Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

представника потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 - ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001906 від 01 серпня 2021 року, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_14 та потерпілого ОСОБА_10 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 січня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Луцька Волинської області, громадянина України, українця, одруженого, маючого на утриманні одну малолітню дитину, з середньою-спеціальною освітою, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» про відшкодування збитків завданих злочином задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» 5 144 (п`ять тисяч сто сорок чотири) гривень 81 копійка витрат на лікування потерпілого ОСОБА_10 .

Цивільний позов КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради про відшкодування матеріальних збитків, завданих кримінальним правопорушенням задоволено.

Стягнути з ОСОБА_7 в користь КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради 58 245 (п`ятдесят вісім тисяч двісті сорок п`ять) гривень 59 копійок витрат на лікування потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 .

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_11 завдану моральну шкоду в розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) гривень 00 копійок та витрати пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_12 завдану моральну шкоду в розмірі 40 000 (сорок тисяч) гривень 00 копійок та витрати пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 завдану моральну шкоду в розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) гривень 00 копійок та витрати пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 завдану моральну шкоду в розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) гривень 00 копійок та витрати пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

Цивільний позов ОСОБА_15 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_15 завдану матеріальну шкоду в розмірі 168 043 (сто шістдесят вісім тисяч сорок три) гривні 20 копійок та моральну шкоду в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в дохід держави 2745 (дві тисячі сімсот сорок п`ять) гривень 92 копійок судових витрат за проведення судової інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/103-21/6472-ІТ від 14.09.2021 року, 2745 (дві тисячі сімсот сорок п`ять) гривень 92 копійок судових витрат за проведення судової інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/103-21/6475-ІТ від 16.09.2021 року, 4118 (чотири тисячі сто вісімнадцять) гривень 88 копійок судових витрат за проведення судової інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/103-21/6473-ІТ від 22.09.2021 року та 1372 (одну тисячу триста сімдесят дві) гривень 96 копійок судових витрат за проведення судової інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/103-21/6474-ІТ від 31.09.2021 року.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та арештованого майна.

Згідно вироку суду водій ОСОБА_7 , 01.08.2021 року, близько 5 години, керуючи технічно справним автомобілем марки «BMW 320D», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 , рухаючись дорогою сполученням Львів-Радехів-Луцьк зі сторони міста Львів в напрямку на міста Луцьк, Волинської області, на відстані 231 м від інформаційно-вказівного знаку 5.46 Правил дорожнього руху України, що позначає закінчення населеного пункту Софіївка, Луцького району, Волинської області, проявив безпечність, не уважно стежив за дорожньою обстановкою, не вибрав безпечної швидкості руху транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, перед виконанням маневру обгону, не переконався, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, чим порушив вимоги п.2.3 б), п.10.1, п.12.1, п.14.2 в) Правил дорожнього руху України, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «RENAULT TRAFIC», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_16 , який рухався в зустрічному напрямку, в напрямку міста Львів.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди:

- пасажир автомобіля марки «RENAULT TRAFIC», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку експерта № 735 від 30.09.2021 року Волинського обласного бюро судово-медичних експертиз отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому великого горбка правої плечової кістки без зміщення, закритого перелому кісток носа зі зміщенням, множинних саден в ділянці обличчя, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості;

- водій автомобіля марки «RENAULT TRAFIC», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно висновку експерта № 687 від 16.09.2021 року Волинського обласного бюро судово-медичних експертиз отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому другого шийного хребця (аксіса), закритого перелому дужок 3-4 шийних хребців справа, закритого перелому головки 5 плюсневої кістки лівої стопи; забійної рани голови справа, саден передньої поверхні грудної клітки зліва, задньої поверхні грудної клітки поздовж обох лопаток, поперекової ділянки справа та зліва, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя;

- пасажир автомобіля марки «RENAULT TRAFIC», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно висновку експерта № 674 від 13.09.2021 року Волинського обласного бюро судово-медичних експертиз отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, перелому кісток основи черепа, забою головного мозку, множинних переломів кісток лицевого черепа, перелому верхньої щелепи по ФОР 2-3, множинних саден та гематом м`яких тканин обличчя; черезвертельного перелому лівого стегна, травматичного шоку, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя;

- пасажир автомобіля марки «RENAULT TRAFIC», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , згідно висновку експерта № 671 від 10.09.2021 року Волинського обласного бюро судово-медичних експертиз отримав тілесні ушкодження у вигляді проникаючої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, пневмоцефалії, багатоуламкового зламу лобної кістки, основи черепа; забійно-рваної рани м`яких тканин обличчя з поздовжним розривом хрящевого відділу піраміди носа, скальпуванням м`яких тканин в проекції обох верхньо-щелепних синусів та кісток носа, відкритого перелому кісток лицевого черепа зі зміщенням кісткових уламків/передня стінка лобних пазух, перенісся та носової кістки, медіально-верхніх стінок очниці, кісток гратчастого лабіринту, передніх стінок обох верхньо-щелепних синусів, фрагментованого перелому максилярного відростка лівої виличної кістки; контузії обох очних яблук, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя;

