У Х В А Л А

25.11.2022 року місто Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_1 , з участю прокурора ОСОБА_2 , підозрюваного - ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , секретаря судових засідань - ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду клопотання старшого слідчого Шостого слідчого відділу ( з дислокацією у м. Ужгороді) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові ОСОБА_6 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, Київської області, громадянина України, з вищою освітою, військовослужбовця ЗСУ військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період на посаді - комірника групи зберігання боєприпасів до наземної артилерії польових артилерійських складів роти забезпечення боєприпасами батальйону логістики, - сержанта резерву запасної роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», одруженого, має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, працює в ПП "Гранд Ікс-Спорт" на посаді менеджера з оптової торгівлі, раніше не судимого, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, -

В С Т А Н О В И В :
Старший слідчий Шостого слідчого відділу ( з дислокацією у м. Ужгороді) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді з даним клопотання, обгрунтовуючи його наступним.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24.02.2022 № 2102-IX, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня

2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 17.08.2022 № 573/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань 24.02.2022 Президент України видав Указ № 69/2022 про оголошення на території України загальної мобілізації, яка проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

02.03.2022 Наказом № 50 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_7 , громадянин ОСОБА_3 , призначено на посаду комірника групи зберігання боєприпасів до наземної артилерії польових артилерійських складів роти забезпечення боєприпасами батальйону логістики, - сержант резерву запасної роти військової частини НОМЕР_1 , який призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до мобілізаційного плану на військову службу 02.03.2022.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Відтак, з моменту відправлення до військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_3 набув статусу військовослужбовця.
Під час проходження служби, військовослужбовець, молодший сержант ОСОБА_8 зобов`язаний був дотримуватися нижчевикладених вимог нормативно-правових актів.
Вимогами статей 17, 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісностіУкраїни є обов`язком громадян України.

Статті 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначають, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.

Будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, військовослужбовець повинен у своїй повсякденній діяльності дотримуватись вимог: статей 11, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, згідно з якими військовослужбовці постійно повинні свято та непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрими, дисциплінованими, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), знати та виконувати свої обов`язки та додержуватись вимог статутів Збройних Сил України, бути зразком високої культури, скромності і витримки, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому; статей 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до яких військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця дотримуватися Конституції та Законів України, зміцнювати військове товариство, виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливим і додержуватися військового етикету, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; право командира віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 17 Закону України Про оборону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Військове командування, військовослужбовці, добровольці Сил територіальної оборони Збройних Сил України, працівники правоохоронних органів, які відповідно до своїх повноважень беруть участь в обороні України, особи, визначені Законом України "Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України", під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань з оборони України із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння), зобов`язані дотримуватися законів та звичаїв війни та застосування збройної сили, визначених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до вимог ст. 29 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України заступник командира запасної роти з морально психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_9 , являється начальником за військовим званням відносно солдата ОСОБА_3 , який в силу приписів ст.ст. 29, 35, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний неухильно виконувати відданий йому наказ у зазначений начальником термін.

Незважаючи на викладене, військовослужбовець Збройних Сил України військової частини НОМЕР_1 , сержант резерву запасної роти, ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби за наступних обставин. Так, 02 вересня 2022, приблизно о 12.00 год., на території Мукачівської ділянки військового полігону (військове містечко № НОМЕР_2 ) військової частини НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_3 , під час шикування особового складу запасної роти військової частини НОМЕР_1 , заступником командира запасної роти з морально психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_9 , який є начальником за військовим званням відносно військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_3 , особовому складу запасної роти військової частини НОМЕР_1 , в тому числі й солдату ОСОБА_3 , доведено до виконання письмовий наказ командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_11 за №1441 від 31.08.2022 «Про організацію переміщення особового складу військової частини НОМЕР_1 », та список особового складу запасної роти військової частини НОМЕР_1 , який буде переміщений у визначений район виконання бойових завдань, за раніше визначеним розрахунком і формою (додаток № 1 до вказаного наказу).

