ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 року

м. Київ

справа № 442/2909/15-к

провадження № 51-1512км22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

законного представника

неповнолітнього ОСОБА_10 ОСОБА_11 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_10 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК),

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Уличне Дрогобицького району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Стебника Львівської області, жителя АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК; пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК; ч. 4 ст. 187 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк: за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК - 5 років, за пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК - 15 років із конфіскацією майна, ч. 4 ст. 187 КК - 12 років із конфіскацією майна. На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_10 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна.

Також указаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК, та призначено йому покарання за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна; за пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 ККйого засуджено до довічного позбавлення волі із конфіскацією майна. На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Згідно з цим вироком також засуджено ОСОБА_12 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржено.

Вирішено питання, які стосуються: запобіжного заходу; початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання; відшкодування процесуальних витрат; речових доказів; цивільного позову у кримінальному провадженні.

За вироком міськрайонного судуОСОБА_10 , будучи неповнолітнім, ІНФОРМАЦІЯ_4 приблизно о 17:00, керуючись умислом на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, у будинку АДРЕСА_3 , піднявся по сходах, підійшов до вхідних дверей квартири АДРЕСА_4 з метою їх відчинити для проникнення, однак був викритий ОСОБА_13 , тому покинув місце злочину, не довівши свого умислу до кінця з причин, що не залежали від його волі.

ОСОБА_10 , боячись бути викритим у вчиненні злочину, цього ж дня о 17:25 зателефонував до ОСОБА_12 і ОСОБА_6 й домовився про зустріч поблизу промислового ринку, що на вул. Грушевського в тому ж місті. Зустрівшись в обумовленому місці, неповнолітній ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_12 та ОСОБА_6 , що під час вчинення ним злочину його викрила ОСОБА_13 . З метою приховати раніше вчинений злочин, керуючись умислом на вчинення умисного вбивства двох осіб, а саме ОСОБА_13 та її неповнолітнього сина ОСОБА_14 , переслідуючи корисливий мотив, ОСОБА_10 схилив до скоєння цього злочину ОСОБА_6 і ОСОБА_12 , які погодилися на це. За попередньою змовою у групі осіб із ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , виконуючи роль організатора, ОСОБА_10 запропонував ОСОБА_6 скоїти умисне вбивство неповнолітнього ОСОБА_14 в безлюдному місці, а ОСОБА_12 - спільно з ним скоїти умисне вбивство ОСОБА_13 з метою приховати вчинений ним злочин та одночасно переслідуючи корисливий мотив: після вчинення умисних вбивств заволодіти майном і грошима потерпілих. Для реалізації спільного злочину неповнолітній ОСОБА_10 , ОСОБА_12 разом із ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 о 18:30 придбали в магазині «Мандарин» на вул. Грушевського, 1 у м. Стебнику три пари матерчатих робочих рукавиць, які розділили між собою для вчинення злочину. Перебуваючи разом, неповнолітній ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_6 здійснили телефонні дзвінки о 18:40 та о 18:52 і викликали неповнолітнього ОСОБА_14 на зустріч. З метою реалізації спільного умислу ОСОБА_6 , залишивши співучасників, зустрівся з ОСОБА_14 та, вводячи останнього в оману, відвів його у безлюдне місце, а саме в закинуте складське приміщення недіючої бази «УВТК», що на вул. Дрогобицькій, 61-А в м. Стебнику. Так, ОСОБА_6 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на вчинення умисного вбивства, за допомогою ножа, який мав при собі, завдав численні удари в різні анатомічні ділянки тіла неповнолітнього ОСОБА_14 , у результаті чого спричинив колото-різані рани, які належать до тяжких тілесних ушкоджень, були небезпечними для життя в момент заподіяння та призвели до гострої зовнішньої і внутрішньої кровотечі та смерті ОСОБА_14 .

У цей час неповнолітній ОСОБА_10 і ОСОБА_12 з метою вчинення умисного вбивства ОСОБА_13 підійшли до квартири АДРЕСА_5 , де у прибудові ОСОБА_10 узяв знаряддя вчинення злочину - розвідний ключ, та почали чекати ОСОБА_13 . Приблизно о 19:00 ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_10 і ОСОБА_12 , діючи за спільним умислом, реалізовуючи умисел на вчинення умисного вбивства з корисливих мотивів та приховання раніше вчиненого злочину, скориставшись темною порою доби, наблизилися збоку до потерпілої ОСОБА_13 , яка підійшла до вхідних дверей своєї квартири і здійснили на неї напад. Під час нападу ОСОБА_10 за допомогою розвідного ключа завдав кілька ударів у ділянку голови потерпілої, в результаті чого спричинили черепно-мозкову травму у вигляді багатоуламкового перелому кісток основи і склепіння черепа з крововиливами під тверду і м`яку мозкові оболонки та в речовину головного мозку, яка належить до тяжкого тілесного ушкодження, що є небезпечним для життя в момент спричинення, та заподіяв смерть потерпілої ОСОБА_13 .

Учинивши умисні вбивства ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 і ОСОБА_6 зустрілися біля торгового кіоску «У Гусака» на вул. Мельника в м. Стебник, та, пересвідчившись у виконанні умислу на вчинення умисного вбивства двох осіб, з метою приховати раніше вчинений злочин, спільно, закінчуючи реалізацію корисливого умислу, пішли до квартири АДРЕСА_5 у тому ж місті. ОСОБА_12 залишився на вулиці для подачі сигналу тривоги в разі викриття їхніх злочинних дій, а ОСОБА_10 та ОСОБА_6 підійшли до тіла ОСОБА_13 , узяли в неї ключі, відчинили двері, проникли у квартиру й заволоділи грошима і майном на загальну суму 1345 грн.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 13 квітня 2022 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_16 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 залишив без задоволення. Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та заступника прокурора Львівської області задовольнив частково. Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року у частині засудження ОСОБА_10 скасував. Кримінальне провадження щодо останнього, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185; пунктами 1, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187 КК, закрив на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з його смертю. У решті вирок суду залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційних скаргах, які є аналогічними за своїм змістом, захисник засудженого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 в інтересах особи, кримінальне провадження щодо якої закрито - ОСОБА_10 , просять скасувати вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_12 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Сторона захисту вважає судові рішення необ`єктивними, незаконними, необґрунтованими й такими, що ґрунтуються на висновках судів, які не відповідають фактичним обставинам справи. На думку захисту, суд апеляційної інстанції, крім того, формально розглянув кримінальне провадження, порушивши гарантоване право на об`єктивний і неупереджений розгляд справи, не перевірив усіх доводів, викладених в апеляційних скаргах та доповненні, і безпідставно відмовив у дослідженні доказів. Разом з цим скаржники акцентують увагу на тому, що у грудні 2021 року засуджений ОСОБА_6 направив до суду доповнення до апеляційної скарги, наявність яких підтвердив головуючий суддя під час засідання 13 квітня 2022 року, однак суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі взагалі не вказав доводів, викладених у доповненнях, щодо недопустимостіта неналежності доказів.

Свої доводи адвокат ОСОБА_7 обґрунтовує також і тим, що Львівський апеляційний суд не розглянув клопотання сторони захисту від 11 травня 2019 року про дослідження окремих доказів та призначення почеркознавчої експертизи.

На переконання захисників, обвинувачення ґрунтується лише на упередженій інтерпретації показань обвинуваченого ОСОБА_12 та неповнолітнього свідка ОСОБА_17 , які вони надали під тиском працівників поліції, а також на припущеннях, які суд першої інстанції взяв за основу вироку.

