ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року

м. Київ

Справа № 190/411/19

Провадження № 51-1141км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 04 січня 2023 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше судимого,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 17 січня

2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого

ч. 1 ст. 121 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року вирок Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 17 січня 2020 року стосовно ОСОБА_7 скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

Вироком Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 20 липня

2021 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, та виправдано за недоведеністю його винуватості.

Вироком Дніпровського апеляційного суду від 04 січня 2023 року

вирок Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 20 липня

2021 року стосовно ОСОБА_7 скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1

ст. 121 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Ухвалено строк відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК ухвалено зарахувати в строк призначеного покарання строк перебування під вартою ОСОБА_7 з 25 січня 24 червня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

За обставин, детально викладених у вироку апеляційного суду, ОСОБА_7 визнано винуватими у тому, що він 20 січня 2019 року близько 18:50, повторно, перебуваючи на пероні залізничного вокзалу станції Ерастівка в с. Вишневе П`ятихатського району Дніпропетровської області, підійшов до будівлі залізничного вокзалу, де перебував ОСОБА_8 , та на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків наніс чотири удари кулаком правої руки, а також один удар металевими плоскогубцями в область голови ОСОБА_8 , заподіявши останньому тяжкі тілесні ушкодження.

Вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 просить скасувати вирок апеляційного суду через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та закрити кримінальне провадження стосовно підзахисного. Захисник зазначає, що суд апеляційної інстанції не розглянув та не ухвалив рішення за поданим стороною захисту клопотанням про визнання доказів неналежними та недопустимими, адже в оскаржуваному вироку в мотивувальній та резолютивній частинах відсутні відомості про розгляд цього клопотання.

Вказує, що суд в порушення вимог ч. 3 ст. 404 КПК частково відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про дослідження доказів, які були предметом доказування в суді першої інстанції, внаслідок чого були обмежені права

ОСОБА_7 , зокрема передбачені ст. 22 КПК. Так, зазначає, що колегія суддів апеляційного суду відмовила у прослуховуванні звукозаписів судових засідань у суді першої інстанції, під час яких були допитані потерпілий ОСОБА_8 , експерт

ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_10 , що позбавило сторону захисту можливості перевірити достовірність показань цих учасників, оскільки, як стверджує захисник, останні змінювали свої показання на всіх попередніх стадіях кримінального провадження.

Стверджує, що висновки суду апеляційної інстанції мають істотні суперечності, при цьому не наводить обґрунтованих доводів у чому вони полягають.

Наголошує, що в ході дослідження письмових джерел доказів судом апеляційної інстанції взято до уваги долучену прокурором копію інформації про рух приміських поїздів, яка підписана не уповноваженою особою, що викликає сумніви у достовірності цього доказу. Також зазначає, що ця інформація не відкривалася стороні захисту у порядку ст. 290 КПК.

Крім того, захисник посилається на те, що суд апеляційної інстанції послався як на доказ винуватості ОСОБА_7 на фактичні дані, що містяться у протоколах слідчих експериментів за участю свідка ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_8 , однак зазначає, що цей суд безпідставно не взяв до уваги те, що вказані слідчі дії були проведені не на фактичному місці події, а у службовому кабінеті відділу поліції, а також те, що показання свідка ОСОБА_10 не відповідають обставинам, зазначеним у слідчому експерименті.

Також захисник не погоджується з наданою апеляційним судом оцінкою фактичних даних, що містяться у протоколі огляду місця події від 20 січня 2019 року, в якому, зокрема, зафіксовано пляму бурого кольору схожу на кров.

Крім того скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції в порушення приписів Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Позиції учасників судового провадження

Захисник підтримав доводи, викладені у його касаційній скарзі та просив її задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні заперечувала проти задоволення касаційної скарги та просила судові рішення залишити без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та прокурора, обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Натомість зазначені обставини, на які посилається в касаційній скарзі захисник, були предметом перевірки в суді апеляційної інстанції, зокрема, щодо відповідності слідів крові, зафіксованої у протоколі огляду місця події, показанням свідків та потерпілого, а також письмовим джерелам доказів.

Так, свої висновки щодо доведеності винуватості засудженого апеляційний суд обґрунтував показаннями, наданими самим ОСОБА_7 , який хоча і не визнав своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, за вказаних у вироку фактичних обставин, однак не заперечував наявності конфлікту між ним та потерпілим, під час якого він завдав останньому одного удару в обличчя, внаслідок чого побачив у нього на губі чи біля носу кров.

Крім того, колегія суддів, обґрунтовано спростувала доводи сторони захисту про те, що тяжкі тілесні ушкодження були завдані потерпілому не на території станції «Ерастівка» під час конфлікту з ОСОБА_7 , а після його закінчення, іншими особами поблизу магазину, про що також, на думку сторони захисту, свідчать показання свідка ОСОБА_13 . Так, апеляційний суд послався на показання потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_10 , які без будь-яких сумнівів стверджували, що саме ОСОБА_7 завдавав численних ударів руками по голові потерпілого, а потім завдав удару в ліву частину голови ОСОБА_8 плоскогубцями, після чого, як зазначала ОСОБА_10 , потерпілий впав та біля його голови було видно сліди крові.

Свідок ОСОБА_14 також підтвердила в ході апеляційного розгляду, що між засудженим та потерпілим відбулася бійка, яку вона бачила не у повному обсязі, однак зазначила, що ОСОБА_7 бив ОСОБА_8 кулаками, а після завершення бійки побачила, що потерпілий лежить на землі, та біля його голови були сліди крові.

На підставі вищевказаних фактичних обставин, встановлених апеляційним судом, колегія суддів також обґрунтовано спростувала фактичні дані, що містяться у показаннях свідка ОСОБА_11 , яка стверджувала, що не бачила бійки між засудженим та потерпілим, а також свідка ОСОБА_12 , яка не бачила слідів крові на потерпілому та землі.

У цьому аспекті Верховний Суд зазначає про неспроможність доводів касаційної скарги захисника, що суд апеляційної інстанції в порушення приписів КПК не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , оскільки, як вбачається з вищевказаного, останнім було надано оцінку.

Також, апеляційний суд, відкидаючи версію сторони захисту про непричетність ОСОБА_7 до завдання тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, і що саме ця версія, на думку сторони захисту, ніби-то підтверджується показаннями свідка ОСОБА_13 , зазначив, що згідно з показаннями цього свідка ОСОБА_8 прийшов до магазину з боку вокзалу. При цьому ОСОБА_13 не повідомляв, що потерпілому було завдано тілесних ушкоджень у якомусь конкретному місці, а тому його показання не вказують на отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень біля магазину.

Наведені судом апеляційної інстанції показання підтверджуються сукупністю досліджених інших доказів, зокрема, фактичними даними, що містяться у письмових джерелах доказів, а саме:

- у протоколі огляду від 20 січня 2019 року, згідно з яким на пероні станції «Ерастівка» в с. Вишневе виявлено пляму рідини бурого кольору, а також на відстані трьох метрів від вокзалу чоловічу шапку та почату пачку цигарок, поверхня якої вкрита рідиною бурого кольору;

- у протоколах огляду місця події від 22 та 23 січня 2019 року, згідно з якими ОСОБА_15 добровільно надав для огляду чоловічу куртку зі слідами бурого кольору та мобільний телефон, які знайшов 20 січня 2019 року близько 19:10 на залізничній станції «Ерастівка» в с. Вишневе;

- у висновках судових експертиз № 246, № 303 та № 302, згідно з якими на марлевому тампоні, який був вилучений під час огляду ділянки місцевості, розташованої на пероні залізничного вокзалу станції Ерастівка в селі Вишневе, чоловічій куртці та шапці, а також пачці цигарок встановлено наявність крові людини, можливість походження якої від потерпілого ОСОБА_8 не виключається;

- у протоколах проведення слідчих експериментів від 07 березня 2019 року за участю потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_10 , згідно з якими кожен з них окремо відтворили фактичні обставини завдання ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень потерпілому;

- у висновку експерта від 16 березня 2019 року № 23-Е, згідно з яким встановлено наявність у ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень. Крім того, встановлено, що потерпілий протягом певного обмеженого проміжку часу (що визначається хвилинами) міг самостійно виконувати не цілеспрямовані рухи, що не потребують значного фізичного навантаження, але чинити опір, втікати, кликати на допомогу не міг. Для спричинення виявлених у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень достатньо було завдати одного удару тупим твердим предметом з обмеженою жорсткою поверхнею на рівні контакту з великою силою (великою швидкістю дії). Тілесні ушкодження, що виявлені на тілі потерпілого, не могли виникнути при падінні з висоти власного зросту чи висоти близької до неї, так як контакт голови був з предметом, що має обмежену поверхню на рівні контакту;

- у висновку експерта від 16 березня 2019 року № 24-Е-Д, відповідно до якого механізм спричинення тілесних ушкоджень, на які вказав ОСОБА_7 під час проведення з ним слідчого експерименту не відповідає дійсності. При цьому встановлено, що тілесні ушкодження у потерпілого могли виникнути за тих обставин, які вказали саме потерпілий та свідок ОСОБА_10 під час проведення з ними слідчого експерименту.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано відхилив твердження місцевого суду та доводи захисника, щодо неналежності та недопустимості вищевказаних доказів. Зокрема, колегія суддів вказала, що доводи про проведення слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_10 не на місці вчинення злочину, а також, що слідчий експеримент за участю ОСОБА_10 не охоплює всіх обставин подій, що відбувались на залізничній станції, є неспроможними, оскільки це суттєво не вплинуло на відтворення учасниками обставин вчинення злочину, так як метою їх проведення було встановлення і відтворення механізму завдання ОСОБА_7 тілесних ушкоджень ОСОБА_8 . Обґрунтовано відхилено і доводи про те, що під час слідчого експерименту фактично було проведено допит потерпілого та свідка.

У зв`язку з вищевказаним колегія суддів апеляційного суду дійшла правильного висновку щодо надання критичної оцінки фактичним даним, що містяться у протоколі проведення слідчого експерименту від 22 січня 2019 року з ОСОБА_7 , оскільки вони спростовуються сукупністю доказів, згідно з якими механізм завдання тілесних ушкоджень, на які вказав засуджений під час проведення з ним цієї слідчої дії, не відповідає дійсності.

Також, колегія суддів апеляційного суду визнала неспроможними твердження щодо неналежності та недопустимості доказів, які містять: довідка КЗ «П`ятихатська центральна районна лікарня» від 20 січня 2019 року, довідка від 25 січня 2019 року

№ б/н, довідка лікаря ОСОБА_16 від 21 січня 2019 року, висновки експерта від

16 березня 2019 року № 23-Е та № 24-Е-Д, а також виписка із медичної картки стаціонарного хворого № У-819. З цього приводу колегія суддів обґрунтовано зазначила, що ці матеріали кримінального провадження узгоджуються між собою в частині заподіяного потерпілому тілесного ушкодження на ділянці голови, та підтверджуються показаннями потерпілого і свідка ОСОБА_10 , які стверджували, що саме ОСОБА_7 наніс потерпілому удар по голові плоскогубцями, а також показаннями експерта ОСОБА_9 , який в судовому засіданні зазначив, що не виключається можливість завдання тілесних ушкоджень плоскогубцями, а також те, що ці тілесні ушкодження не могли виникнути при падінні з висоти власного зросту. При цьому вказав, що відстань, яку міг подолати потерпілий після таких тілесних ушкоджень, залежить від його індивідуальних можливостей. Потерпілий міг втратити свідомість одразу або протягом 15-20 хвилин. При таких ушкодженнях могла бути зовнішня кровотеча.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано відкинув доводи щодо неналежності та недопустимості інформації про рух електропотягів на станції Ерастівка від 20 січня 2019 року, що була надана прокурором. Зокрема, вказав на відсутність порушення приписів ст. 290 КПК, оскільки вказана інформація була надана в судовому засіданні стороні захисту для огляду та ознайомлення, а тому надання стороною обвинувачення вказаної інформації під час судового розгляду не суперечить вимогами ч. 11 ст. 290 КПК. З цією позицією погоджується колегія суддів касаційного суду. При цьому, захисник на підтвердження процесуального походження вказаної довідки просив надати лише запит прокурора до начальника станції Ерастівка, який і був наданий в судовому засіданні. Також обґрунтовано відхилено доводи щодо надання прокурором копії довідки, а не оригіналу, оскільки зазначені у

довідці обставини про зупинку потягу підтвердили потерпілий ОСОБА_8 , свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , а тому факт зупинки потягу підтверджується сукупністю доказів.

Дослідивши докази, надавши кожному з них оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК.

У цьому аспекті неспроможними є доводи касаційної скарги захисника щодо нерозгляду клопотання про визнання доказів неналежними та недопустимими, оскільки як убачається з оскаржуваного судового рішення колегія суддів ретельно проаналізувала кожен доказ та в кінці мотивувальної частини зазначила, що висновки суду першої інстанції та клопотання сторони захисту щодо неналежності та недопустимості, наявних в матеріалах провадження доказів є безпідставними, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що показання потерпілого

ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , а також письмові джерела доказів не містять суперечностей, узгоджуються між собою, а тому докази, які вони містять, є належними та допустимими.

Крім того, апеляційний суд дотримався вимог ч. 3 ст. 404 КПК, а тому доводи щодо відмови у прослуховуванні звукозаписів судових засідань у суді першої інстанції, під час яких були допитані потерпілий ОСОБА_8 , експерт ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_10 , що, на думку захисника, позбавило сторону захисту можливості перевірити достовірність показань цих учасників, не впливають на висновок про законність та вмотивованість ухваленого рішення.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, на думку колегії суддів, воно є справедливим.

Відповідно до статей 414, 438 КПК скасування судового рішення з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого можливе лише за умови, якщо таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Крім того, як видно із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту судового рішення,

не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання

ОСОБА_7 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.

Інші доводи захисника, що стосуються оцінки фактичних обставин та дослідження доказів, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.

У касаційній скарзі містяться також інші аргументи сторони захисту, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні. При цьому Суд виходить з усталеної практики Європейського суду з прав людини. Так, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі RuizTorija v. Spainвід 09.12.1994, заява № 303-A, § 29; рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява № 4909/04, § 58).

Суд не має підстав вважати рішення апеляційного суду таким, що суперечить нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.

Отже, в апеляційному порядку справу розглянуто з додержанням вимог кримінального процесуального закону, а оскаржений вирок апеляційного суду відповідає приписам статей 370, 374, 420 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Дніпровського апеляційного суду від 04 січня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3