справа № 208/2700/17
№ провадження 1-кс/208/77/23
УХВАЛА

Іменем України

18 січня 2023 р. м. Кам`янське

Слідчий суддя Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кам`янське Дніпропетровської області клопотання слідчого СВ Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , погоджене прокурором Кам`янської окружної прокуратури, про арешт майна в межах кримінального провадження № 0000009 від 10.02.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України, -

встановив:

Слідчий звернувся до слідчого судді із вказаним клопотанням, просив накласти арешт шляхом заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо переходу, тому числі, шляхом відкриття нових розділів в Єдиному державному реєстрі права власності на нерухоме майно, припинення, та скасування права власності відносно нерухомого майна: об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_5 , а також заборонити приватним, державним виконавцям та посадовим та службовим особам державного підприємства «СЕТАМ» (ідентифікаційний код юридичної особи 39958500) вчиняти будь-які дії спрямовані на ініціювання та здійснення відчуження об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_5 .

Клопотання вмотивоване тим, що слідчим відділом Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0000009 від 10.02.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 197-1 КК України, за фактом самовільного будівництва господарських будівель та споруд невстановленими особами на самовільно занятих ділянках у водоохоронній смузі р. Дніпро у м. Кам`янському.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано об`єкт нерухомого майна за № 104 житловий будинок, загальною площею 38,5 (кв.м), житловою площею 16,7 (кв.м), Опис: А-1 житловий будинок, а1-веранда, а-1-1 навіс, Б-1 сарай, В-1 сарай. Дата реєстрації 28.10.2020, підстава: рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 572, виданий 11.11.2009, видавник: Виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради, форма власності приватна зареєстрована за ОСОБА_5 .

07.10.2022 проведено огляд місця події на підставі ухвали слідчого судді від 09.09.2022 за адресою: АДРЕСА_1 . Огляд проводився за участю інженера геодезиста ОСОБА_6 та інженера геодезиста ОСОБА_7 .

Постановою слідчого від 07.10.2022 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні за № 0000009 відомості про яке внесені 10.02.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України:

об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано об`єкт нерухомого майна за № 104 житловий будинок, загальною площею 38,5 (кв.м), житловою площею 16,7 (кв.м), Опис: А-1 житловий будинок, а1-веранда, а-1-1 навіс, Б-1 сарай, В-1 сарай.

Означене нерухоме майно визнано речовим доказом оскільки нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 житловий будинок, загальною площею 38,5 (кв.м), житловою площею 16,7 (кв.м), Опис: А-1 житловий будинок, а1-веранда, а-1-1 навіс, Б-1 сарай, В-1 сарай, містять відомості про право власності, які можуть бути використанні в якості речового доказу, для доказування факту та обставини вчинення даного кримінального правопорушення. Також вищезазначене майно є об`єктом протиправних дій, внаслідок якого була завдана майнова шкода.

Згідно акту обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки від 18.11.2022, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з наданим планом земельної ділянки та даними геодезичного вимірювання, знаходиться на відстані 24,79 метрів від урізу р. Дніпро.

Слідчий вважає, що з метою збереження речового доказу, оскількиіснує ризик псування, передачі, відчуження або використання у інший спосіб, необхідно накласти арешт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Слідчий ОСОБА_4 в судовому засіданні клопотання підтримав, посилаючись на обставини, викладені у його резолютивній частині, просив задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 також на заявленому клопотанні наполягала, посилаючись на те, що будинок збудований самочинно, без дозвільних документів. Будівництвом даного будинку було порушено норми Земельного Кодексу України та завдано шкоди інтересам держави.

Слідчий суддя, вислухавши пояснення слідчого та прокурора, дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступного.

З положень ч. 1 ст. 170 КПК України слідує, що арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу, а саме: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову (ч. 3 ст. 170 КПК України).

При цьому, ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при вирішенні питання надання накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного і перебувають у нього з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову.

Частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Крім того, ч. 11 ст. 170 КПК України вказує, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Також, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Зокрема, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Так, і у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар» для особи. У судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, не містить законних правових підстав для арешту майна, вказівок на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості можливого правопорушення і становить особистий і надмірний тягар для фактичного володільця майна, адже однозначно порушує «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Надані органом досудового розслідування докази не утворюють достатню сукупність для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, також слідчим та прокурором не доведено ризик відчуження нерухомого майна, зазначеного в клопотанні.

За таких обставин, слідчий суддя, враховуючи вказану у клопотанні правову підставу для арешту майна, наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки органом досудового розслідування не обґрунтовано розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та не доведено наявність обставин, які підтверджують, що незастосування заходу забезпечення кримінального провадження призведе до нівелювання доказового значення предмету клопотання, тобто відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.

Керуючись викладеним та ст. 170-173 КПК України, слідчий суддя

постановив:

У задоволенні клопотання слідчого СВ Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , про арешт майна в межах кримінального провадження № 0000009 від 10.02.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1