Справа № 303/6709/22
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.12.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді судове провадження 11-сс/4806/518/22 за апеляційною скаргою прокурора Мукачівської окружної прокуратури ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.10.2022.

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ Мукачівського РУП ГУ НП в Закарпатській області про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000874 від 01.10.2022 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, а саме: транспортного засобу марки «IVECO» д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом «KOGEL SNCO 24» д.н.з. НОМЕР_2 , товарно-транспортну накладну № 29 від 30.09.2022 на 1 аркуші у двох примірниках, CMR 29092022/1 на 4 аркушах, накладну № 07 від 30.09.2022 на 1 аркушу у двох примірниках, контрольний талон за документом від 30.09.2022 MRN на 2 аркушах.

В обґрунтування клопотання слідчий вказав на те, що 30.09.2022 до чергової частини Мукачівського РУП ГУ НП в Закарпатській області надійшов рапорт від інспектора ВП Ужгородського РУП про те, що ним 30.09.2022 було зупинено транспортний засіб марки ««IVECO» д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом «KOGEL SNCO 24» д.н.з. НОМЕР_2 із завантаженим товаром невідомого походження та товаросупровідними документами сумнівного походження.

В ході огляду місця події 30.09.2022, а саме узбіччя дороги вул. Крилова в м. Мукачеві, було вилучено транспортний засіб марки ««IVECO» д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом «KOGEL SNCO 24» д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , і який поміщено на територію під охороною за адресою м. Мукачево, вул. Ужгородська, 42. Крім того, водій вищевказаного автомобіля ОСОБА_7 добровільно надав працівникам поліції документи, а саме: товарно-транспортну накладну № 29 від 30.09.2022 на 1 аркуші у двох примірниках, CMR 29092022/1 на 4 аркушах, накладну № 07 від 30.09.2022 на 1 аркушу у двох примірниках, контрольний талон за документом від 30.09.2022 MRN на 2 аркушах. Всього вилучено документів на 10 аркушах, які упаковано до паперового конверту та опечатано.

01.10.2022 постановою слідчого СВ Мукачівського РУП ГУ НП в Закарпатській області вилучені вищевказані документи, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000874 від 01.10.2022.

-2-

Необхідність накладення арешту на майно слідчий обґрунтував тим, що вилучені речі, документи можуть зберігати на собі сліди вчинення кримінального правопорушення та необхідні для проведення судових експертиз, а також те, що є знаряддям вчинення злочину і мають значення речового доказу у цьому кримінальному провадженні.

Відмовляючи у задоволення клопотання, слідчий суддя вказав на відсутність достатніх мети та підстав, які відповідали б критеріям, передбаченим ст. 170 КПК України, для накладення арешту на зазначене в клопотанні слідчого майно. Докази, які визнані постановою слідчого СВ Мукачівського РУП ГУ НП в Закарпатській області від 01.10.2022 речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000874 від 01.10.2022, за своїми ознаками викликають сумніви у їх походженні, оскільки дані документи, визнані речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000621 від 23.07.2022. Разом з тим, слідчим суддею констатовано, що ні в змісті поданого слідчим клопотання про арешт майна, ні в доданих до нього документах, немає відомостей про докази, які б вказували на причетність ОСОБА_6 як власника транспортних засобів так і ОСОБА_8 , як водія, який надав товаротранспортні документи, до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, крім того, слідчим не надано належних та допустимих доказів, підстав, вважати, що транспортний засіб з напівпричепом є речовим доказом у даному кримінальному провадженні, а також доказів, які доводять законність їх зберігання на території під охороною за адресою: м. Мукачево, вул. Ужгородська, 42. Тобто відсутні докази правомірності знаходження транспортних засобів на вищезазначеній території, відсутня згода власника земельної ділянки щодо знаходження та зберігання майна. За таких обставин арешт майна, зазначеного у клопотанні, є неспівмірним завданням кримінального провадження, обмеженням прав його власника і призведе до наслідків, які суттєво позначаться на його законних інтересах, як власника. Враховуючи викладене, слідчий суддя прийшов до висновку, що слідчим не надано достатніх і належних доказів тих обставин, на які він послався у клопотанні про арешт майна, тому наведені обставини свідчать про відсутність підстав для задоволення клопотання про накладення арешту на майно.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого задовольнити. Посилається на ті самі доводи, які наведені у клопотанні та наполягає на тому, що вказані вилучені речі визнані речовими доказами, є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Вважає, що стороною обвинувачення доведена необхідність арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 частини 1 статті 170 КПК України, оскільки є достатні підстави вважати, що вказане у клопотанні майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98, 167 КПК України та існує можливість використання даного майна, як доказів у кримінальному провадженні.

Судове провадження розглядається за відсутності власників майна, неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин їх неявки.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

-3-

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370, 372 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Положеннями ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження. Розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

-4-

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 цього Кодексу.

Відповідно до змісту ч. 5 ст. 237 КПК України, при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи вважаються тимчасово вилученим майном.

Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні про арешт майна повинно бути зазначено правові підстави, тобто законні підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна. Вказана норма узгоджується зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до якої, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону. Таким чином, суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посилання на норму закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд приходить до висновку про те, що слідчий суддя в повній мірі дотримався вищевказаних вимог закону та практики ЄСПЛ, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволені клопотання слідчого про накладення арешту на тимчасово вилучене майно у рамках зазначеного кримінального провадження.

З матеріалів судового провадження вбачається, що СВ Мукачівського РУП ГУ НП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000874 від 01.10.2022за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України.

