Житомирський апеляційний суд
Справа №935/2206/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 331 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Коростишівського районного суду Житомирської області від 27 вересня 2022 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

в с т а н о в и л а:

На розгляді Коростишівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115, ч.І ст.263 КК України.
У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому строку дії запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, в обґрунтування якого вказав на наявність ризиків ухилення обвинуваченого від суду, незаконного впливу на потерпілого, свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, продовження вчинення кримінальних правопорушень, з огляду на особу обвинуваченого.

Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 27 вересня 2022 обвинуваченому ОСОБА_7 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів тобто до 25.11.2022 включно.

Своє рішення суд обґрунтував тим, що ОСОБА_7 не працює, постійного джерела доходів не має, на утриманні має малолітню дитину, раніше не судимий, разом з тим, намагався втекти від поліції під час затримання, згідно характеристики за місцем попереднього ув`язнення - двічі притягувався до дисциплінарної відповідальності, має одне заохочення.

Обвинувачений ОСОБА_7 має зареєстроване місце проживання в АР Крим, що є окупованою територією, що також вказує на існування високої ймовірності переховування обвинуваченого від суду, включно із залишенням території України.

Судом зазначено, що у сукупності з даними про його особу, усі обставини вказують на обґрунтованість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обставин, які вказують на зменшення раніше встановлених ризиків, судом наразі не встановлено.

Наявність достатніх стримуючих факторів, у разі застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу, а також наявність будь-яких застережень, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою, суду не надано та стороною захисту не доведено.

На вказане рішення захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу суду, як незаконну, та постановити нову, якою обрати більш м`який запобіжний захід для ОСОБА_7 у виді домашнього арешту за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , або на інший альтернативний запобіжний захід не пов`язаний з обмеженням /позбавленням волі.

Вважає оскаржувану ухвалу незаконною та такою, що прийнята з порушенням вимог кримінального процесуального Закону.

Посилається на те, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом наявність обґрунтованої підозри та вину ОСОБА_9 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Також стороною обвинувачення не було надано жодних доказів, що підтверджували б наявність ризиків, на які посилається прокурор.

Зазначає, що після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, перевалює над принципом поваги до свободи особистості (рішення ЄЄГІЛ у справі «Харченко проти України», рішення у справі «Єлоєв проти України»).

Вказує, що обвинувачений ОСОБА_7 з травня 2019 року перебуває під вартою, а тому вважає, що необхідність у застосуванні тримання під вартою відпала та є можливість замінити його домашнім арештом.

Посилається на те, що у випадку обвинуваченого ОСОБА_7 конкретних фактів та доказів для того, щоб не те, щоб продовжувати запобіжний захід у виді тримання під вартою, а й взагалі його обирати, надано не було, що є порушенням не тільки національних норм права, а й міжнародних.

Продовживши обвинуваченому ОСОБА_7 найбільш суворий запобіжний захід, суд першої інстанції не з`ясував та не навів переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Зазначає, що в ухвалі суду містяться посилання на ті ж самі обставини, які слугували підставами для обрання запобіжного заходу у травні 2019, тобто, без належного доведення підстав продовження відносно обвинувачених виняткового запобіжного заходу та без урахування зменшення ризиків за плином часу, сторона захисту приходить до висновку, що таку тривалість тримання обвинувачених під вартою не можна вважати виправданою.

Сторона захисту ставить під сумнів ризики, які наведені стороною обвинувачення у клопотанні про продовження строку запобіжного заходу у вигляди тримання під вартою, оскільки відсутні будь-які додатки на підтвердження наявності ризиків.

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було зачитано клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід та не з`ясовано думку інших учасників процесу щодо клопотання, яке заявляла сторона захисту. Дані дії суду є порушенням кримінально-процесуального закону та вкотре підтверджують те, що розгляд справи носить формальний характер, суд першої інстанції не має наміру дійти істини у даному кримінальному провадженні, є упередженим та вже прийняв сторону обвинувачення.

Вказує, що сторона обвинувачення не довела мотиву вчинення злочину, що є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 115 та ст. 263 КК України.

Посилається на те, що тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 не виправдане тим, що існують ознаки суспільного інтересу, а тому факт тримання ОСОБА_7 під вартою суперечить Конвенції про захист основоположних прав та свобод людини, практиці Європейського суду з прав людини, Конституції України та іншим законодавчим актам України.

