Справа № 465/344/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/155/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно ст.89 КК України раніше не судимого,-

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_7 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 05 січня 2023 року стосовно ОСОБА_6 , -

встановила:

вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з часу фактичного затримання, а саме з 28.10.2020 року.

Запобіжний захід тримання під вартою ОСОБА_6 до вступу вироку у законну силу залишено без змін.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Згідно вироку, ОСОБА_6 , 27.10.2020 року близько 17:30 год., перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_2 , під час конфлікту з ОСОБА_10 , який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, внаслідок словесної перепалки, яка переросла у бійку між ними, діючи з мотивів особистої неприязні до потерпілого, з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , витягнув із своєї кишені ніж, яким умисно наніс декілька ударів в грудну клітку, в ділянку життєво важливих органів ОСОБА_10 , чим спричинив тілесні ушкодження у виді проникаючої колото-різаної рани грудної клітки зліва з пошкодженням перикарду та лівого шлуночка серця, проникаючої колото-різаної рани грудної клітки справа з пошкодженням правого купола діафрагми та правої долі печінки, які згідно висновку експерта №282/20 від 16.11.2020 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент заподіяння та декілька ударів не проникаючого поранення в паховій ділянці справа, множинних не проникаючих колото-різаних ран грудної клітки зліва, різаної рани верхньої-середньої третини лівого передпліччя, які згідно висновку експерта №282/20 від 16.11.2020 року, відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

На вирок суду прокурор ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, просить оскаржуваний вирок скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років. В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги зазначає, що органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України як закінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вказана кваліфікація дій ОСОБА_6 неправильна, а тому змінив кваліфікацію його дії на ч. 1 ст. 121 КК України.

Як встановлено в ході судового розгляду, виходячи із показань обвинуваченого, потерпілого, свідка ОСОБА_11 , а також із відеозаписів слідчих експериментів, проведених за їх участі, ОСОБА_6 раптово почав наносити тілесні ушкодження ОСОБА_10 , за допомогою розкладного ножа, який придбав безпосередньо перед подією, обвинувачений наносив чисельні удари в життєво важливі органи потерпілого.

Звертає увагу, що згідно, як показань потерпілого і свідка ОСОБА_11 , первинно тілесні ушкодження були нанесені ОСОБА_10 в область живота. Однак, після того, як свідок ОСОБА_11 , контролював поведінку потерпілого, ОСОБА_6 продовжив наносити удари потерпілому, але цього разу в район грудної клітки, як зліва так і справа, тобто в ділянку життєво важливих органів.

Наголошує, що на час нанесення ударів потерпілому, ОСОБА_6 ніхто та нічого не загрожувало. Відтак, після нанесення 1-2 ударів, у нього була можливість зупинитись, вжити заходи для надання потерпілому допомоги, або покинути місце злочину, оскільки вже після заподіяного першого удару ОСОБА_10 не міг чинити опору, однак, обвинувачений нею не скористався, а навпаки продовжував наносити серію ударів ножем, удар за ударом.

Стверджує, що вказані обставини підтверджуються матеріалами кримінального провадження, дослідженими в ході судового розгляду, проте, не враховані судом при вирішення питання про спрямованість умислу ОСОБА_6 на заподіяння смерті потерпілому.

Також, як вбачається із висновку експерта № 282/20 від 16.11.2020 у ОСОБА_10 виявлено наступні тілесні ушкодження: проникаюча колото-різана рани грудної клітки зліва з пошкодженням перикарду та лівого шлуночка серця; проникаюча колото-різана рана грудної клітки справа з пошкодженням правого купола діафрагми та правої долі печінки, які- відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент спричинення; не проникаюче поранення в паховій ділянці справа; множинні не проникаючі колото-різані рани грудної клітки зліва; різана рана верхньої-середньої третини лівого передпліччя, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Із наведеного вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 наносив потерпілому ОСОБА_10 удари ножем в життєво важливі ділянки тіла і таких ударів було більше 5, оскільки, точну кількість експерт визначи ти не зміг про що свідчить фраза у висновку експерта «...множинні не проникаючі колото-різані рани грудної клітки зліва...». Окрім цього, як вбачається із висновку більшість ударів нанесена в ліву частину грудної клітки, тобто в ділянку серця.

Вказані обставини вірно зазначені судом у вироку, однак, враховані тільки при визначені ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, але не враховані судом, як такі, що свідчать про спрямованість умислу ОСОБА_6 на заподіяння смерті потерпілому.

Апелянт вказує, що суд зазначає, що причиною припинення злочинних дій ОСОБА_6 є досягнення мети у вигляді спричинення тілесного ушкодження, проте, такий висновок суперечить обставинам встановленим в ході судового розгляду.

Зокрема, згідно показань потерпілого ОСОБА_10 та протоколу слідчого експерименту за його участю із відеозаписом встановлено, що після того, як вони разом з ОСОБА_6 впали на землю, де останній продовжував наносити тілесні ушкодження, з`явився якийсь перехожий, який почав кричати «поліція», що і змусило обвинуваченого припинити свої дії, а потерпілий в цей час, скористався нагодою та опершись на поручні, розуміючи, що швидка медична допомога не прибуде на місце події досить швидко та зважаючи на наявні у нього тілесні ушкодження, сів у свій автомобіль та поїхав у лікарню, що по вул. Миколайчука у м. Львові, де йому надали кваліфіковану медичну допомогу.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_11 та протоколу слідчого експерименту за його участю із відеозаписом встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 зав`язалась бійка, в ході якої вони валялись на землі, після чого свідок відштовхнув ОСОБА_10 в сторону від ОСОБА_6 та просив його заспокоїтись. Після цього, ОСОБА_12 напав на ОСОБА_10 та знову завдав декілька ударів ОСОБА_10 . Свідок ОСОБА_11 забрав ОСОБА_6 в сторону, таким чином надавши можливість потерпілому покинути місце події і перешкодивши продовженню злочинних дій зі сторони ОСОБА_6 .

Окрім цього, судом не враховано те, що згідно показань обвинуваченого ОСОБА_6 , останній був впевнений, що з потерпілим приїхали три невідомі особи, які не втручались в бійку та знаходились неподалік автобусної зупинку в сторону якої і направився потерпілий після завершення бійки. Відтак, переконання обвинуваченого, що ці особи приїхали з потерпілим та можуть втрутитись в сутичку теж було стримуючим фактором від подальшого переслідування ОСОБА_10 .

Таким чином, із врахуванням обставин встановлених в ході судового розгляду слід прийти до висновку, що причиною припинення злочинних дій ОСОБА_6 відносно потерпілого було не досягнення поставленої мети, а вплив сторонніх чинників, таких як дії перехожих, свідка ОСОБА_11 та надання кваліфікованої медичної допомоги.

Відтак, з урахуванням обраного знаряддя вчинення злочину - розкладного ножа, локалізації поранень, механізму їх заподіяння, кількості нанесених ударів, інтенсивності, причин припинення нанесення ударів та ненастання наслідків, відносин обвинуваченого та потерпілого перед подією (словесна суперечка та образа, яка виникла у обвинуваченого), слід прийти до висновку про наявність у ОСОБА_6 умислу на позбавлення життя потерпілого, який вчинив для цього всі необхідні дії, однак свого злочинного умислу на протиправне заподіяння смерті потерпілого до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, так як під час вчинення злочину потерпілому, з нанесеними множинними ножовими пораненнями в життєво важливі органи та великою крововтратою, все ж таки вдалось втекти з місця події та отримати медичну допомогу.

На думку прокурора, наведені вище обставини свідчать про те, що судом першої інстанції неправильного застосовано закон про кримінальну відповідальність, а дії ОСОБА_6 повинні кваліфікуватись за ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України.

Окрім цього, сторона обвинувачення наполягає, що судове рішення суду першої інстанції є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, зокрема, у зв`язку із м`якістю призначеного покарання.

Судом першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, не враховано повною мірою ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого. Вказане призвело до призначення обвинуваченому несправедливого покарання через його м`якість.

Наголошує, що ОСОБА_6 судом першої інстанції засуджений за вчинення кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів та є злочином проти життя і здоров`я особи. Водночас, враховуючи такі обставини, визначення ОСОБА_6 мінімального строку покарання суперечить засадам призначення покарання та не зможе забезпечити досягнення мети покарання - виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 пояснив, що потерпілий подзвонив йому сам, вимагав зустрічі, був ініціатором цього інциденту, погрожував вбивством. Зазначив, що наміру вбивати потерпілого у нього не було, ніж взяв з собою для самозахисту, оскільки думав, що потерпілий може мати з собою зброю.

В суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_10 пояснив, що конфлікт почався через жінку ОСОБА_6 . ОСОБА_6 наніс йому удар в пах ножем, він відштовхнув його та вони впавли, свідок ОСОБА_11 його тримав, а ОСОБА_6 почав наносити йому різні удари, не пам`ятає куди, люди кричали поліція і вони відійшли.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора, потерпілого та його представника, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку обвинуваченого та його захисника, які подану прокурором апеляційну скаргу заперечили, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи й дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У частині 1 статті 91 КПК України наведені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Серед іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення та мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання колегії суддів суд першої інстанції зазначених вимог дотримався.