03.10.2022 до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області надійшло клопотання слідчого СВ Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000874 від 01.10.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України.

03.10.2022 ухвалою слідчого судді у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна відмовлено.

У випадку, передбаченому п. 1, 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд, відповідно до вимог ч. 2 ст. 173 КПК України, повинен враховувати, в тому числі, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України).

-5-

Відповідно до положень ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 цього Кодексу.

Аналізуючи зміст клопотання слідчого апеляційний суд прийшов до висновку, що слідчим не дотримані вимоги наведених вище норм кримінального процесуального закону.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно ст. 94, 132, 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

З матеріалів судового провадження вбачається, що слідчий суддя у відповідності до вимог ст. 170-173 КПК України, з`ясував всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна, в тому числі належно перевірив наведені в клопотанні слідчим доводи щодо необхідності накладення арешту на майно, а саме: транспортний засіб марки «IVECO» д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом «KOGEL SNCO 24» д.н.з. НОМЕР_2 , товарно-транспортну накладну № 29 від 30.09.2022 на 1 аркуші в двох примірниках, CMR 29092022/1 на 4 аркушах, накладну № 07 від 30.09.2022 на 1 аркушу в двох примірниках, контрольний талон за документом від 30.09.2022 MRN на 2 аркушах та прийшов до правильного висновку про не доведення слідчим необхідності арешту цього майна, у зв`язку з відсутністю обґрунтування мети та підстав, з якими потрібно здійснити арешт майна у відповідності до вимог ст. 170, 171 КПК України.

Слідчим суддею належно враховано, що згідно п. 3 ч. 2 ст. 167 КПК України, на майно може бути накладено арешт, коли встановлено, що воно є предметом кримінального правопорушення, а не в разі припущення, що майно може бути предметом кримінального правопорушення, як про це зазначає у клопотанні прокурор, до того ж, не визначивши правову природу та належність тимчасово вилученого майна.

-6-

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про накладення арешту на майно, слідчий суддя правильно врахував той факт, що обмеження права власності є недопустимим, відтак рішення слідчого судді в частині відмови в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, є законним та обґрунтованим, вирішено з дотриманням вимог ст. 170-173 КПК України, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженим та оціненими судом.

Крім того, слідчим суддею обґрунтовано встановлено, що власнику майна ОСОБА_6 та водію ОСОБА_9 , підозри у вказаному провадженні не оголошено, стороною обвинувачення не доведено необхідність подальшого втручання у володіння заявниками своїм майном.

Вказані обставини в сукупності, колегія суддів вважає таким, що підтверджують те, що слідчим недотримані вимоги ч. 2 ст. 171, ч. 5 ст. 132 КПК України, згідно яких при підготовці клопотання про арешт майна і під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про накладення арешту на транспортний засіб марки «IVECO» д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом «KOGEL SNCO 24» д.н.з. НОМЕР_2 , товарно-транспортну накладну № 29 від 30.09.2022 на 1 аркуші в двох примірниках, CMR 29092022/1 на 4 аркушах, накладну № 07 від 30.09.2022 на 1 аркушу в двох примірниках, контрольний талон за документом від 30.09.2022 MRN на 2 аркушах, слідчий суддя правильно врахував той факт, що клопотання слідчого не містить обґрунтування мети і підстав для арешту у відповідності до вимог ст. 170, 171 КПК України, відтак рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, вирішено з дотриманням вимог ст. 170-173 КПК України, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженим та оціненими слідчим суддею, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотання слідчого як такого, що внесено до суду за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника та володільця майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

З матеріалів судового провадження вбачається, що всупереч вимогам ст. 132 КПК України, слідчий у клопотанні не вказав і не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні. При цьому клопотання слідчого не містить за своїм змістом правових підстав, за якими арешт майна в даному випадку є необхідним з метою виконання завдань в даному кримінальному провадженні.

Слідчий не довів, що зазначене у клопотанні майно, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, тобто є матеріальними об`єктами, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, і що їх арешт є єдиним можливим засобом їх дослідження і збереження як доказів кримінального правопорушення.

Жодного доказу, який підтвердив би припущення слідчого про необхідність накладення арешту на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, матеріали клопотання не містять, не доведено підставу для такого арешту, а також не наведено наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України, тому слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку, що у задоволенні клопотання необхідно відмовити.

-7-

Таким чином вірним є висновок слідчого судді, про відсутність підстав вважати, що майно, на яке слідчий просив накласти арешт, є доказом кримінального правопорушення та накладення арешту є необхідним для його збереження.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про накладення арешту на майно, слідчий суддя правильно врахував той факт, що клопотання слідчого не містить обґрунтування мети і підстав для арешту у відповідності до вимог ст. ст. 170, 171 КПК України, відтак рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, вирішено з дотриманням вимог ст. ст. 170-173 КПК України, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженим та оціненими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи були предметом перевірки та розгляду слідчим суддею і підстав для їх задоволення не встановлено. Зазначені мотиви не дають підстав для зміни чи скасування ухвали слідчого судді і накладення арешту на майно в арешті якого відмовлено.

Порушень норм кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

При прийнятті рішення колегія суддів також враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; що під час розгляду судової справи прокурор не заявляв клопотань про приєднання до матеріалів судового провадження доказів (документів), які б підтверджували обґрунтованість доводів поданого ним клопотання чи могли б істотно вплинути на вищевказані висновки апеляційного суду; а також положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги.

Керуючись ст. 170, 172, 404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора Мукачівської окружної прокуратури ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.10.2022, якою відмовлено у задоволенні клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні № 0000874 від 01.10.2022,- без мін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: