КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/129/2023 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
Єдиний унікальний номер: № 756/7212/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 09 вересня 2022 року, -

за участю:

представника власників майна - ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 09 вересня 2022 року задоволено клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 про накладення арешту на майно та накладено арешт на: ноутбук «Lenovo», с/н PFOPU3GH з зарядним пристроєм, мобільний телефон «Samsung», IMEI НОМЕР_1 , мобільний телефон «Samsung», IMEI НОМЕР_2 , мобільний телефон «VIVO», IMEI НОМЕР_3 , відео реєстратор «AJhua», с/н DHJ-NVRHS-S2, мобільний телефон «Samsung», IMEI НОМЕР_4 , мобільний телефон «Servo», IMEI НОМЕР_5 , 7 пластикових тримачів від сім-карток різних операторів, шляхом заборони користування, розпорядження та відчуження будь-кому і будь-яким чином зазначеним майном.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, представник власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 09.09.2022 року в частині задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A52», IMEI НОМЕР_1 , сірого кольору, який належить ОСОБА_6 та мобільний телефон «VIVO V2027», IMEI НОМЕР_3 , темного кольору, який належить ОСОБА_7 та повернути майно законним володільцям.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в судове засідання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не викликалися, представник власника майна 08.11.2022 року ознайомився з оскаржуваною ухвалою, отже процесуальний строк для апеляційного оскарження підлягає поновленню.

Мотивуючи апеляційні вимоги адвокат ОСОБА_8 зазначає, що під час розгляду клопотання слідчим суддею не були дотримані вимоги кримінального процесуального закону, а висновки слідчого судді, викладені в оскаржуваному судовому рішенні не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Апелянт зазначає, що під час проведення обшуку, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вимогу працівників поліції добровільно були розблоковані та надані мобільні телефони з повним доступом до інформації, що міститься в них. Тобто в розумінні вимог ст. 168 КПК України вказані мобільні телефони не підлягали тимчасовому вилученню. Вказане підтверджується відеозаписом з проведення обшуку.

Крім того вказані особи не є учасниками кримінального провадження, про підозру їм не повідомлялося, в квартирі під час обшуку вони опинилися випадково.

Як стверджує апелянт ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зверталися до слідчого з заявою про повернення належного їм майна, однак за результатами розгляду заяв уповноваженими особами Оболонського УП ГУ НП в м. Києві жодного рішення не прийнято та заявників не проінформовано, разом з цим слідчим суддею при розгляді клопотання вказані обставини були залишені поза увагою.

Крім цього представник зазначає, що власники майна не були викликані до суду під час розгляду клопотання прокурора, що позбавило їх можливості відстояти законні права.

В судове засідання прокурор не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив.

Апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна у ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитись провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власників майна, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити у повному обсязі, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно частини 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Відповідно до положень ч. 1. ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Апелянт зазначив, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся без виклику та участі власників арештованого майна. Копію оскаржуваної ухвали представник власників майна отримав 08.11.2022 року. Апеляційну скаргу направив засобами поштового зв`язку 11.11.2022 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що в розумінні ч. 2 ст. 395 КПК України строк на апеляційне оскарження не пропущено, у зв`язку з чим такий строк не підлягає поновленню.

Оскільки дана ухвала оскаржується в частині накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_6 та ОСОБА_7 то колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає ухвалу слідчого судді в межах апеляційних вимог, а щодо іншого майна, на яке накладено арешт вказаною ухвалою, то в цій частині питання законності та обґрунтованості накладення арешту колегією суддів не вирішується.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, слідчим відділом Оболонського УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0002691 від 04.12.2021 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 299, ч. 3 ст. 358 КК України.

29.08.2022 року на підставі ухвали слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем фактичного утримання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 великої кількості тварин, під час якого було виявлено та вилучено речі, які не входять до переліку, зазначеного в ухвалі слідчого судді.

30.08.2022 року постановою слідчого вилучене в ході обшуку майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

02.09.2022 року прокурор Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з клопотання про накладення арешту на вилучене в ході обшуку майно.

Клопотання сторони обвинувачення мотивовано необхідністю накладення арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.

09.09.2022 року ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва задоволено клопотання прокурора.

Задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, внесене в межах кримінального провадження № 0002691 від 04.12.2021 року, слідчий суддя дослідивши матеріали, додані до клопотання, прийшов до висновку, про необхідність у накладенні арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів з таким рішенням слідчого судді в частині накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_6 та ОСОБА_7 погодитись не може з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні про арешт майна, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. Накладаючи арешт на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Однак, зазначених вимог закону прокурор та слідчий суддя не дотрималися.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Статтею 98 КПК України визначено що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення зберегли на собі його сліди або містять інші відомості які можуть бути використані як доказ факту чи обставин ще встановлюються під час кримінального провадження в тому числі предмети що були об`єктом кримінально протиправних дій гроші цінності та інші речі набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Стороною обвинувачення у клопотанні про накладення арешту на майно зазначено, що метою застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна - є збереження речових доказів.

Колегія суддів вважає, що жодних об`єктивних даних, які б підтверджували, що майно, яке належить ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вилучене під час обшуку, зокрема мобільні телефони, зберегло на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України з наданих матеріалів не вбачається.

Як вбачається зі змісту клопотання про арешт майна, орган досудового розслідування ініціює накладення такого арешту з метою забезпечення збереження речових доказів. Однак прокурором не доведено існування правових підстав для накладення арешту на майно, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, про які лише формально вказано у його клопотанні, оскільки ним не надано доказів, що вказані мобільні телефони відповідають критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Слід також звернути увагу, що майно у встановленому порядку хоча і визнане органом досудового розслідування речовим доказом у кримінальному провадженні, однак така постанова на думку колегії судді є формальною, у зв`язку з чим в даному випадку не може ставитися питання про накладення арешту на майно, з метою забезпечення збереження речових доказів, як це дозволяє ч. 10 ст. 170 КПК України.

Також колегія суддів приймає до уваги, що оскаржуваною ухвалою було накладено арешт на майно третіх осіб, яке належить зокрема ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які не є стороною кримінального провадження. Зі змісту апеляційної скарги та пояснень представника власників майна вбачається, що вказані особи випадково опинилися в квартирі під час проведення обшуку.

Крім того, як зазначено в апеляційній скарзі, під час проведення обшуку, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вимогу працівників поліції добровільно були розблоковані та надані мобільні телефони з повним доступом до інформації, що міститься в них. Тобто в розумінні вимог ст. 168 КПК України вказані мобільні телефони не підлягали тимчасовому вилученню.

Відповідно до ч. 2 ст. 168 КПК України забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Отже, як вважає колегія суддів, у даному кримінальному провадженні відсутні визначені законом правові підстави для накладення арешту на майно, в тому числі і з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки прокурором у клопотанні не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане твердження є таким, що ґрунтується на припущеннях.

Виходячи зі змісту поданого до слідчого судді клопотання про арешт майна, прокурор, в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення. Апеляційний суд наявності таких доказів також не вбачає.

На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про неповноту та однобічність судового розгляду, а також про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора в частині накладення арешту на майно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власників майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 09 вересня 2022 року, якою задоволено клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 в частині накладення арешту на майно: мобільний телефон «Samsung», IMEI НОМЕР_1 , мобільний телефон «VIVO», IMEI НОМЕР_3 , шляхом заборони користування, розпорядження та відчуження будь-кому і будь-яким чином зазначеним майном, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 в частині накладення арешту на майно, а саме: мобільний телефон «Samsung», IMEI НОМЕР_1 , мобільний телефон «VIVO», IMEI НОМЕР_3 , - відмовити.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4