Згідно обвинувального акту дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.115 КК України вбивство - це умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Згідно ч.1 ст.15 КК України замахом на кримінальне правопорушення є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому кримінальне правопорушення не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Відповідно до ч.2 ст.15 КК України замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Частиною 1 ст.121 КК України встановлено відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, чи таке, що спричинило втрату будь-якого органу або його функцій, каліцтво статевих органів, психічну хворобу або інший розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, або переривання вагітності чи непоправне знівечення обличчя.

У Постанові Пленуму ВСУ №2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» вказано, що закінчений замах на умисне вбивство особи вчиняється з прямим умислом, коли винна особа усвідомлювала суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно-небезпечні наслідки і бажала їх настання.

При вирішенні питання про наявність у діях особи умислу на вбивство суд повинен виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного, що передувала події, їх стосунки.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство.

Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично були заподіяні.

Крім того, заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості.

А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.

Доводи наведені в апеляційній скарзі прокурора про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України, а не за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 цього Кодексу, суд вважає неспроможними з огляду на наступне.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим, вмотивованим і відповідає фактичним обставинам справи, суд першої інстанції дійшов до такого висновку виходячи з того, що ОСОБА_6 жодного разу не висловлював погрози вбивства на адресу ОСОБА_10 , заподіявши ножові поранення, відійшов від потерпілого в сторону перехожого, якого сприйняв, як особу яка хоче йому завдати ушкодження; коли перехожий втік, ОСОБА_6 , побачив, що потерпілий піднявся з землі, в цей час ОСОБА_11 взявши за ліколь ОСОБА_6 відвів на 1-2 метри в сторону. ОСОБА_6 побачив, як потерпілий стоячи оперся на поручень та в подальшому пішов в напрямку свого автомобіля, однак, ОСОБА_6 в цей час не вчиняв жодних активних дій для позбавлення життя потерпілого ОСОБА_10 , хоча об`єктивно мав таку можливість, оскільки, як встановлено в судовому засіданні силоміць його ніхто не утримував та жодних активних дій ні ОСОБА_11 , ні інші особи не чинили.

Крім цього, суд першої інстанції взяв до уваги те, що при реальній можливості спричинити смерть ОСОБА_10 , з огляду на стан потерпілого, який не втратив свідомості, піднявся з землі, а не впав безпорадно, у обвинуваченого не було підстав вважати, що він досяг злочинної мети, а саме: заподіяв смертельного поранення. При цьому, ні потерпілий, ні інші особи, що знаходилися на місці скоєння злочину, не вчиняли активних дій, які б можна було розцінити як активну протидію злочинним діям, що завадили ОСОБА_6 довести свій умисел на вбивство до кінця. Також суд бере до уваги те, що ОСОБА_6 після нанесення ударів ножем бачив, що потерпілий живий, і не вчинив ніяких інших дій по відношенню до потерпілого, а залишив місце вчинення злочину після того, як побачив, що потерпілий самотужки піднявся та пішов до свого автомобіля. Те, що ОСОБА_6 дійсно бачив, що потерпілий живий, піднявся з землі, оперся на поручень, та в подальшому пішов до свого автомобіля відповідає показам і потерпілого, який зазначив, що піднявся з землі, оперся на поручні та пішов до свого автомобіля, та побачив, як ОСОБА_6 , разом з ОСОБА_13 попрямували в протилежний бік, так відповідає і показанням свідка ОСОБА_14 який також зазначив, що коли ОСОБА_6 відійшов від потерпілого, потерпілий ОСОБА_10 піднявся та попрямував в сторону авомобіля.

Судом враховано і причину припинення злочинних дій ОСОБА_6 , а саме досягнення мети у вигляді спричинення тілесного ушкодження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що не заслуговують на увагу твердження прокурора про те, що завадив обвинуваченому довести свій умисел до кінця свідок ОСОБА_11 , який забрав ОСОБА_15 з місця вчинення злочину, оскільки свідок ОСОБА_11 , будучи допитаним в судовому засіданні в суді першої інстанції, ствердив, що відвів обвинуваченого на 1,5 метри в сторону і останній жодних активних дій, які б були спрямовані на його бажання наносити потерпілому ще удари не вчиняв, вони розвернувшись пішли разом в двір будинку.

