БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/112/23
Провадження № 1-кп/730/16/2023
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2023 р. м.Борзна

16 березня 2023 року Борзнянський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Борзнянського районного суду Чернігівської області в м. Борзні кримінальне провадження, внесене в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань за № 0000262 від 01.08.2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Любимівка Андрушівського району Житомирської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше, в силу ст. 89 КК України, не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України,

ВСТАНОВИВ:

31.07.2022 року близько 16-00 години ОСОБА_4 з метою вчинення незаконної порубки лісодеревини породи акація, з корисливих мотивів, прийшов на територію лісонасаджень лінійного типу, що розташовані з правої сторони колії-перегону Плиски-Крути 692 км 7 пікет, Ніжинського району Чернігівської області, та відноситься до захисних лісів, які відповідно до ст.4 Лісового Кодексу України є складовою частиною лісового фонду України, за межами населеного пункту с. Плиски Ніжинського району Чернігівської області, порушуючи встановлений порядок охорони, раціонального використання і відтворення лісу, як важливого елементу природного середовища, реалізуючи умисел на незаконну порубку дерев, з корисливих мотивів, всупереч вимог п.п.2, 3 Порядку видачі спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 року № 761 «Про врегулювання питань щодо спеціального використання лісових ресурсів», не маючи лісорубного квитка /ордера/ на здійснення лісорубних робіт, на лісовій ділянці, шляхом повного відокремлення стовбура від кореня у спосіб спилювання за допомогою бензопили марки «FERMER» вчинив незаконну порубку 8 (восьми) сироростучих дерев породи акація, розпилявши їх стовбури на колоди, та склав на відстані 4 м від місця випилки, для подальшого перевезення невстановленим слідством транспортним засобом до місця проживання. Внаслідок незаконної порубки дерев ОСОБА_4 заподіяв істотну шкоду довкіллю та інтересам держави в особі АТ «Українська залізниця», а саме її виробничому підрозділу Бахмацької дистанції захисних лісонасаджень регіонально філії «Південно-Західна залізниця» на загальну суму 30651 грн. 71 коп.

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який, будучи допитаним в судовому засіданні, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, надав показання, підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема, в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому. Суму шкоди та кількість спиляних дерев не оспорює.

Так, указав, що дійсно спиляв вісім дерев породи акація, які потім розпиляв на колоди, які хотів перевезти додому мотоблоком. Не розумів на той час, що існує заборона на безконтрольне спилювання дерев та що це є незаконно. Затримали на місці вчинення злочину, коли вже все розпиляв. Вказане побачили працівники залізниці, які викликали поліцію. Усі інструменти та бензопила належить йому, є його власністю. Проживає із жінкою у цивільному шлюбі, допомагає утримувати дітей. Враховуючи, що зробив висновки, просить не позбавляти волі. Розуміє, що треба відшкодувати шкоду, збирається це зробити, проте зараз немає можливості це зробити через відсутність роботи, а сума є великою.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього кримінального правопорушення, оскільки повністю погоджується з встановленими обставинами.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Представник потерпілого в судове засідання не з`явився, телефонограмою повідомив, що не заперечує проти розгляду справи у його відсутність.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, за вище встановлених обставин.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

Також, у рішеннях у справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак, для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).

При цьому, з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини, визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд уважає установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

При кваліфікації дій обвинуваченого суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Відповідно до ст. 4 Лісового кодексу України до лісового фонду України належать усі ліси на території України незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, у тому числі лісові ділянки, захисні насадження лінійного типу площею не менше 0,1 гектара, інші лісовкриті землі. Спеціальні вимоги до поділу лісів на категорії, умови та ознаки віднесення до таких категорій врегульовано у «Порядку поділу лісів на категорії та виділення особливо захисних лісових ділянок», затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2007 № 733.

Згідно примітки до ст. 246 КК України, істотною шкодою вважається така шкода, яка у двадцять і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, або інша істотна шкода, завдана навколишньому природному середовищу в частині забезпечення ефективної охорони, належного захисту, раціонального використання та відтворення лісів. У 2023 році для кваліфікації злочинів або правопорушень неоподатковуваний мінімум доходів громадян становить 1342,00 гривень.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 246 КК України, оскільки він вчинив незаконну порубку дерев у захисних лісових насадженнях, що заподіяло істотну шкоду.

У даному провадженні суд провів розгляд виключно в межах пред`явленого обвинувачення прокурором.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено, а також це б порушувало б права обвинуваченого.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК, щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце, спосіб учинення та активне сприяння розкриттю злочину.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.

Активне сприяння у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК, яке виразилось у тому, що обвинувачений повно та всебічно розповів про обставини, які мали місце у той час, про подальшу долю викраденого майна, та тим самим активно та відкрито сприяв суду у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК, тобто розкриттю злочину.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

Суд не визнає обтяжуючою покарання зазначену в обвинувальному акті обставину, як «рецидив злочинів» з таких підстав.