У відповідності до п. 2 вказаного наказу командирам підрозділів до 16.00 год. 02.09.2022 зосередити особовий склад зведеного підрозділу з особистими речами в Мукачівській ділянці полігону № НОМЕР_2 та передати в підпорядкування командиру зведеного підрозділу. Переміщення особового складу та майна зведеного підрозділу до станції завантаження здійснити в термін до 17.00 год. 02.09.2022 транспортом виділеним адміністрацією. У п. 3 зазначеного наказу зафіксовано, що завантаження особового складу та майна зведеного підрозділу на залізничний транспорт здійснити на станції «Інтерпорт» (м. Мукачево) в термін до 18.00 02.09.2022.

Однак, солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем, призваним на військову службу під час мобілізації, на особливий період, обізнаним із порядком проходження, несення внутрішньої служби, порядком віддання, виконання наказів військовослужбовцями, в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст.ст. 11, 29, 35, 37, 49, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст. 1, 11, 17 Закону України «Про оборону України», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки, свідомо бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, приблизно о 16:30 год. 02.09.2022 перебуваючи на території ІНФОРМАЦІЯ_3 (військове містечко № НОМЕР_2 ) військової частини НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_3 , маючи об`єктивну можливість виконати наказ командира, без поважних причин та без законних на те підстав, публічно, у присутності інших військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , відкрито відмовився виконати наказ начальника командира військової частини НОМЕР_1 №1441 від 31.08.2022, шляхом відмови у вибутті дорайону виконання бойових завдань у складі запасної роти військової частини НОМЕР_1 , згідно списків особового складу за раніше визначеним розрахунком і формою додатком № 1 до вказаного наказу.

За таких обставин, ОСОБА_3 , органом досудового слідства обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, непокорі, тобто інше умисне невиконання наказу, вчиненій в умовах воєнного стану.

19.11.2022 відносно ОСОБА_3 складено та вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину сторона кримінального провадження сторона кримінального провадження слідчий підтверджує зібраними доказами та матеріалами кримінального провадження.

Слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про обрання відносно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину проти встановленого порядку несення військової служби, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років і тому з метою забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного, запобігання продовженню злочинної діяльності та можливого ухилення від досудового слідства виникла необхідність в обранні запобіжного заходу.

Сторона кримінального провадження слідчий вказує на існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_3 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, інших учасників кримінального провадження, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Таким чином, на думку сторони обвинувачення, інший запобіжний захід, окрім як тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного у кримінальному провадженні.

Прокурор в судовому засіданні підтримав клопотання та просив його задовольнити з підстав, викладених у його змісті.

Захисник та підозрюваний просили обрати інший запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі. Зокрема сторона захисту акцентує увагу на тому, що підозрюваний має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, працює. Сторона захисту вказує, що всі покладені на ОСОБА_3 процесуальні обов`язки в даному кримінальному провадженні, останній виконував належним чином. З цих підстав вважають занадто суворим заходом обрання відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, і тому просять обрати більш м`який запобіжний захід.

Заслухавши пояснення прокурора з приводу внесеного клопотання, думку підозрюваного та його захисника, дослідивши матеріали внесеного клопотання, приходжу до наступного висновку.

Згідно ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті.

Під час розгляду клопотання слідчим суддею встановлено, що органом досудового слідства - Шостим слідчим відділом ( з дислокацією у м. Ужгороді) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0000248 від 17.11.2022, за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

В рамках даного кримінального провадження розслідуються обставини кримінального правопорушення щодо відмови військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_3 02.09.2022 року виконувати наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 31.08.2022 року № 1441 щодо переміщення особового складу запасної роти в район виконання бойових завдань за призначенням, чим проігнорував порядок несення військової служби.

За таких обставин, ОСОБА_3 , органом досудового слідства підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, непокорі, тобто інше умисне невиконання наказу, вчиненій в умовах воєнного стану.

