли утворитися 21 вересня 2015 року в момент дорожньо-транспортної пригоди при ударі виступаючими частинами рухомого легкового автомобіля на правій стороні гр. ОСОБА_12 в момент, коли він знаходився у вертикальному чи близькому до нього положенні з наступним падінням на дорожнє покриття на ліву сторону тіла. Дані ушкодження викликали тривалий розлад здоров`я та відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості. Аналіз крові гр. ОСОБА_12 на етанол при поступленні в лікарню в медичних документах відсутній. Судово-медичних даних, про те, що тілесні ушкодження гр. ОСОБА_12 отримав при самовільному падінні на площину, нема.

Висновками автотехнічних експертиз №1/935 від 09.10.2015 (Том 1, а.с. 106-111), №1/934 від 10.10.2015, (Том 1, а.с. 115-118), № 4250 (Том 1, а.с. 156-161), № 2090 (Том1, а.с. 166-172) підтверджується порушення ОСОБА_7 правил дорожнього руху, що спричинило завдання потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Щодо доводів захисників про визнання недопустимими доказів у даному кримінальному провадженні слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Отже не будь яке процесуальне порушення спричиняє недопустимість доказів, а лише ті з них які призвели до істотного порушення прав та свобод людини. В зв`язку з чим описки в висновку експерта та супровідному листі, щодо прізвища слідчого який призначив експертизу не можуть бути достатньою підставою для визнання цих доказів недопустимими.

Згідно вимог п.1, 2 ч. 3 ст. 87 КПК України, на яку посилаються захисники, недопустимими є докази, що були отримані: після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Із змісту вимог ст. 39 КПК України випливає, що визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, уповноважений керівник органу досудового розслідування який організовує досудове розслідування.

З наявної в матеріалах справи постанови про створення групи слідчих від 25 листопада 2015 р. (Том 1 а.с.232) вбачається, що групу слідчих у кримінальному провадженні № 0000710 від 22.09.2015 р. р. складають слідчі ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 .

Заперечення захисників з приводу долучення вказаної постанови до матеріалів кримінального провадження колегія суддів вважає безпідставним, оскільки саме за клопотанням захисників, в судовому засіданні 21.05.2019 р. суд першої інстанції зобов`язав прокурора надати в наступне судове засідання документальне підтвердження повноважень слідчих та прокурорів у даному кримінальному провадженні. В зв`язку з чим долучення судом вказаних документів відбулось в порядку визначеному ст. 317 КПК України 26.09.2019 р. без участі захисників, які в судове засідання не з`явились в зв`язку із зайнятістю у іншому судовому засіданні.

Також постановою про створення групи слідчих від 3 вересня 2018 р. (Том1, а.с. 60) підтверджується законність повноважень слідчого ОСОБА_21 , з моменту винесення даної постанови, яким зокрема проведено слідчий експеримент 19.10.2018 р. за участю свідка ОСОБА_16 .

Згідно постанови Верховного суду від 9 вересня 2020 р. справа № 761/28347/15-к, у якій суд вказує, що реєстр досудових розслідувань є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 Глави 2 Розділу І Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 69 від 17 липня 2012 року, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру та, згідно з частиною 2 статті 84 КПК України, а витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів.

Відповідно до правових висновків Верховного суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду № 756/10060/17, від 31серпня 2022 р., зазначається, що у випадку призначення експертизи слідчим, який не входить до складу визначеної у кримінальному провадженні слідчої групи суд, вирішуючи питання про допустимість даних висновку експерта як доказів, повинен у межах доводів сторін перевірити, чи призвів спосіб призначення експертизи до порушення тих чи інших прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України. У разі визнання доказів недопустимими, суд має вмотивувати свої висновки про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначивши, які саме й чиї права і свободи було порушено і в чому це виражалося.

Щодо доводів захисту про те, що у справі відсутня постанова щодо призначення прокурора ОСОБА_13 , а також того, що суд першої інстанції не дослідив питання справжності підпису від імені прокурора ОСОБА_14 у постанові про призначення групи прокурорів від 09.02.2016 року, то такі апеляційним судом не беруться до уваги з наступних причин.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 37 КПК України, прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.

Розслідування кримінального провадження проводилось слідчими ВРЗСТ СУ ГУНП у Львівській області за процесуального керівництва прокурора ОСОБА_13 . Личаківського відділу Львівської місцевої прокуратури №1, а відповідно до положень ст. 216 КПК України, та у відповідності до територіальної підслідності, оскільки, як і про це вказує сторона захисту, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, ОСОБА_7 вчинено на території Личаківського району м. Львова, а саме на нерегульованому пішохідному переході, біля будинку № 20 по вул. Богданівській, що у м. Львові.