Адвокати ставлять під сумнів підписи понятих ОСОБА_18 та ОСОБА_19 у протоколі огляду місця події від 09 листопада 2014 року, у зв`язку з чим вважають його неналежним доказом. Крім того, зазначають про заявлене в суді першої інстанції клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, у задоволенні якого, на їх думку, було безпідставно відмовлено.

Крім того, акцентують увагу на тому, що не було дотримано процедури допиту свідка ОСОБА_17 у порядку ст. 225 КПК.

Вказують про неналежність та недопустимість доказів, вилучених під час огляду місця події від 09 листопада 2014 року у квартирі АДРЕСА_5 , через те, що в матеріалах провадження відсутні клопотання слідчих до слідчого судді про накладення арешту на тимчасово вилучене майно.

Також уважають протокол обшуку від 10 листопада 2014 року у квартирі АДРЕСА_6 неналежним та недопустимим доказом, оскільки ланцюжок, вилучений під час обшуку, підкинули працівники міліції.

Захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_7 уважають докази, зібрані слідчими ОСОБА_20 , ОСОБА_21 і ОСОБА_22 , та всі похідні від них докази недопустимими, оскільки в матеріалах провадження відсутні процесуальні рішення, які б підтверджували повноваження вказаних слідчих.

Стверджують про недопустимість та неналежність усіх доказів, зібраних слідчими СУ ГУ МВСУ у Львівській області, у зв`язку з тим, що в матеріалах провадження відсутня постанова прокурора про визначення підслідності від Дрогобицького МВ ГУ МВС за СУ ГУ МВСУ у Львівській області.

Адвокати, аналізуючи висновки експертів, вказують про їх трактування судом першої інстанції виключно із обвинувальним ухилом, що було проігноровано судом апеляційної інстанції.

Свої доводи скаржники обґрунтовують також і тим, що прокурор ОСОБА_23 під час розгляду справи не мав належних повноважень на участь у провадженні стосовно неповнолітніх.

Крім того, захисник ОСОБА_7 , аналізуючи докази, вказує про ряд порушень в ході їх збирання стороною обвинувачення, унаслідок чого вважає неналежними та недопустимими такі докази: відеозапис огляду місця події з виявлення трупа ОСОБА_13 ; протокол огляду місця події від 10 листопада 2014 року за участю ОСОБА_12 ; заяву ОСОБА_24 про добровільну видачу речей та протокол обшуку від 10 листопада 2014 року; протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_12 від 10 листопада 2014 року та диск з відеозаписом; протокол слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_17 із відеозаписом від 22 січня 2015 року; протокол впізнання речей від 07 квітня 2015 року та фототаблиці до нього за участю свідка ОСОБА_17 .

На переконання адвоката ОСОБА_7 , суди залишили поза увагою доводи сторони захисту про те, що прокуратура не довела винуватості ОСОБА_10 та інших поза розумним сумнівом у вчиненні інкримінованих їм злочинів.

Також адвокат ОСОБА_7 відзначає невідповідність змісту проголошеного тексту вироку його письмовому викладу.

Адвокат ОСОБА_8 , вказує про порушення вимог п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК, оскільки у кримінальному провадженні не було призначено експертизи для визначення вартості викраденого майна.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 , законний представник ОСОБА_11 та захисники підтримали касаційні скарги сторони захисту.

Прокурор ОСОБА_5 висловила думку про необхідність часткового задоволення касаційних скарг, скасування оскаржуваної ухвали суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подані касаційні скарги необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Таким чином, перевіряючи дотримання судами нижчих інстанцій вимог КПК, Верховний Суд у межах доводів касаційних скарг має з`ясувати, чи навели ці суди належні й достатні мотиви ухвалення судових рішень та чи обґрунтували свої висновки з посиланням на досліджені докази.

Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Частиною 1 ст. 412 КПКпередбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як передбачено ст. 419 КПК, в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При скасуванні чи зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено і в чому саме полягають ці порушення.

При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких її визнано необґрунтованою (ч. 2 ст. 419 КПК).

Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає

можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність

встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що згідно зі статтями 2, 7, 370, 404, 419 КПК при перегляді оспорюваного вироку апеляційний суд, дотримуючись засад кримінального провадження, зобов`язаний ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, з`ясувати, чи повно, всебічно та об`єктивно здійснено судове провадження, чи було у передбаченому вказаним Кодексом порядку здобуто докази обвинувачення, чи оцінено їх місцевим судом із додержанням правил ст. 94 цього Кодексу і відповідно до тих доказів, чи правильно було застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Тобто в цьому рішенні слід проаналізувати аргументи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на кожен із них вичерпну відповідь.

Втім суд апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_12 цих вимог не дотримався, оскільки, поміж іншого, суттєві доводи, викладені в доповненні ОСОБА_6 до апеляційної скарги, взагалі залишив без відповіді.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 26 січня 2022 року обвинувачений ОСОБА_6 подав доповнення до апеляційної скарги і клопотання про безпосереднє повторне дослідження доказів у суді апеляційної інстанції (а. п. 231-241 т. 11).

У контексті викладеного суд касаційної інстанції звертає увагу, що відповідно до аудіозапису судового засідання від 13 квітня 2022 року під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_12 головуючий суддя неодноразово зазначав про наявність доповнення обвинуваченого ОСОБА_6 до апеляційної скарги та про детальне ознайомлення з його змістом.

Проте за результатами касаційного розгляду встановлено, що суд апеляційної інстанції у рішенні від 13 квітня 2022 року взагалі не виклав наведених у доповненні ОСОБА_6 доводів, не перевірив їх (крім доводу про відсутність процесуальних повноважень на участь у справі прокурора ОСОБА_25 ).

Як убачається з доповнення обвинуваченого, ОСОБА_6 , поміж іншого, посилаючись на статті 86, 87 КПК, указував про недопустимість низки доказів, які отримав слідчий СУ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_20 , оскільки він не входив до групи слідчих. Так, акцентував, що 10 листопада 2014 року цей слідчий долучив до матеріалів кримінального провадження Ф. 1 на ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , допитав підозрюваного ОСОБА_12 , виніс постанову про призначення стаціонарної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_6 , 11 листопада 2014 року звернувся із запитом до директора магазину «Мандарин» у м. Стебнику про витребування запису камер відеоспостереження, а 12 числа цього ж місяця отримав такий запис і провів допит неповнолітнього свідка ОСОБА_17 . Крім того, обвинувачений за принципом «плодів отруєного дерева» посилався на неналежність таких доказів, а саме: протоколів проведення слідчих експериментів із ОСОБА_12 та ОСОБА_17 від 10 листопада 2014 року та 22 січня 2015 року відповідно; протоколу пред`явлення речей для впізнання від 07 квітня 2015 року з ОСОБА_17 ; висновку експерта від 23 березня 2015 року № 149; протоколу огляду місця події від 10 листопада 2014 року.

Свою позицію обвинувачений мотивував тим, що в матеріалах кримінального провадження є постанова від 09 листопада 2014 року про створення групи слідчих, відповідно до якої до останньої включено лише слідчих СВ Дрогобицького МВ ГУМВС України у Львівській області, а слідчий СУ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_20 у ній не зазначений. При цьому вказав на постанову про закриття кримінального провадження від 30 липня 2018 року, згідно з якою, зі слів ОСОБА_20 , здійснювати провадження йому було доручено 13 листопада 2014 року і на те, що всупереч вимогам ст. 110 КПК відповідна постанова відсутня.

Разом з тим, за змістом ухвали апеляційного суду, жодних мотивів на спростування наведених вище доводів у ній не зазначено.