Так, місцевий суд вірно констатував, що у ОСОБА_6 був умисел на спричинення потерпілому тілесного ушкодження. При цьому, зважаючи на те, що обвинувачений не мав конкретного умислу щодо тяжкості тілесних ушкоджень, місцевий суд обгрунтовано кваліфікува дії ОСОБА_6 виходячи зі ступеню тяжкості фактично спричинених тілесних ушкоджень.

Крім зазначеного, висновок місцевого суду у вироку про спрямованість умислу ОСОБА_6 на заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження ґрунтується на аналізі досліджених у судовому засіданні та ретельно перевірених судом доказів, зокрема:

показаннях обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , експерта ОСОБА_17 ; протокол огляду місця події від 27.10.2020; протокол додаткового огляду місця події від 28.10.2020; протокол огляду місця події від 27.10.2020; протокол огляду місця події від 27-28.10.2020; протокол затримання особи; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.10.2020; протокол пред`явлення особи для впізнання від 28.10.2020 року; висновок експерта №282/20; висновок експерта №6966 від 22.12.2020; висновок експерта №1551/2020-ім; висновок експерта №1554/2020-ім; висновком експерта №1549/2020-ім; висновок експерта №1548/2020-ім; висновок експерта №1552/2020-ім; висновок експерта №1868/2020-ім; висновок експерта №1867/2020-ім; протокол огляду речей від 28.10.2020; протокол проведення слідчого експерименту від 08.12.2020; протокол проведення слідчого експерименту від 21.12.2020 року; протокол проведення слідчого експерименту від 05.11.2020.

Також судом досліджено такі процесуальні рішення, документи та інші матеріали: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань; постанову слідчого СВ Франківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_18 від 28.10.2020; постанову слідчого СВ Франківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_18 від 28.10.2020; постанову слідчої СВ Франківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_19 від 28.10.2020 року; постанову начальника СВ Франківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_20 від 28.10.2020; постанову заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_21 від 28.10.2020; постанову слідчого СВ Франківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_18 від 28.10.2020; ухвалу слідчого судді Франківського районного суду м.Львова від 02.11.2020; рапорт ст. о/у Франківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_22 , постанову слідчої Франківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_18 від 04.11.2020; постанову слідчої Франківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_18 від 05.11.2020; постанову слідчої Франківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_18 від 05.11.2020; постанову слідчої Франківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_18 від 05.11.2020; постанову слідчої Франківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_18 від 05.11.2020; постанову першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_23 від 19.11.2020; постанову першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_23 від 19.11.2020; постанову заступника начальника управління начальника відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя і здоров`я особи СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_24 від 30.11.2020; постанову слідчого СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_25 від 01.12.2020; постанову слідчого СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_25 від 08.12.2020; постанову слідчого СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_25 від 08.12.2020; заяву потерпілого ОСОБА_10 від 08.12.2020 року.

При цьому, покликання прокурора на висновок експерта № 282/20 від 16.11.2020 р., як на доказ винуватості ОСОБА_6 у вчиненні закінченого замаху на вбивство ОСОБА_10 , є необґрунтовані, оскільки відповідно до даного висновку у потерпілого виявлено тілесні ушкодження, що і було враховано місцевим судом при кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність у матеріалах кримінального провадження об`єктивних доказів наявності прямого умислу у ОСОБА_6 на вбивство ОСОБА_10 .

При цьому, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що згідно встановлених обставин, які підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами, обвинувачений діяв із невизначеним умислом, тобто бажав настання шкідливих наслідків для потерпілого, однак не мав чіткого уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків, тому він повинен нести відповідальність за фактично заподіяне.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові № 5-32кс 12 від 31 січня 2013 року, відповідно до якої замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату, тобто наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо особа не мала наміру досягнути певних наслідків, то вона не могла й вчинити замаху на їх досягнення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, відповідають фактичним обставинам справи, які судом встановлено повно.

Апеляційна скарга прокурора не містить правових підстав для скасування оскаржуваного вироку, а відтак відсутні підстави для її задоволення.

За таких обставин, підстав ставити під сумнів правильність висновків суду першої інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст.121 КК України апеляційний суд не вбачає.

Суд першої інстанцій з додержанням вимог безсторонності повністю дослідив надані сторонами докази у справі, яким надав відповідну оцінку виклавши мотиви свого рішення у вироку.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а вирок Франківського районного суду м. Львова від 05 січня 2023 року стосовно ОСОБА_6 - без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Франківського районного суду м. Львова від 05 січня 2023 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4