Окрім того, стороною захисту жодного разу не було подано скарги чи зауважень під час досудового розслідування щодо порушень правил підслідності чи проведення слідства та процесуального керівництва у кримінальному провадженні не уповноваженим на це органом. У матеріалах справи такі скарги відсутні, як відсутні і заперечення чи зауваження обвинуваченого ОСОБА_7 з цього приводу у процесуальних документах, які складались слідчим під час вчинення відповідних процесуальних дій.

Відтак, колегія суддів відмовила своєю ухвалою від 26.07.2023 року стороні захисту в проведенні почеркознавчих експертиз на предмет справжності підписів у процесуальних документах прокурора ОСОБА_14 та начальника СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_15 , оскільки такі є безпідставними, окрім того не впливають жодним чином на доведення чи спростування винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а є лише спробою сторони захисту затягнути розгляд кримінального провадження з метою уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності за скоєне.

Отже, не встановлено обставин, які б свідчили, що досліджені в судовому засіданні докази , зокрема : протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 21.09.2015 р. та додатки до такого; протокол проведення слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_10 ; протокол проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_12 ; протокол проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_16 від 09.10.2018 року; висновок експерта №436/15 від 07.10.2015 року, складений за наслідками проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_12 ; висновок експерта у №437/15 від 07.10.2015 року, складений за наслідками проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_10 ; висновок експерта №1/935 від 09.10.2015 року, складений за наслідками проведення судової автотехнічної експертизи технічного стану автомобіля Фольксваген Кадді ; висновок експерта (комісійної судово-медичної експертизи) №184 від 05.12.2017 року; висновок комісійної судової автотехнічної експертизи № 4250 від 14.02.2016 р. ; висновок додаткової комісійної судової авто технічної експертизи № 2090 від 18 вересня 2018 р. - отриманні слідством внаслідок істотного порушення прав та свобод людини або таких, що здобуті з порушенням норм кримінального процесуального права України.

Відтак, колегія суддів вважає, що немає підстав для визнання, зазначених вище доказів недопустимими, як на цьому наполягає сторона захисту, про що і зроблено правильний висновок судом першої інстанції.

Вимоги ст. 290 КПК України - відкриття матеріалів стороні захисту виконані належно та жодних зауважень при проведенні даної процесуальної дії у сторони захисту до слідчих органів не було.

Відповідно до розписки про отримання копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування від 22.11.2018 р., яка міститься у матеріалах справи, підозрюваний ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 отримали копії зазначених вище документів, цього ж дня були повідомленні про закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні та ознайомлені з матеріалами такого. І, знову ж таки, сторона захисту під час вчинення даних процесуальних дій не висловлювала жодних зауважень з приводу будь-якого порушення прав обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування чи конкретним слідчим.

Що стосується клопотання захисту про необхідність повторного дослідження доказів у справі, то згідно положень ст.. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Як встановлено в судовому засіданні апеляційної інстанції, усі докази у кримінальному провадженні були предметом детального дослідження суду першої інстанції, а тому не потребують повторного дослідження. Доводи захисту щодо незгоди із висновками суду першої інстанції по цих доказах, не є підставою для повторного їх дослідження, оскільки це суперечить чинному законодавству, а є лише обраним способом захисту обвинуваченого.

Щодо призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Призначаючи покарання обвинуваченому, судом першої інстанції враховано характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, особу обвинуваченого, його позитивну характеристику з місця проживання, те що він вперше притягався до кримінальної відповідальності, має на утриманні малолітню дитину. Обставин, які пом`якшують чи обтяжуючих покарання в ході судового розгляду не встановлено. При цьому враховується і позиція потерпілої сторони. Відтак, судом першої інстанції вірно обрано обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Відповідно до ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Отже, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке мало місце 21 вересня 2015 р., уже на момент поступлення обвинувального акту до суду - 29 листопада 2018 р. минув трирічний строк, визначений законом для притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 285 КПК України у разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти звільнення його від кримінальної відповідальності з наведених підстав, суд першої інстанції правомірно не закрив кримінальне провадження та не звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності на цій підставі.

Однак, згідно вимог ч. 5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Тому суд першої інстанції правомірно звільнив обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного покарання.

Судом першої інстанції вирішено цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 , у відповідності до положень ст.ст. 23, 1168, 1172 ЦК України, з чим погоджується колегія суддів.

Таким чином, суд першої інстанції належно та повно оцінив і перевірив усі зібрані по справі докази. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли слугувати причиною скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено. Відтак вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405,407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2023 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.1 ст. 286 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4