Надання апеляційним судом обґрунтованих відповідей на ці питання та доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , наведені в доповненні, є важливим для вирішення питання про допустимість доказів і, відповідно, доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

Отже, аргументи, наведені в касаційних скаргах сторони захисту, у частині неналежної перевірки доводів щодо повноважень слідчих заслуговують на увагу, у зв`язку з чим указані обставини підлягають перевірці та оцінці під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції, зокрема з урахуванням висновків об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 04 жовтня 2021 року у справі № 724/86/20 та від 14 лютого 2022 рокуу справі № 477/426/17 щодо питань перевірки доказів з точки зору їх допустимості через виникнення в учасників провадження відповідних сумнівів, з огляду на те чи були вони зібрані уповноваженими особами.

Якщо під час апеляційного розгляду буде встановлено, що в установленому порядку повноваження слідчих не підтверджуються, апеляційному суду необхідно ухвалити рішення з урахуванням позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17, відповідно до якої суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Крім того, суд апеляційної інстанції не спростував доводу обвинуваченого ОСОБА_6 щодо неналежної, на його думку, правової процедури реалізації керівником обласної прокуратури повноважень, передбачених ч. 5 ст. 36 КПК. Так, скаржник стверджував про недопустимість та неналежність усіх доказів, зібраних слідчими СУ ГУМВСУ у Львівській області, у зв`язку з тим, що в матеріалах провадження відсутня постанова прокурора про визначення підслідності від Дрогобицького МВ ГУМВС за СУ ГУМВСУ у Львівській області.

Зазначений довід обвинуваченого потребує апеляційної перевірки з урахуванням норм статей 216, 218 КПК.

Водночассуд касаційної інстанції наголошує, що норма ч. 5 ст. 36 КПК покликана вирішити питання фактично про передоручення досудового розслідування у випадку, коли воно здійснюється неефективно. Однак це не означає, що слідчий підрозділ вищого рівня в межах одного органу, якому підслідне кримінальне провадження, не вправі проводити досудове розслідування відразу після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР (постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 263/15845/2019 (провадження 51-6165км19)).

Також захисник ОСОБА_7 подавав клопотання про дослідження в ході апеляційного розгляду доказів та про призначення судово-почеркознавчої експертизи (а. п. 207-210 т. 10).

Однак під час прослуховування технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове засідання суду апеляційної інстанції від 13 квітня 2022 року встановлено, що апеляційний суд не вирішив клопотання в частиніпризначення судово-почеркознавчої експертизи, що, на думку колегії суддів, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

З огляду на вищезазначені порушення й на те, що вирішення інших викладених у скаргах сторони захисту доводів пов`язано з переоцінкою сукупності зібраних доказів, колегія суддів не вбачає підстав для їх перевірки в ході касаційного розгляду та вважає, що з урахуванням вимог, заявлених в апеляційних скаргах і доповненнях сторони захисту, відповідно до засади інстанційності перевірки судових рішень зазначені доводи має перевірити суд апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, необхідно задовольнити частково касаційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 й ОСОБА_10 , скасувати на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року щодо ОСОБА_6 й ОСОБА_10 та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК щодо ОСОБА_12 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити всі доводи апеляційних скарг з доповненнями, в тому числі щодо надання показань неповнолітнім свідком ОСОБА_17 під тиском працівників поліції, про що зазначає сторона захисту, оскільки, зважаючи на надані в суді першої інстанції цим свідком показання про наявність такого тиску і показання його матері ОСОБА_26 про застосування до нього кайданок, колегія суддів вважає неналежною перевірку доводів сторони захисту в цій частині судом апеляційної інстанції, який всупереч вищенаведеному зазначив про те, що вказані особи не покликалися на застосування недозволених методів слідства. За наслідками апеляційного розгляду необхідно ухвалити законне, обґрунтоване, належним чином вмотивоване рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції.

Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, зокрема переховуванню ОСОБА_6 від суду, колегія суддів вважає за необхідне обрати йому запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК щодо ОСОБА_12 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк на 60 днів, тобто до 23 березня 2023 року включно.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3