19.11.2022 відносно ОСОБА_3 складено та вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину сторона кримінального провадження сторона кримінального провадження слідчий підтверджує зібраними доказами та матеріалами кримінального провадження, а саме: витягом з наказу про призов за мобілізацією та призначення на посаду; витягом з наказу про відрядження ; показаннями військовослужбовців, які були присутні під час доведення наказу ОСОБА_3 ; довідкою військово-лікарської комісії від 11.07.2022 №475/1277.

Сторона кримінального провадження ставить питання щодо обрання відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, мотивуючи його існуванням ризиків того, що останній, обґрунтовано підозрюючись у вчиненні злочину, який відноситься до категорії тяжких, може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків.

Як вбачається з матеріалів досудового розслідування ОСОБА_12 , підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

У відповідності до п.9 Листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №511-550/0/4-13 від 04.04.2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» виключною (єдиною) метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК. Слідчий суддя, суд має зважати, що слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу за відсутності для цього підстав, передбачених ст. 177 КПК. Тому в разі розгляду відповідного клопотання, не підкріпленого визначеними у КПК метою та підставами, останнє має бути відхилено.

Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК та не підлягає розширеному тлумаченню. Запобіжний захід застосовується з метою запобігання спробам підозрюваного, обвинуваченого (ризикам):

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-які з речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Урахування такої обставини для прийняття рішення передбачає встановлення правдоподібності та достовірності заявлених органом досудового розслідування фактичних обставин;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому ця особа підозрюється, обвинувачується.

Відповідно п.3 абз.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» від 25.04.2003 року №4, запобіжні заходи застосовується за наявності підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений буде намагатись ухилятися від слідства або суду, перешкоджати встановленню істини по кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Разом з тим взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку з чим такий обирається лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають норм КПК України, і його належної поведінки.

В п. 13.3 вищевказаної Постанови роз`яснено, що обов`язковою умовою взяття під варту (виходячи з його правової природи) має бути обґрунтована впевненість судді в тому, що більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.

Це можливо, коли особа немає постійного місця проживання, зловживає спиртними напоями чи вживає наркотичні засоби, продовжує вчиняти злочини, підтримує соціальні зв`язки негативного характеру, порушила умови запобіжного характеру, не пов`язаного з позбавленням волі, раніше ухилялася від слідства, суду чи виконання судових рішень.

Відповідно до мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 липня 2003 року №14-рп/2003 в справі №1-23/2003, тяжкість злочину законом не визначається, як підстава для застосування будь якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту, і при цьому, за своєю правовою природою запобіжний захід не є кримінальним покаранням.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

При дослідженні доданих до клопотання доказів, не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованої підозри про причетність гр. ОСОБА_3 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України. Обґрунтованість підозри стверджується наявними в долучених на обґрунтування клопотання документах даними, які на даній стадії процесу є достатніми для висновку про обґрунтованість підозри.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Слідчий суддя враховує, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що підозра ОСОБА_3 у вчиненні даного кримінального правопорушення за відсутності фактичних даних, які б свідчили про те, що інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити його належної поведінки та виконання процесуальних обов`язків, передбачених КПК України, не є підставою для обрання найбільш суворої міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

Оцінюючи доводи слідчого та прокурора про необхідність обрання ОСОБА_3 міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою уникнення від притягнення до кримінальної відповідальності, впливу на свідків, суд констатує, що їх можливе настання не доведено прокурором жодним доказом. Також прокурором не доведено те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявність ризиків, зазначених у ст. 177 цього кодексу, враховуються обставини, передбачені ст. 178 КПК України.

Згідно ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Також при обранні виду запобіжного заходу враховуються й вимоги п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Згідно з висновком, викладеним ЄСПЛ у справі "Ілійков проти Болгарії" від 26 липня 2001 року, не арештований, а сторона обвинувачення повинна продемонструвати дані, які свідчать з достатнім ступенем переконливості, що арештованому необхідно знаходитися під вартою.