- пасажир автомобіля марки «RENAULT TRAFIC», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , згідно висновку експерта № 661 від 08.09.2021 року Волинського обласного бюро судово-медичних експертиз отримала тілесні ушкодження у вигляді важкої закритої хребетно-спинно-мозкової травми: забою шийного відділу спинного мозку, сквозного перекидного зламу 3-го шийного хребця зі зміщенням до переду, фрагментованого зламу правого суглобового відростку та дужки 3-го шийного хребця зі зміщенням, компресійного зламу тіла 4-го шийного хребця; струсу головного мозку; зламу кісток носа; забою м`яких тканин обличчя зліва, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.2.3 б), п.10.1, п.12.1, п.14.2 в) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року (з наступними змінами та доповненнями), а саме:

п.2.3 б) - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну…;

п.10.1 - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

п.12.1 Правил дорожнього руху України, під час вибору у встановлених межах безпечної швидкості руху водій повинен врахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п.14.2 в) Правил дорожнього руху України, перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми необережними діями, які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілим тяжкі тілесні ушкодження, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України (Том 2 а.с.63-68).

У поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, вказує на те, що апеляційна скарга подається у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням судом Закону України Про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вказує на те, що суд формально у вироку вказав на врахування при призначенні покарання обвинуваченому тяжкості злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, однак не надав належної оцінки обставинам вчиненого кримінального правопорушення. Також не надав належної правової оцінки характеру небезпечності вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, зокрема вчинення ним тяжкого злочину у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту внаслідок грубого порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху. Неповною мірою враховано судом, що внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_7 постраждало п`ять осіб, з яких четверо отримали тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, а один тілесні ушкодження середньої тяжкості. Також судом належним чином не врахована думка потерпілих, яка повинна бути врахована в сукупності з іншими встановленими обставинами, такими як відшкодування завданої шкоди та відсутність претензій у потерпілих.

Вважає, що наведені в оскаржуваному вироку обставини, що на думку суду свідчать про обґрунтованість призначеного ОСОБА_7 покарання та можливість звільнення від його відбування (не притягувався до кримінальної відповідальності у минулому, наявність постійного місця проживання, наявність утриманців та відсутність працевлаштування), насправді характеризують обвинуваченого в загально-соціальному плані, проте не характеризують його ставлення до вчиненого злочину і не впливають на особливості конкретного злочину і обставини їх вчинення (форму вини, мотив і мету, спосіб, стадії вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо) та не є такими що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення. Також поза увагою суду залишився той факт, що попри тривалий проміжок часу після вчинення злочину з 01.08.2021 року ОСОБА_7 не вжив жодних заходів до відшкодування завданих потерпілим збитків, а також сплати витрат на лікування потерпілих, понесених закладом охорони здоров`я. А тому суд прийшов до помилкового висновку, що перевиховання, виправлення обвинуваченого й попередження вчинення ним нових злочинів можливе за умови призначення розміру основного і додаткового покарання в мінімальних розмірах та без ізоляції від суспільства.

Просить вирок в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами строком 3 (три) роки. В решті вирок залишити без змін (Том2 а.с.72-75).

На адресу Волинського апеляційного суду 07.03.2023 року від прокурора у кримінальному провадженні прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_14 надійшли доповнення до апеляційної скарги.

Вказує на те, що подана апеляційна скарга підтримується, однак на даний час виникла необхідність внести до неї доповнення та зміни в частині вирішення цивільних позовів потерпілих в частині відшкодування витрат на правову допомогу у сумі по 10000 гривень відповідно.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами строком 3 (три) роки. В порядку ст.ст.120, 124 КПК України стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_11 процесуальні витрати понесені останньою на правову допомогу у сумі 10 000 гривень. В порядку ст.ст.120, 124 КПК України стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь потерпілого ОСОБА_12 процесуальні витрати понесені останнім на правову допомогу у сумі 10 000 гривень. В порядку ст.ст.120, 124 КПК України стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 процесуальні витрати понесені останнім на правову допомогу у сумі 10 000 гривень. В порядку ст.ст.120, 124 КПК України стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 процесуальні витрати понесені останнім на правову допомогу у сумі 10 000 гривень. В решті вирок залишити без змін (Том 2 а.с.92-93).

В поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, вважає оскаржуваний вирок незаконним та таким, що підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості та неправильного звільнення від відбування призначеного покарання.

Вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_7 ніякі відшкодування за спричинену йому шкоду не проводив. Приймаючи рішення про застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку не навів мотивів такого рішення. Наведені судом підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не є виключними, не свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, а лише вказують на доцільність обрання мінімального реального покарання у виді позбавлення волі відповідно до санкції ч.2 ст.286 КК України. Призначення ОСОБА_7 покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі, буде явно несправедливим, суперечитиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, принципу справедливості покарання і не відповідатиме його меті виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Крім цього, потерпілий не погоджується із рішенням суду щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 70000 гривень. Судом не враховано, що в результаті ДТП йому було спричинено тяжкі тілесні ушкодження і він став інвалідом 2 групи. Не враховані душевні страждання, які він переніс в результаті ДТП.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з позбавленням права керування транспортними засобами строком 3 (три) роки. Задовольнити його цивільний позов в повному об`ємі (Том 2 а.с.76-80).

В судове засідання не з`явилися потерпілі ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , представник потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_15 ОСОБА_17 , представник КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади», хоча належним чином повідомлялися про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від них на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності учасників кримінального провадження, які не з`явилися в судове засідання. Їх неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційних скарг з доповненням; думку прокурора, яка повністю підтримала свою апеляційну скаргу з доповненнями та просила їх задовольнити, апеляційну скаргу потерпілого визнала частково в частині покарання, яке співпадає з вимогами апеляційної скарги прокурора, щодо задоволення цивільного позову потерпілого не заперечувала; обвинуваченого та його захисника, які заперечили доводи апеляційних скарг, просили вирок суду першої інстанції залишити без змін; представника потерпілих адвоката ОСОБА_13 , який апеляційну скаргу свого довірителя ОСОБА_10 підтримав та просив її задовольнити, визнав підставними також доводи апеляційної скарги прокурора; апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілим тяжкі тілесні ушкодження та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення та не оспорював фактичних обставин, пояснивши при цьому, що правильно розуміє зміст пред`явленого йому обвинувачення та не заперечує проти визнання недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Оскільки він та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом обвинуваченого, потрепілих та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують обвинуваченого, як особу, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Щодо доводів прокурора та потерпілого ОСОБА_10 в апеляційних скаргах про те, що призначене судом покарання обвинуваченому не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

У відповідності до ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Водночас, як вбачається з оскаржуваного вироку, судом першої інстанції ОСОБА_7 було призначено основне покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки та відповідно до положень ст.75 КК України його було звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Так, статтею 75 КК України передбачено, що у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином мотивовано.

Наведені вимоги кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 були дотримані.

Як убачається з вироку суду та матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції, призначаючи покарання засудженому ОСОБА_7 і звільняючи його від відбування покарання на підставі положень ст.75 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про його особу, а саме, те що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався (Том 2 а.с.37), вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав, щиро розкаявся, його поведінка в суді свідчить про щире каяття, усвідомив незаконність вчинених ним дій, а тому активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, має постійне місце реєстрації та проживання (Том 2 а.с.42), одружений, має на утриманні малолітню дитину, непрацевлаштований, вчинив необережне кримінальне правопорушення, думки потерпілих. Також суд зважив на наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відсутності обставин, що обтяжують покарання.

Апеляційний суд вважає за необхідно зазначити, що обвинувачений ОСОБА_7 є особою молодого віку, позитивно характеризується за місцем проживання (Том 2 а.с.46) та на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (Том 2 а.с.40, 41).

Щодо позиції потерпілих під час розгляду справи судом першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Потерпілий ОСОБА_12 в судовому засіданні суду першої інстанції не наполягав при призначенні обвинуваченому суворого покарання, заявлений ним цивільний позов підтримав в повному обсязі.

Потерпіла ОСОБА_11 подала суду першої інстанції заяву, в якій просила розгляд справи провести у її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю, щодо призначення обвинуваченому покарання поклалася на розсуд суду (Том 2 а.с.2).

Потерпілий ОСОБА_10 подав суду першої інстанції заяву, в якій просив розгляд справи провести у його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, просив призначити обвинуваченому суворе покарання (Том 2 а.с.4).

Адвокат ОСОБА_17 , який являється представником потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_15 подав суду першої інстанції заяви в яких клопотав проводити розгляд у їх відсутності та прийняти законне та обгрунтоване рішення (Том 2 а.с.13, 15).

Потерпілий ОСОБА_9 , у поданій суду першої інстанції заяві просив розгляд справи проводити у його відсутності (Том 2 31).

Апеляційний суд зазначає, що позиція потерпілої сторони у судовому засіданні щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

Під час розгляду справи апеляційним судом обвинувачений вказав на те, що ним шкода потерпілим не відшкодовувалася, оскільки після скоєння ДТП довгий період часу він був на лікуванні та реабілітації, а також чекав на страхове відшкодування, яке перекриє всі завдані збитки потерпілим. На підтвердження цього обвинуваченим апеляційному суду надано відповідний лист Моторного (транспортного) страхового бюро України.

З врахуванням наведеного колегія судді погоджується з призначеним судом першої інстанції основним покаранням та звільненням від нього зі встановленим іспитовим строком обвинуваченому ОСОБА_7 та вважає, що воно буде необхідним та достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, з урахуванням всіх обставин.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитись із застосуванням судом першої інстанції мінімального додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до роз`яснень, які містяться у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 і ст.287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Наведене свідчить про те, що рішення суду щодо застосування чи не застосування додаткового покарання повинно бути належним чином мотивовано у вироку.

Проте, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції недостатньо мотивував своє рішення щодо застосування мінімального строку додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Окрім того, колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг прокурора та потерпілого ОСОБА_10 про те, що суд першої інстанції не врахував належним чином ту обставину, що порушення Правил дорожнього руху України, допущені обвинуваченим ОСОБА_7 знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її тяжкими наслідками, а саме те, що постраждало п`ять осіб, з яких четверо отримали тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, а один тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що призначення обвинуваченому ОСОБА_7 мінімального додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік не відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, тобто, судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Згідно п.2 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання, коли це погіршує становище обвинуваченого.

Частиною 1 ст.421 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати більш суворіше покарання, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Тому вирок суду першої інстанції в частині призначеного додаткового покарання обвинуваченому не відповідає вимогам закону, що відповідно є підставою для його скасування з ухваленням апеляційним судом нового вироку та яким ОСОБА_7 призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Водночас, щодо доводів потерпілого ОСОБА_10 в апеляційній скарзі щодо наявності підстав для задоволення його цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди з обвинуваченого колегія суддів вважає, що вони підлягають до задоволення з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до положень ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пленум Верховного Суду України в п.9 своєї постанови №4 від 31.09.2013 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Матеріалами справи доводиться, що потерпілий ОСОБА_10 в результаті ДТП отримав тілесні ушкодження за ступенем тяжкості, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, але не в повному обсязі враховано глибину моральних та психічних страждань потерпілого ОСОБА_10 , тривалість його лікування, необхідність моральної та фізичної реабілітації, вимушеність змін у його житті та інше. Апеляційний суд вважає, що внаслідок неправомірних дій обвинуваченого у потерпілого ОСОБА_10 відбулися негативні зміни в житті, здоров`ї та виникла необхідність в подальшому їх усунення.

А тому колегія суддів вважає, що із урахуванням фізичних і моральних страждань потерпілого ОСОБА_10 , які він отримав від злочину та про які він зазначає в апеляційній скарзі та підтвердив його представник в ході розгляду справи апеляційним судом, виходячи із засад розумності, виваженості й справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди необхідно збільшити до 200 000 (двохсот тисяч) гривень.

Щодо доводів апеляційної скарги з доповненнями прокурора в частині вирішення цивільних позовів потерпілих в частині відшкодування витрат на правову допомогу у сумі по 10000 гривень відповідно то вони є слушними.

Положеннями ст.118 КПК України визначено, що процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Положення, що стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК України. Натомість положення, які стосуються цивільного позову, визначені главою 9 цього Кодексу. Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 17.06.2020 року у справі №598/1781/17 (провадження №13-47кс20) дійшла до висновку, що потерпілий від кримінального правопорушення має право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути йому компенсовані. Таке право залишається у потерпілого незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено ухваленням обвинувального вироку або ж ухвали про закриття кримінального провадження.

Враховуючи викладене, висновок суду про задоволення цивільних позовів потерпілих в частині стягнення з обвинуваченого по 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, не можна вважати таким, що зроблений у повній відповідності з вищенаведеними положеннями кримінального процесуального Закону.

А тому апеляційний суд вважає за необхідне вмотивувальній частині вироку суду рішення суду щодо вирішення питання про стягнення витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, викласти у такій редакції: «В порядку ст.ст.120, 124 КПК України стягнути з обвинуваченого в користь кожного з потерпілих по 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги».

За наслідками апеляційного розгляду апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_10 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 414, 420, 421, 615 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_14 та потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 січня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, в частині призначеного додаткового покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Вирок в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 змінити, збільшивши розмір відшкодування ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 моральної шкоди до 200 000 (двохсот тисяч) гривень 00 копійок.

В мотивувальній частині вироку рішення суду щодо вирішення питання про стягнення витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, викласти у такій редакції: «В порядку ст.ст.120, 124 КПК України стягнути з обвинуваченого в користь кожного з потерпілих по 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги».

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді