Справа № 636/1759/17
провадження № 1-кп/527/228/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 листопада 2022 року м. Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Глобине в режимі відео конференції обвинувальні акти за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 ,ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309, ч. 3 ст.186 КК України КК України, -

ВСТАНОВИВ:
В провадженні Чугуївського міського суду Харківської області перебувала об`єднана кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 ,ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309, ч. 3 ст.186 КК України КК України.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 08.03.2022 р. № 2/0/9-22 "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану" відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ Чугуївського міського суду Харківської області на Глобинський районний суд Полтавської області.

20 вересня 2022 року до Глобинського районного суду Полтавської області надійшла від Чугуївського міського суду Харківської області справа № 636/1759/17 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 ,ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309, ч. 3 ст.186 КК України КК України.
Під час підготовчого судового засідання встановлено, що кримінальне провадження підсудне Глобинському районному суду Полтавської області.

Вислухавши присутніх сторін по справі, оскільки відсутні потерпілі, а також відсутні заяви від них про можливість проведення підготовчого судового засідання без їх участі, суд вважає, що кримінальне провадження підлягає перенесенню підготовчого судового засідання на 07.12.2022 на 14:30 год.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні заявив клопотання про продовження відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки термін дії останнього закінчується 25 листопада 2022 року, посилаючись на наявність ризиків, передбачених у ст. 177 КПК України та неможливість запобігання вищезазначеним ризикам застосуванням більш м`якого запобіжного заходу, тяжкість вчиненого злочину та тяжкість покарання та прохав не визначати розмір застави.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_4 проти задоволення клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 заперечували, посилаючись на необґрунтованість клопотання прокурора. Зауважили, що обвинувачений досить тривалий час перебуває рід вартою, крім того має проблеми із здоров`ям, та йому не надають належного медичного обслуговування у СІЗО, навіть не роблять необхідні уколи та не роблять необхідні медичні аналізи, про захисник надавала у матеріали справи підтверджуючі документи. Просили відмовити в задоволенні клопотання прокурора, та якщо суд дійде висновку про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, змінити запобіжний захід ОСОБА_5 на більш м`який, а саме цілодобовий домашній арешт.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали провадження в рамках заявленого клопотання, приходить до наступного висновку.

Згідно ст.29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також, наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно п.1, п. 3, п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку обвинувачений, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Таким чином, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. Позитивна відповідь свідчить про реально існуючий ризик неправомірної поведінки обвинуваченого.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування ( Бекчиєв проти Молдови §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти ( Ідалов проти Росії , Гарицьки проти Польщі , Храїді проти Німеччини , Ілійков проти Болгарії ).

Суд вважає також необхідним зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі Ілійков проти Болгарії № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів .

Вирішуючи клопотання прокурора, суд оцінює в сукупності всі обставини, у тому числі суспільну небезпечність та тяжкість кримінальних правопорушень, які інкримінуються ОСОБА_5 . Суд враховує те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочинів середньої тяжкості та тяжких, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років з конфіскацією майна або без такої. У зв`язку з ухиленням від суду оголошувався в розшук, а відтак, з урахуванням наведених даних суд вважає, що обставини регламентовані п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст.177, п. п. 1-3 ч. 1 ст.194 КПК України є дійсними.
Суд приходить до висновку, що вказані ризики, на цей час є реальними, враховуючи зміст пред`явленого обвинувачення, а також тяжкість кримінального правопорушення, характер та обставини протиправних дій, в яких ОСОБА_5 обвинувачується.
Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 , усвідомлюючи можливість отримання покарання у вигляді позбавлення волі, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення.
При цьому суд зазначає, що тяжкість покарання, що загрожує, не є основною чи безпосередньою підставою для тримання під вартою, а оцінюється в сукупності з наявними ризиками, передбаченими ст. 177 КПК України.
Вказані обставини судом враховані при розгляді клопотання прокурора.
Крім того перевіривши матеріали кримінальної справи, суд не знайшов документів, на які посилається сторона захисту.
А відтак, розглядаючи можливість альтернативних запобіжних заходів, з урахуванням вищенаведених ознак, суд вважає їх такими, що не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої, тобто застосування більш м`яких запобіжних заходів на даний час неможливе, ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, не зменшилися.
Щодо доводів обвинуваченого про необґрунтованість клопотання прокурора, суд вважає також необхідним зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі Ілійков проти Болгарії № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів . Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винним, з огляду на вірогідність переховування від суду та можливість вчинити інше кримінальне правопорушення, спростовують доводи обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Оскільки термін дії запобіжного заходу спливає 25.11.2022 року, закінчити розгляд справи до вказаного строку не є можливим, підстави для продовження запобіжного заходу обвинуваченому, зазначені судом, продовжують існувати на даний час, суд вважає за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.
Керуючись ст. ст. 177, 182, 183,194, 314 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ "Харківський слідчий ізолятор" строком на 60 днів, а саме до 20 січня 2023 року включно.
Ухвала щодо застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали направити начальнику ДУ "Харківський слідчий ізолятор" - для виконання.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з моменту проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Суддя ОСОБА_1