Згідно ст. 34 КК України рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 червня 2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» якщо після вчинення особою нового злочину виникли обставини, які усувають підстави для визнання вчинених нею діянь рецидивом злочинів (наприклад, обвинувальний вирок за попередній злочин (злочини) було скасовано як неправосудний і особу було реабілітовано; обвинувальний вирок за попередній або наступний злочин було змінено і особа у зв`язку з цим вважається такою, що має судимість за необережний злочин; новим законом було скасовано злочинність діяння тощо), то судам належить виходити з того, що рецидив злочинів у поведінці такої особи був відсутній. У зв`язку з цим втрачають своє правове значення всі несприятливі для особи наслідки, які виникли внаслідок визнання вчинених нею діянь рецидивом злочинів.

Пункт 17 вказаної постанови пленуму передбачає, що при вирішенні питання про наявність рецидиву злочинів або повторності злочинів, коли таку повторність утворює злочин, за вчинення якого винну особу було засуджено раніше, судам необхідно перевіряти, чи не усунуто законом злочинність і караність попереднього діяння, чи не погашено або не знято судимість за цей злочин. Для цього у справі повинні бути дані про засудження такої особи, призначене за цей злочин покарання та його відбуття, а при звільненні від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК та вчиненні нового злочину за межами встановленого судом іспитового строку - рішення суду, ухвалене відповідно до вимог статті 78 КК.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 16 "Про практику застосування судами України законодавства про погашення і зняття судимості" звернуто увагу суддів судів на те, що судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків, і що правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину.

Під час розгляду справ про повторні злочини, в яких вирішується питання про наявність чи відсутність судимості, і справ про її зняття суди мають керуватися вимогами статей 88-91 КК.

При вирішенні питання про погашення судимості правове значення має не тільки наявність вироку суду, яким особу визнано винною у вчиненні злочину, а й підстави та час її звільнення від відбування покарання, оскільки саме з цього часу в передбачених законом випадках особа вважається такою, що не має судимості, або починає обчислюватися строк, протягом якого вона вважатиметься такою, що має судимість.

Згідно ст. 88 КК України, судимість має правове значення у разі вчинення нового кримінального правопорушення, а також в інших випадках, передбачених законами України. Особи, засуджені за вироком суду без призначення покарання або із звільненням від покарання чи такі, що відбули покарання за діяння, кримінальна протиправність і караність якого усунута законом, визнаються такими, що не мають судимості.

Відповідно до ст. 89 КПК України , такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені відповідно до статті 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового кримінального правопорушення і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом.

У цій справі судом встановлено, що ОСОБА_4 є особою, яка не має судимості в силу ст. 89 КПК України.

Так, в обвинувальному акті прокурором в анкетних даних обвинуваченого зазначено, що він є раніше неодноразово судимим, востаннє вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2020 року засуджений за ч.2 ст.185; ч.1 ст.357 КК України до 4 років позбавлення волі зі звільненням на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком у 2 роки.

Проте, з відкритих джерел судом встановлено, що ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 26.10.2022 року клопотання Ніжинського районного сектору №4 філії Державної установи «Центр пробації» в Чернігівській області про звільнення ОСОБА_4 від покарання у зв`язку з закінченням іспитового строку - задоволено, а ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання, призначеного вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2020 року.

Враховуючи, що ухвала Борзнянського районного суду Чернігівської області від 26.10.2022 року є чинною та не скасованою, ОСОБА_4 є особою, яка не має судимості в силу ст. 89 КПК України.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має місце проживання, проживає з жінкою, з якою перебуває у цивільному шлюбі, допомагає їй утримувати двох малолітніх дітей, працює, хоча й не офіційно, те, що скарг на обвинуваченого до сільської ради не надходило, алкогольними напоями не зловживає, спосіб життя (див. дані установочної частини цього рішення), позицію сторони обвинувачення, яка не наполягає на позбавленні волі та просить застосувати іспитовий строк, дати обвинуваченому шанс на виправлення, відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, бажання відшкодувати шкоду.

У даному провадженні, суд не бере до уваги те, що обвинувачений має на утриманні двох малолітніх дітей, як про те зазначають прокурор та обвинувачений, оскільки вказане не підтверджується матеріалами провадження. З наданих суду копій свідоцтв про народження дітей убачається, що батьком дітей зі слів матері записаний громадянин Лакатош, тобто інформації, наданої суду (а.п. 34, 35) недостатньо для висновку про те, що ОСОБА_4 дійсно є батьком дітей, оскільки це юридично не підтверджується. Крім того, офіційно ОСОБА_4 не працює, що також унеможливлює підтвердження утримання дітей.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

А тому, відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, вважає, що для досягнення мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення ОСОБА_4 необхідно призначити йому покарання у виді позбавлення волі, адже таке буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченим кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме його виправленню та перевихованню з усвідомленням суспільної небезпечності діяння, в межах санкції ч. 1 ст. 246 КК України.

Одночасно судом враховується те, що санкцією ч. 1 ст. 246 КК України передбачено як альтернативні такі види основних покарань: штраф, арешт, обмеження волі та позбавлення волі.

Оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомості про те, що ОСОБА_4 працює на даний час і має дохід, який би давав можливість сплатити штраф у розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 246 КК України, суд вважає призначення покарання у виді штрафу недоцільним.

У конкретно даному кримінальному провадженні судом враховується, що обвинувачений раніше двічі притягувався до кримінальної відповідальності, хоча й є не судимим на час розгляду справи, фактично, продовжив вчиняти незаконні дії, не стає на шлях виправлення, а тому покарання у виді обмеження волі не сприятиме його виправленню та перевихованню.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Крім того, у цій справі, покарання суд призначає, в тому числі, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі № 634/609/15-к, де останній роз`яснив, що при обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, відповідно до якої, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Таким чином, виходячи з тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, наявності пом`якшуючих обставин, особи винного та його ставлення до вчиненого ним діяння, виду та вартості викраденого майна, позиції прокурора у судовому засіданні, який не наполягав на позбавленні волі обвинуваченого, те, що тяжких наслідків від вчиненого не настало, те, що він проживає з сім`єю, є особою молодого віку, суд вважає за можливе застосувати до ОСОБА_4 ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання, призначеного вироком суду з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і буде виконувати покладені на нього обов`язки, таким чином давши шанс на виправлення.

У даному випадку, звільнення від покарання з іспитовим строком перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що, власне, і має місце в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом інституту звільнення від покарання щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення.

Конкретно у даному випадку, реальне позбавлення волі обвинуваченого не принесе користі ані самому обвинуваченому, ані суспільству. З цих же підстав суд не призначає покарання у виді арешту, яке також має відбуватися реально.

З урахуванням особи обвинуваченого, суд вважає, що іспитовий строк має становити один рік.

Питання про речові докази слід вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України, а про процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз, - відповідно до положень ст.ст.122, 124 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України необхідно скасувати накладений ухвалою слідчого судді Бахмацького районного суду Чернігівської області від 02.08.2022 року арешт майна.

Враховуючи те, що напиляні дрова є предметами вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, керуючись положеннями ст. 96-1, п. 3 ч. 1 ст. 96-2 КК України, суд вважає за необхідне застосувати спеціальну конфіскацію шляхом конфіскації у власність держави вказаних речових доказів як предметів вчинення злочину, а також інших речових доказів, як знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

Цивільний позов не заявлявся.

Підстав для вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого, немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373-376, 381-382 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання, призначеного вироком суду, з випробуванням з іспитовим строком в 1 рік, поклавши на нього відповідно до ст. 76 КК України такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти зазначений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід обвинуваченому - не обирати.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 6040,96 грн (а.п. 67) та 2642,92 грн (а.п. 109) в рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних з проведенням судових експертиз.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Бахмацього районного суду Чернігівської області від 02.08.2022 року на майно: зрізи з сироростучих дерев породи «Акація» діаметрами 28 см, 21 см, 25 см, 26 см, 20 см, 30 см, 32 см, 24 см, в кількості 8 штук, свіжоспиляні колоди дерев породи «Акація», середньою довжиною 120-130 см, середнім діаметром 20-30 см, об`єм яких складає 5 м3, бензопилу марки «FERMER", тряпчану сумку з вмістом інструментів, пластикову ємність об`ємом 1,5 л з вмістом речовини, зовні схожої на оливу, пластикову ємність об`ємом 4 л з вмістом речовини, зовні схожої на оливу.

Відповідно до положень ст. 96-1, п. 3 ч. 1 ст. 96-2 КК України застосувати спеціальну конфіскацію майна, яке було предметом вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, а також зняряддям вчинення кримінального правопорушення, шляхом конфіскації у власність держави зрізів з сироростучих дерев породи «Акація» діаметрами 28 см, 21 см, 25 см, 26 см, 20 см, 30 см, 32 см, 24 см, в кількості 8 штук, об`єм яких складає 5 м3, які зберігаються на території відділення Бахмацької дистанції захисних лісонасаджень (ПЧЛ5) за адресою: с. Хороше Озеро, вул. Шевченка, 140 (а.п. 23, 25, 26); бензопилу марки «FERMER", тряпчану сумку з вмістом інструментів, пластикову ємність об`ємом 1,5 л з вмістом речовини, зовні схожої на оливу, пластикову ємність об`ємом 4 л з вмістом речовини, зовні схожої на оливу, які зберігаються у відділі речових доказів ВП № 1 Ніжинського РВП ГУПН в Чернігівській області за адресою: м. Бахмач, вул. Шевченка, 44 Ніжинського району Черніівської області.

На підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України «Про передачу майна для потреб Збройних сил» від 26.02.2022 року № 186-р, конфісковане майно, а саме: бензопилу марки «FERMER", тряпчану сумку з вмістом інструментів, пластикову ємність об`ємом 1,5 л з вмістом речовини, зовні схожої на оливу, пластикову ємність об`ємом 4 л з вмістом речовини, зовні схожої на оливу, які зберігаються у відділі речових доказів ВП № 1 Ніжинського РВП ГУПН в Чернігівській області за адресою: м. Бахмач, вул. Шевченка, 44 Ніжинського району Чернігівської області - передати для потреб Збройних Сил України.

На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Сторони мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1