У контексті достатності підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою як найбільш суворого, ЄСПЛ у рішенні у справі "В. проти Швейцарії" від 26 січня 1993 року дійшов висновку, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки в залежності від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховуватись від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою. У рішенні у справі "Мамедова проти РФ" від 01 червня 2006 року Суд констатував, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови).

При цьому на користь звільнення свідчать відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, роботи, усталений спосіб життя, наявність утриманців, відсутність спроб ухилитися від правосуддя (Справа Європейського суду з прав людини «Пунцельт проти Чехії»).

Посилання прокурора на те, що ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, відносяться до категорії тяжких, не може безумовно свідчити про те, що підозрюваний у випадку застосування до нього іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, може переховуватись від органів досудового слідства або суду. Більш того, прокурор не вказав які небудь риси особистості або поведінки підозрюваного, які б виправдали їхній висновок про наявність небезпеки, що ОСОБА_3 має намір переховуватись від органів досудового слідства або суду (про необхідність оцінки таких обставин при обранні судом запобіжного заходу зазначив ЄСПЛ у рішенні у справі "Мамедова проти РФ" від 01 червня 2006 року).

Так встановлено, що ОСОБА_3 має постійне місце проживання, постійне місце роботи, по місцю роботи характеризується з позитивної сторони, скарг на негідні вчинки з її боку матеріали клопотання не містять.

Окрім того, ОСОБА_3 має на утриманні двох неповнолітніх дітей та з його слів утримує тяжкохвору матір дружини, що підтверджує доданими до клопотання письмовими доказами.

Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Відповідно до п. «с» ч.1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

На підставі викладеного вище слідчий суддя приходить до переконання, що в судовому засіданні органом досудового слідства не надано суду належних доказів, які б підтверджували переховування підозрюваного від органу досудового розслідування, його впливу на свідків чи невиконання процесуальних обов`язків в даному кримінальному провадженні. При вивченні всіх обставин даної справи, слідчий суддя приходить до висновку, що слідчим не наведено достатність підстав, що виправдовують обрання відносно підозрюваного ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який по суті є найсуворішим .

Узагальнюючи все вищезазначене, приходжу до висновку, що у відповідності до ч. 3 ст. 176 КПК України слід відмовити у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки прокурором не доведено, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам.

З огляду на те, що по суті запобіжний захід покликаний сприяти розгляду кримінального провадження, суд, вивчивши всі обставини справи у відповідності до ст. 178 КПК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, приходжу до висновку, що слід застосувати відносно ОСОБА_3 більш м`який запобіжний захід, ніж той, що зазначений у клопотанні, зокрема запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний період доби із застосування засобів електронного контролю, який на думку слідчого судді буде достатнім стимулюючим фактором для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст.176, 178, 181, 184, 186, 193, 194, 196, 309, 310 КПК України , -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання старшого слідчого Шостого слідчого відділу ( з дислокацією у м. Ужгороді) Територіального управління Державного бюро розлсдувань, розташованого у м. Львові ОСОБА_6 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України - відмовити.

Застосувати відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України запобіжний захід у виді домашнього арешту у період доби з 21 год. 00 хв. по 06. год 00 хв. у межах строку досудового розслідування даного кримінального провадження, а саме до 24.01.2023 року включно, із забороною залишати фактичне місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 без дозволу слідчого, прокурора або суду.
Відповідно до ч.5 ст.194 КПК України покласти на підозрюваного ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:
-прибувати до слідчого, прокурора, суду за першою вимогою;
-повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну місця проживання;
-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт(паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України ;
-утримуватися від будь-якого спілкування з визначеними органом досудового слідства особами у кримінальному провадженні;

-носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити підозрюваному, що відповідно до частини 5 статті 181 КПК України: працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.
В разі невиконання вище вказаних зобов`язань може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

Повний текст ухвали складено 28.11.2022 року.

Ухвала може бути оскаржена на протязі п`яти днів з дня її проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1