Зазначає, що ОСОБА_7 має стійкі соціальні зв`язки, він одружений і має на утриманні малолітнього сина, який потребує піклування, до ув`язнення мав постійну роботу, не судимий, раніше до адміністративної відповідальності не притягався, за час тримання під вартою зарекомендував себе добре, умов запобіжного заходу не порушував та не порушує, а тому застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту дало б можливість останньому влаштуватися на роботу, щоб матеріально забезпечувати себе та свою родину.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Прокурор заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В провадженні Коростишівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження №0000155 від 16.05.2019 року відносно ОСОБА_10 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_11 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27, п.12, 13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, та ОСОБА_7 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених п.12 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263, ч.1 ст.263 КК України.
Обвинуваченим ухвалами слідчого судді, а в подальшому суду було застосвано запобіжний захід у виді тримання під вартою та продовжено строк його дії .
Органом досудового розслідування встановлено, що у невстановлений слідством день, час та місці у ОСОБА_11 , у зв`язку із розподілом-сфер впливу, виник злочинний умисел направлений на організацію вчинення умйсногс вбивства ОСОБА_12 .

Після чого ОСОБА_11 , реалізуючи свій злочинний умисел, в невстановлений слідством день, час та місці запропонував раніше знайомим ОСОБА_7 та ОСОБА_10 вчинити умисне вбивство ОСОБА_12 , на що вони погодилися.

Взявши на себе організацію вчинення умисного вбивства ОСОБА_12 , ОСОБА_11 розробив план вчинення злочину, відповідно до якого вирішив залучити виконавцями умисного вбивства ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , розподіливши при цьому між ними обов`язки.

На пропозицію ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 погодилися і тим самим вступили у попередню злочинну змову, направлену на вчинення умисного вбивства ОСОБА_12 за попередньою змовою групою осіб.

В подальшому, під час зустрічей, у заздалегідь визначених місцях ОСОБА_11 , спільно з ОСОБА_7 та ОСОБА_10 розробили план вчинення злочину, розподілили ролі.

Продовжуючи свої злочинні дії спрямовані на виконання умисного вбивства ОСОБА_12 в невстановлений слідством день, час та місці ОСОБА_11 в порушення постанови Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 24.01.1995, «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної зброї пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробника для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за властивостями, метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї, або вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС № 662 від 21.08.1998 року та «Положення про дозвільну систему», затвердженої постановою КМУ № 576 від 12.10.1992 без передбаченого законом дозволу незаконно придбав вогнепальну зброю - нарізну стрілецьку вогнепальну зброю - виготовлений саморобним способом автомат калібру 5, 45 мм. та ручнуютрілецьку вогнепальну зброю - 7,62X39 мм. самозарядний карабін «Norinco» моделі «МАК- 90» з номером екземпляру № НОМЕР_1 та бойові припаси до вказаної вогнепальної зброї, яку у подальшому незаконно зберігав та перевозив територією України.

Не припиняючи свої злочинні дії, спрямовані на виконання умисного вбивства ОСОБА_12 , ОСОБА_11 незаконно придбану вогнепальну зброю нарізну стрілецьку вогнепальну зброю - виготовлений саморобним способом автомат калібру 5, 45 мм. та ручну стрілецьку вогнепальну зброю - 7,62X39 мм. самозарядний карабін «Norinco» моделі «МАК- 90» з номером екземпляру № НОМЕР_1 та бойові припаси до вказаної вогнепальної зброї, у невстановленому місці, незаконно передав ОСОБА_10 для реалізації свого злочинного умислу, направленого на виконання умисного вбивства ОСОБА_12 .

В свою чергу ОСОБА_10 , в порушення постанови Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від І24.01.1995, «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної зброї пневматичної і холодної зброї,'' пристроїв вітчизняного виробника для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи' аналогічними за властивостями, метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї, або вибухових Матеріалів», - затвердженої наказом МВС № 662 від 21.08.1998 року та «Положення пр`р дозвільну систему», затвердженої постановою КМУ № 576 від 12.10.1992 без передбаченого законом дозволу незаконно придбав, отримавши від ОСОБА_11 вогнепальну зброю - нарізну стрілецьку вогнепальну зброю - виготовлений., саморобним способом автомат калібру 5, 45 мм. та ручну стрілецьку вогнепальну зброю - 7,62X39 мм. самозарядний карабін «Norinco» моделі «МАК-90>іг-з номером екземпляру № НОМЕР_1 та бойові припаси до вказаної вогнепальної зброї, -яку у г подальшому незаконно зберігав та перевозив територією України та після вчинення злочину спільно з ОСОБА_7 приховав на узбіччі автодороги сполученням «Черняхів - Забріддя», де в подальшому вказана зброя була вилучена в ході проведення огляду місця події від 04 - 05 червня 2019 разом з не використаними в ході вчинення умисного вбивства бойовими припасами, а саме 18 патронів кал. 5,45 мм.

Продовжуючи свої злочинні дії спрямовані на виконання умисного вбивства ОСОБА_12 , відповідно до раніше узгоджених дій, 15.05.2019 близько 22-ї години ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 зустрілися у невстановленому слідством місці, звідки ОСОБА_7 та ОСОБА_10 за вказівкою ОСОБА_11 , реалізуючи свій злочинний умисел, для виконання розробленого раніше ними плану, на раніше заготовленому ОСОБА_7 мотоциклі «Suzuki», без реєстрації, проїхали до території ФОП « ОСОБА_13 », що по АДРЕСА_2 , де останні з урахуванням обстановки, вибрали зручне місце для вчинення злочину.

Після цього, ОСОБА_10 , дочекавшись зручного моменту для виконання своєї частини раніше узгодженого плану, здійснив декілька пострілів з нарізної стрілецької вогнепальної зброї - виготовленої саморобним способом автомату калібру 5, 45 мм. у бік ОСОБА_12 і таким чином умисно вбив останнього за попередньою змовою групою осіб.

Смерть ОСОБА_12 настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми з ушкодженням речовини головного мозку, яка утворилась в наслідок дії вогнепальної зброї, а саме кулі.

Крім того, у невстановлений слідством день, час та місці ОСОБА_10 , в порушення постанови Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 24.01.1995, «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної зброї пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробника для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за властивостями, метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї, або вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС №662 від 21.08.1998 року та «Положення про дозвільну систему», затвердженої постановою КМУ №576 від 12.10.1992 без передбаченого законом дозволу незаконно придбав ручну гранату РГД-5 із вкрученим до неї підривачем типу УЗРГМ, підривач до ручної гранати УЗРГМ, гранату типу РГМ в корпусі загвинченого запал типу УДЗ, підривач тип) УДЗ, ручну короткоствольну самозарядну нарізну стрілецьку вогнепальну зброю - пістолет зразка 1930/33 рр. конструкції Токарева (ТТ) калібру 7,62 мм., боєприпаси - патрони в кількості 8 шт. до вказаного пістолету калібру 7,62 мм, -патройи в кількості 34 шт., з яких 32 патрони калібру 7,62 мм та два патрони калібру 9 мм, які незаконно зберігав та перевозив територією України до вилучення працівниками поліції в ході огляду місця події, що був проведений період часу з 15 год. 20 хв. по 17 год. 45 хвил. 16.05.2019 поблизу буд. №8 по вул.Лермонтовській в м.Житомирі.

В ході судового розгляду вказаного кримінального провадження, 27.09.2022 року в судовому засіданні Коростишівським районним судом Житомирської області в порядку ст.331 КПК України було розглянуто клопотання прокурора Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_14 огли

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Колегія суддів вважає що, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Разом з тим, колегія суддів зважає і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і суспільну небезпечність обвинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
Фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених п.12 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, зокрема, у вчинені особливо тяжкого кримінального правопорушення ч.2 ст.115 КК України, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, свідчить про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого вказують на обґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою останнього.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд повно дослідив обставини кримінального провадження, дав належну оцінку наданим доказам та обґрунтував наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зазначивши, що ризики, які були підставою щодо обрання міри запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою та продовження даного заходу не змінились та не відпали.

Зокрема, обґрунтовано послався на те, що обвинувачений має зареєстроване місце проживання в АР Крим, що є окупованою територією, що також вказує на існування високої ймовірності переховування обвинуваченого від суду, включно із залишенням території України.

Разом з тим судом взято до уваги і те, що останній перед затриманням намагався втекти від поліції на мотоциклі, який згідно версії обвинувачення використовувався під час вчинення злочину, як і факт порушення обвинуваченим ОСОБА_7 умов перебування в місцях попереднього ув`язнення.
Наведені вище обставини (факти) дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, як і високий рівень вчинення останнім інших кримінальних правопорушень, які на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшились та продовжують існувати.
Наявний також ризик впливу на свідків та потерпілих у цьому провадженні. Як вбачається з матеріалів провадження судове слідство триває, письмові докази та матеріали кримінального провадження не досліджено, свідки судом не допитані, а тому ризик впливу на них існує до моменту безпосереднього отримання судом показань від учасників провадження та дослідження їх судом, що відповідає нормам ч.5 ст.95 КПК України. При цьому, незаконний вплив може стосуватись як свідків, які безпосередньо вказують на обвинувачених, як на осіб, що вчинили злочин, так і свідків, які можуть надати свідчення щодо інших важливих обставин кримінального провадження( наприклад показання понятих, які брали участь у слідчих діях).

За таких обставин, враховуючи пояснення прокурора та стадію судового розгляду провадження в суді першої інстанції, ризик впливу на свідків та потерпілих існує до моменту безпосереднього отримання судом від них показань та дослідження їх судом.
Враховуючи вищенаведене колегія суддів визнає безпідставними посилання апелянта на те, що прокурором не доведено наявність ризиків, на які він посилається в клопотанні.

Також безпідставними є посилання захисника на те, що суд, продовжуючи обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою протягом тривалого часу посилається, на ті ж самі обставини, які слугували підставами для застосування запобіжного заходу у травні 2019, оскільки процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України, які слугували підставою для обрання та продовження запобіжного заходу не зменшилися та не відпали.

Доводи сторони захисту про безпідставність продовження строку тримання під вартою у зв`язку з недоведеністю необґрунтованістю підозри, тривалістю судового розгляду колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують правильність висновків суду.

Так, кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті кримінальному правопорушенні за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості підозри, яка оскаржується захисником в поданій апеляційній скарзі, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції.

ОСОБА_7 не є підозрюваним, а має статус обвинуваченого щодо якого судом здійснюється судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, а тому лише суд, що здійснює судовий розгляд вправі надавати оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достатності та приймати рішення доводять чи не доводять вони висунуте обвинувачення.

Апеляційний суд також звертає увагу, що значний строк розгляду провадження викликаний об`єктивними чинниками, як то складність та змістовність обвинувачення, кількість обвинувачених, неодноразова заміна захисників, наслідком чого було відкладання судових засідань, умови воєнного стану в країні, через які існують об`єктивні перешкоди в проведенні судових засідань (повітряні тривоги, відсутність енергопостачання, тощо).

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винним, дані про його особу (беззаперечну високу ступінь суспільної небезпеки останнього), який обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, а саме протиправного позбавлення життя людини, яке відповідно до ст.3 Конституції України визнається найвищою соціальною цінністю, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, вчинити інші правопорушення, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.
Характеризуючі особу ОСОБА_7 дані, зокрема те, що останній не судимий, працював до затримання, має на утриманні малолітню дитину, місце реєстрації, в достатній мірі не спростовують та не усувають встановленні процесуальні ризики.
Посилання апелянта на те, що до обвинуваченого ОСОБА_7 можливо застосувати більш м`який запобіжний захід, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки апелянтом не наведено наявність достатніх стримуючих факторів від порушень з боку обвинуваченого своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Що стосується доводів апелянта про те, що судом не оголошувався текст клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу, воно не обговорювалося учасниками судового розгляду та не було вирішено суду з постановленням щодо нього відповідного рішення, то колегія суддів вважає їх такими, що не спростовують висновків суду по суті питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 . Доводи клопотання сторони захисту фактично тотожні доводам в заперечення проти клопотання прокурора, захисник та обвинувачений ОСОБА_7 мали можливість надати свої пояснення в судовому засіданні , довести суду свою позицію як відносно клопотання прокурора, так і відносно свого клопотання. При цьому приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора та продовжуючи строк запобіжного заходу саме у виді тримання під вартою, суд таким чином відхилив фактично клопотання сторони захисту. З огляду на наведене відсутність в резолютивній частині вказівки на рішення суду щодо клопотання захисника про заміну раніше застосованого запобіжного заходу ОСОБА_7 на більш м`який, хоча і є порушенням, однак не настільки істотним, щоб стверджувати про незаконність рішення суду в цілому та про необхідність скасування чи зміни його з вказаної підстави.

Крім того, колегія суддів зважає і на те, що на даний час в Україні введено воєнний стан, що також є відповідним ризиком, який з врахуванням даних про особу обвинуваченого, характером злочинів у яких він обвинувачується додатково свідчить про правильність висновків суду, оскільки в зазначених умовах здійснення контролю за обвинуваченим правоохоронними органами, в разі застосування до нього інших більш м`яких запобіжних заходів, є істотно обмеженим.

Всі викладені апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.
Тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .
Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , які б слугували безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали, під час апеляційного розгляду не встановлено.
Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Коростишівського районного суду Житомирської області від 27 вересня 2022 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: