Дата документу 07.12.2022 Справа№ 335/2588/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/2588/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1091/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 115 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2022 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника адвоката ОСОБА_9 (з урахуванням змін), прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_10 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 6 червня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Хойники Гомельської області Республіки Білорусь, громадянин України, маючий професійно-технічну освіту, не працюючий, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

1) 20 березня 1989 року Пролетарським районним судом м. Донецька за ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 140 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 46-1 КК України, звільнений від відбування покарання з випробувальним терміном на строк 2 роки;

2) 6 вересня 1991 року Пролетарським районним судом м. Донецьк за ч. 2 ст. 118, ч. 1 ст. 140, ст. 42 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. На підставі Указу ПВС СРСР «Про амністію» від 12 липня 1991 року звільнений від відбування покарання;

3) 14 червня 1994 року Ужгородським судом Закарпатської області за ч. 3 ст. 222 КК України до покарання у вигляді 1 року позбавлення волі;

4) 12 вересня 1994 року Ужгородським судом Закарпатської області за ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 140, ст. 208, ч. 3 ст. 215 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Звільнений 8 травня 1999 року по відбуттю строку покарання;

5) 27 грудня 2007 року Косовським районним судом Івано-Франківської області за ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 185, ч. 1 ст. 264, ч. 3 ст. 358, ст. 69, ст. 70 КК України до покарання у вигляді 6 років позбавлення волі. 24 вересня 2009 року ухвалою Верховного Суду України вирок скасовано, кримінальне провадження повернуто на новий розгляд. Засуджений вдруге 17 червня 2010 року Верховенським районним судом за ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 185, ч. 1 ст. 264, ч. 3 ст. 358, ст. 69, ст. 70 КК України до покарання у вигляді 6 років 6 місяців позбавлення волі. 2 вересня 2011 року звільнений від відбуття покарання на підставі Закону України про «Про амністію»;

6) 14 травня 2012 року Буденовським районним судом м. Донецька за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 28 грудня 2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 15523 грн. 69 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за наступних обставин.

28 грудня 2019 року, приблизно о 01.26 годині, ОСОБА_7 , на ґрунті особистих неприязних відносин, маючи умисел на умисне вбивство ОСОБА_11 , прибув до КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 80, де ОСОБА_11 перебував на лікуванні.

З метою реалізації свого злочинного наміру, ОСОБА_7 зайшов до палати № 10 відділення «Ортпедотравматологічного відділення на 70 ліжок з ліжками політравми, крім того вузькопрофільна палата інтенсивної терапії 6 ліжок», що розташована на 4-му поверсі КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР, та підійшов до ОСОБА_11 , який в цей час перебував у ліжку, після чого, діючи умисно, з метою вбивства ОСОБА_11 , тобто умисного протиправного заподіяння смерті останньому, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, за допомогою плаского односторонньо гострого колюче-ріжучого предмету, наніс потерпілому ОСОБА_11 16 ударів в область шиї, тулуба та кінцівок, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді колото-різаних сліпих поранень шиї справа та зліва з ушкодженням крупних кровоносних судин правої та лівої сонних артерій, що ускладнилось гострою крововтратою, які є небезпечними для життя, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження та знаходяться в прямому причинному зв`язку зі смертю, від яких настала смерть потерпілого ОСОБА_11 на місці, а також спричинив множинні непроникаючі різані та колото-різані поранення тулуба, множинні різані та колото-різані поранення кінцівок, з ушкодженням судин дрібного калібру, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили розлад здоров`я на термін понад 6 але не більше ніж 21 добу, в прямому причинному зв`язку зі смертю не знаходяться, після чого ОСОБА_7 зник з місця вчиненого ним злочину.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що вирок суду є незаконним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповнотою та необ`єктивністю досудового розслідування і судового розгляду, порушенням права на захист.

Вважає, що вирок не відповідає вимогам КК України та КПК України, а матеріали кримінального провадження взагалі не містять доказів його вини за ч. 1 ст. 115 КК України.

В обґрунтування свої вимог зазначає, що суд першої інстанції безпідставно та невмотивовано відмовив у задоволенні клопотання про проведення експертизи відеоматеріалів, на які посилається сторона обвинувачення, не надавши права оскаржити таке рішення, що є грубим порушенням права на захист.

Крім того, суд проігнорував висновок експертизи № 285 від 16 березня 2020 року, з якого вбачається, що ОСОБА_7 «при захисті» наніс удари чоловіку, а той наніс удари ОСОБА_7 .

Просить вирок змінити та перекваліфікувати його дії.

В апеляційній скарзі (з урахуванням змін) захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_9 вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим та невмотивованим у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції обґрунтував доведеність вини ОСОБА_7 протоколом огляду предмета флеш носія, на якому містяться 32 відеофайли з камер відеоспостереження, розташованих у лікарні.

Разом з тим, вказані відеозаписи є копіями, а не оригіналами, та за відсутності технічних пристроїв, на які здійснювався первинний запис, у сторони захисту виникли сумніви у їх достовірності.

За таких обставин сторона захисту заявляла клопотання про призначення технічної експертизи матеріалів та засобів відео-звукозапису в експертній установі, оскільки якщо відеозаписи з камер спостереження надані суду не в оригіналі, то їх не можна використовувати при обґрунтуванні винуватості ОСОБА_7 , тому що неможливо встановити технологічні властивості відеозаписів (ознак монтажу, порушення безперервності запису, стирання, обрізання тощо).

Проте суд відхилив клопотання без належного зазначення підстав свого рішення, тим самим не дослідив обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення судового рішення.

Вважає, що вищевказані відеозаписи є недопустимими доказами.

Крім того, аналізуючи показання свідків та потерпілих, на які послався суд як на доказ винуватості ОСОБА_7 , зазначає, що вони не підтверджують наявність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки жоден зі свідків чи потерпілих не сприймав подію кримінального правопорушення особисто, вони не були безпосередньо присутні на місці події та не бачили, яким чином та за яких обставин потерпілий ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження.

Також суд першої інстанції як на доказ вини послався на висновок експерта № 111 від 24 лютого 2022 року, але вилучений у ОСОБА_7 ніж не був безпосередньо досліджений у судовому засіданні та не був предметом окремого експертного дослідження.

Отже судом не було достеменно встановлено, що саме цей ніж був знаряддям злочину, вказаний ніж не містив на собі слідів кримінального правопорушення.

Із висновку експерта № 111 від 24 лютого 2022 року не вбачається, що зазначений ніж є саме тим знаряддям, яким було нанесено ушкодження ОСОБА_11 , а лише вказано, що рана могла утворитися від дії представленого клинка ножа.

Звертає увагу, що ОСОБА_7 діяв у стані необхідної оборони та у нього не було умислу на вбивство ОСОБА_11 .

Вказане підтверджується протоколом проведення слідчого експерименту від 16 березня 2020 року, висновком експерта № 285 від 10 березня 2020 року та висновком експерта № 173/174/к від 20 березня 2020 року.

Зокрема, в ході слідчого експерименту ОСОБА_7 повідомив, що саме ОСОБА_11 був ініціатором конфлікту та здійснив на нього напад з використанням ножа, а висновками експертів встановлено наявність у ОСОБА_7 низки поранень та підтверджено, що описаний ним механізм утворення тілесних ушкоджень відповідає фактичним ушкодженням.

Проте суд інтерпретував дані докази на шкоду обвинуваченому, пославшись на те, що свідки та потерпілі не підтвердили наявність у ОСОБА_11 ножа, будь-яких даних про наявність конфлікту матеріали кримінального провадження не містили.

Разом з тим, матеріали кримінального провадження також не містять даних і про те, що ОСОБА_7 прийшов з ножем та першим застосував його.

Просить вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції недостатньо врахував особу обвинуваченого, який раніше 6 разів притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі за вчинення корисливих злочинів проти власності.

Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у вигляді 9 років позбавлення волі.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримав апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника - адвоката ОСОБА_9 в повному обсязі та зазначив, що суд не врахував наявність необхідної оборони, вважав висновки суду в цій частині суперечливими, оскільки за СМЕ у ОСОБА_7 були поранення від ножа. Крім того, свідки не довели вину обвинуваченого, очевидці події відсутні. На слідчому експерименті обвинувачений підтвердив, що зміг убігти тільки після того, як забрав у потерпілого ніж. Заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав свою та захисника апеляційні скарги, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечував, зазначив, що було порушено його право на захист.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, вважав, що вина обвинуваченого повністю доведена і кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 115 КК України є вірною. Сторона захисту не заявляла під час апеляційного розгляду клопотання про повторне дослідження доказів. Зазначив, що нанесення потерпілому 16 ударів ножем в область життєво важливих органів повністю спростовує версію про самооборону. Обвинувачений не надав допомогу потерпілому, обманув співробітників медичного закладу та сказав, що він є родичем потерпілого. Апеляційну скаргу прокурора підтримав, оскільки обвинувачений раніше 6 разів судимий, свою вину не визнав.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями потерпілих, свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що він поїхав до ОСОБА_11 у лікарню, де підійшов до жінки і запитав, куди йти. Щоб дізнатися номер палати він представився родичем, так як чужих не пускали. Він зазирнув до палати, ОСОБА_11 стояв у дверях, набирав воду, в палаті було темно. Він пройшов до палати, сів та попрохав ОСОБА_11 увімкнути світло, так як потрібно було дістати речі з пакету та викласти, на що потерпілий відповів «Ти що, прийшов сюди командувати?». ОСОБА_11 почав грубо з ним спілкуватись та вдарив його у голову. Далі не пам`ятає всіх нюансів та які дії були зроблені. Далі відбувалось усе, як записано в його показаннях. Він ніколи не носив з собою ножа, оскільки фізично може себе захистити. Він дійсно розгубився, коли потерпілий кинувся на нього з ножем. Він взяв потерпілого за руки, опустив його голову вниз, щоб він відсунувся і розпочалася бійка. Далі все описано у раніше поданих показаннях.

Таким чином, у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі сторона захисту повністю заперечує наявність у обвинуваченого умислу на вбивство ОСОБА_11 .

Позиція обвинуваченого зводиться до того, що у нього не було жодної мети та причин нападати на потерпілого та вбивати його, вони спілкувались сім`ями, у них ніколи не було конфліктів, бажання чи мети завдати ОСОБА_11 якоїсь шкоди у нього не було, він лише захищався від протиправних дій ОСОБА_11 .

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини саме в умисному протиправному заподіянні смерті потерпілому ОСОБА_11 , оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпіла ОСОБА_12 у суді першої інстанції показала, що ОСОБА_11 з ОСОБА_7 перебували у дружніх відносинах, познайомились у 2008 році, разом відбували покарання. У ніч з 27 на 28 грудня 2019 року до неї приїхали з районного відділу поліції, а в подальшому, в Орджонікідзевському РВ їй повідомили про вбивство чоловіка. У районному відділі вона упізнала ОСОБА_7 . Їй спочатку показали фотокартку ОСОБА_7 де він був одягнений у куртку, з маскою на обличчі. Незважаючи на маску, вона його впізнала. Вона відвідувала чоловіка у лікарні двічі на день у різний час, заборони відвідування не було. Він не повідомляв, що когось чекає. Коли до нього хтось приходив, вона цікавилась, хто до нього приходив і він розповідав. За час перебування ОСОБА_11 у лікарні, ОСОБА_7 до нього не заходив.

Додатково повідомила, що її чоловіку ніколи не дарили холодну зброю, а на похоронах ОСОБА_11 до неї підійшов невідомий, і спитав, хто сказав, що це ОСОБА_7 , вона відповіла, що вона, а невідомий сказав, що вона наступна.

Потерпіла ОСОБА_13 у суді першої інстанції показала, що слідчий сказав їй, що ОСОБА_12 впізнала на відео ОСОБА_7 , і що він ОСОБА_11 зарізав. ОСОБА_11 з ОСОБА_7 був у хороших стосунках. Що могло стати причиною вбивства їй невідомо. Сину ніколи не дарили холодну зброю. Їй не відомо про будь-які конфлікти за участі сина. Ножа у сина ніколи не бачила. Її син був не конфліктною, не агресивною людиною. Вважає, що ОСОБА_7 робив це умисно, він умисно йшов до її сина, він знав, що хотів. ОСОБА_7 у лікарні вона жодного разу не бачила. Син за нього нічого не говорив.

Свідок ОСОБА_14 у суді першої інстанції показала, що вона працювала у нічну зміну нічним черговим в аптечному пункті «Здрава», який знаходиться у 5 міській лікарні. До неї в аптеку прийшов чоловік та зробив покупку. Її здивувало те, що людина прийшла заздалегідь з точно вивченим напам`ять списком покупок, який швидко та точно проговорив. У повсякденні люди, коли приходять в аптеку без написаного тексту покупок, згадують, що їм потрібно купити, роблять паузи. Чоловік зробив покупку та пішов, а через деякий час до неї прийшла поліція.

Свідок ОСОБА_15 у суді першої інстанції показав, що в аптеці обвинувачений купив у нього маску, воду та гематоген. Це було в кінці грудня 2019 року. Чоловік, який зробив покупку у нього в аптеці був середньої статури, коротко стрижений, був спокійний. В руках у чоловіка був ще невеликий, непрозорий поліетиленовий пакет. У нього поганий зір, і коли він обслуговував людину в аптеці, то погано бачив через віконце.

Свідок ОСОБА_16 , який працює інспектором УПП в Запорізькій області, у суді першої інстанції показав, що здійснюючи патрулювання в складі екіпажу було отримано виклик, що в 5 міській лікарні на четвертому поверсі трапилось вбивство. Прибувши на місце виклику було виявлено персонал лікарні, який пояснив, що виявили громадянина ОСОБА_11 , який нещодавно поступив до їхнього відділення з пораненням ока, яке було нанесено травматичною зброєю. У ході зібрання показань від персоналу лікарні було з`ясовано, що зайшов невідомий у масці, який назвався чи братом дружини потерпілого, чи самого потерпілого. Персонал лікарні вказав йому, в якій палаті лежить ОСОБА_11 , він зайшов туди на деякий час, а потім різко вибіг.

Свідок ОСОБА_17 , яка працює командиром взводу УПП в Запорізькій області, у суді першої інстанції показала, що було отримано виклик у 5 міську лікарню про те, що співробітники лікарні виявили тіло чоловіка на підлозі в палаті. Прибувши у лікарню, виявили у 10 палаті труп чоловіка близько 40 років у калюжі крові на підлозі. При опитуванні персоналу відділення було встановлено, що до відділення увійшов невідомий чоловік, назвався братом дружини, і попрохав зайти у палату на декілька хвилин. Зайшовши у палату, він перебував там деякий час, після чого вибіг з палати. Пацієнти, які перебувати в палаті, нікого не бачили. Опитуючи працівників приймального відділення, через яке заходив невідомий чоловік, вони пояснили, що невідомий чоловік був одягнений у сіру куртку і він попрохав потрапити до аптеки. Дивлячись камери спостереження, у чоловіка був пакет в руці та маска на обличчі. Персонал приймального відділення бачив цього чоловіка, коли він виходив, і руки у нього були в крові.

Свідок ОСОБА_18 у суді першої інстанції показав, що він перебував на чергуванні у травматологічному відділенні. З ним на чергуванні перебував також ОСОБА_19 , який проходив обхід по палатам. Він знаходився в ординаторській, і до нього зайшов ОСОБА_19 та сказав, що вбили чоловіка. Він побіг у бік 10 палати та побачив на підлозі тіло у калюжі крові. Ознак життєдіяльності у пацієнта не було. Потім він зателефонував у приймальне відділення і запитав, чи бачили вони чоловіка, та отримав відповідь, що чоловік вже пішов. Потім ОСОБА_19 йому сказав, що бачив чоловіка біля ліфту з ножем, який сказав йому не підходити. Потім двері ліфту відкрились, чоловік сів до нього. Після цього він зі свого телефону зателефонував до поліції. Співробітники лікарні розповідали, що вони не бачили, як все сталось, чули лише крики. Палата була шестимісною, тіло померлого знаходилось першим з правої сторони. Він лежав біля свого ліжка обличчям донизу. Були сліди крові на постільній білизні. Слідів бійки він не бачив.

Свідок ОСОБА_20 у суді першої інстанції показав, що він знаходився на чергуванні. Близько першої або другої години ночі були якійсь крики. Забігла медична сестра і сказала, що є постраждалий з кількома ножовими пораненнями. Коли вони підбігли до нього, то він вже був мертвий. При огляді пацієнта було виявлено кілька ножових поранень в області шиї та грудної клітини. Йому відомо, що їх інтерн ОСОБА_19 бачив вбивцю, про що він йому сам сказав. Тіло він виявив, коли воно лежало на підлозі і біля нього була калюжа крові. Слідів бійки не було, ліжко було трішки пересунуте. Вбитий знаходився праворуч від дверей.

Свідок ОСОБА_19 у суді першої інстанції показав, що перебуваючи на чергуванні, він побачив чоловіка, який піднявся на поверх, де знаходиться відділення травматології. Спитавши у нього, що він тут робить, останній відповів, що він чоловік сестри, брат якої перебуває у відділенні травматології в якості пацієнта. Він повідомив, що пацієнт подзвонив і повідомив, що немає медикаментів і тому він їх йому привіз. Він назвав ім`я пацієнта і запитав в якій палаті той лежить і як до нього можна потрапити. Через те, що він чергує лише по чотири рази на місяць, він пішов разом з цим чоловіком на один пост, потім на інший, де знайшов прізвище пацієнта. Він вказав чоловіку на 10 палату та пішов у кабінет чергового. Почувши шум, він вийшов із кабінету та побачив, як цей чоловік біг по коридору з скривавленим ножем у руках. Невідомий наказав до нього не підходити і його чекають дві людини внизу. Саме в цей момент, коли останній направився до нього, з лівої сторони коридору вийшов інший лікар, який знаходився на чергуванні. В цей момент під`їхав ліфт, біля якого стояв чоловік з ножем, він увійшов до нього та поїхав. Після цього вони пішли в палату та побачили чоловіка, який лежав на підлозі, у калюжі крові. Потім він пішов до ординаторської, де знаходився ще один черговий лікар, повідомив йому про цю подію і викликали поліцію. Чоловік, який прийшов до пацієнта, був з пакетом невеликого розміру. Лікарі сказали, що чоловіка краще не чіпати, аби не зіпсувати місце злочину, бо він вже помирає, тому вони його не перевертали. Чоловік, який прийшов був одягнутий в джинси, темну куртку, в масці та мав при собі пакет, середнього росту та статури.

Свідок ОСОБА_21 у суді першої інстанції показала, що вона чергувала на посту сестри-палатної, близько першої ночі вона знаходилась у сестринській кімнаті та почула шум. Заходячі до 10 палати, увімкнула світло та побачила на підлозі чоловіка, який знаходився в агонії та з сильною кровотечою. Проте надати допомогу вони не змогли. Вона знаходилась в сестринській кімнаті, на той час з нею був лікар-інтерн цього відділення, він побіг покликати на допомогу. Потім прибігли лікарі, викликали чергового анестезіолога, констатували смерть чоловіка. У палаті пацієнт знаходився на підлозі, лежачи на животі. Була відсунута палатна шухлядка і з неї падали якісь предмети. Двоє пацієнтів також знаходились в палаті, один з них на тій самій стороні, трохи далі де був потерпілий, а інший навпроти. Пацієнт, який лежав на одній стороні разом з потерпілим сам і покликав на допомогу. Запитавши його що сталось, він відповів що не знає, він бачив лише те, що хтось вийшов з палати.

Свідок ОСОБА_22 , який працює старшим оперуповноваженим в Управлінні карного розшуку Запорізької області, у суді першої інстанції показав, що було отримано повідомлення за орієнтуванням особи, яка вчинила вбивство в приміщенні 5 міської лікарні. Їм була надана усна вказівка начальника Управління карного розшуку відпрацювати це орієнтування. Приїхавши за адресою та підійшовши до під`їзду, їм на зустріч з під`їзду вийшов чоловік, який наразі знаходиться у судовій залі. Згідно з орієнтування він повністю підходив до особи, яка ймовірно вчинила злочин. Цю людину було зупинено та запропоновано під`їхати з ними до відділення, заборонених предметів при ньому не було виявлено. Коли під`їхали до відділення поліції, виходивши з авто, у затриманого випав мобільний телефон «Meizu». На зауваження забрати телефон, останній відповів, що цей телефон йому більше не потрібен. В подальшому даний чоловік був переданий співробітникам Вознесенівського ВП. Ним був складений рапорт щодо долучення вказаного мобільного телефону до матеріалів єдиного обліку. До орієнтування були долучені фотографії із відеокамер, які знаходились в 5 міській лікарні, де був чоловік невеликого зросту, з короткою стрижкою, сивим волоссям. Одягнений був у чорну куртку, темні штани, з медичною маскою на обличчі. При затриманні на той час ймовірно він міг бути вдягнутий у ті самі речі, але точно стверджувати не може. При затриманні кайданки не застосовувались. Чоловік адекватно реагував на прохання та вимоги. Затриманою особою був ОСОБА_23 .

У суді першої інстанції також були допитані свідки ОСОБА_24 ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , показання яких, на переконання колегії суддів, не містять інформації про обставини, які підлягають доказуванню.

Разом з тим, підстав не довіряти показанням потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілих та свідків.

Показання вищезазначених потерпілих та свідків у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про відомі їм обставини вчинених кримінальних правопорушень, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з рапорту поліцейського взводу № 2 роти № 1 батальйону № 3 УПП в Запорізькій області ОСОБА_16 від 28 грудня 2019 року вбачається, що 28 грудня 2019 року о 01.40 годині надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що за адресою: АДРЕСА_3 , у 5-й МКЛ відділення травматології, у 10 палаті, сталось вбивство, хворий з перерізаним горлом щойно помер на руках заявника, на приймальному покої бачили вбивцю, можуть описати, вбитий ОСОБА_11 (т. 1, а.с. 85-86).

З протоколу огляду місця події від 28 грудня 2019 року з фототаблицею та відеозаписом до нього вбачається, що об`єктом огляду є приміщення палати №10 ортопедо-травматологічного відділення КМП «МЛЕ та ШМД» за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, будинок 80. Під час огляду у палаті з права від входу у калюжі РБК виявлено труп ОСОБА_11 у калюжі крові, труп з чисельними пораненнями на тілі. У ході огляду місця події було вилучено з правої кісті трупу мікрочастини на фрагмент світлої дактоплівки, зроблено змиви, вилучено мобільний телефон «Nokia» (т. 1, а.с. 87-110).

З протоколу огляду місця події від 28 грудня 2019 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є двері ліфтової кабіни, що розташований на четвертому поверсі ортопедо-травмотологічного відділення КНП «МЛЕ та ШМД». У ході огляду зроблено змив з кнопки ліфту на четвертому поверсі, з кнопок один та чотири в кабіні ліфту. Оглянуто вхідні двері цілодобового травматологічного пункту, який знаходиться на першому поверсі КНП «МЛЕ та ШМД». При обробці вказаних дверей спеціальним порошком, було виявлено два сліди папілярних візерунків, які відкопійовані на клейку стрічку. Також оглянуті металопластикові двері вхідні до жіночої оглядової, що розташовані на першому поверсі КНП «МЛЕ та ШМД». Зроблено змив з внутрішньої сторони дверей та контрольний змив до нього (т. 1, а.с. 112-123).

З протоколу огляду місця події від 28 грудня 2019 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є ділянка місцевості, розташована на в`їзді до приймального покою КНП « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 80. У ході огляду ділянки виявлено пару бахіл синього кольору. Також оглянуто ділянку місцевості, що розташована біля автомобільної стоянки за хірургічним корпусом КНП «МКЛЕ та ШМД», на якій виявлено слід волочіння по напрямку слідування на вул. Яценко в м. Запоріжжя, в ході огляду вилучено зразок рослинності (т. 1, а.с. 124-135).

З протоколу огляду місця події від 28 грудня 2019 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є ділянка місцевості, яка знаходиться з правої нижньої сторони від входу до приймального відділення 5 міської лікарні за адресою: АДРЕСА_3 . У ході проведення огляду виявлено та вилучено фрагмент низу взуття з поверхні землі. У 100 метрах від вилученого сліду виявлено слід колеса від автомобілю, який знаходився біля автомобільної стоянки 5 міської лікарні в 10 метрах від неї. У 5 метрах від сліду колеса виявлено та вилучено 2 бахіли синього кольору без пошкоджень (т. 1, а.с. 136-153).

З протоколу огляду місця події від 28 грудня 2019 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є приміщення ванної кімнати, яка знаходиться на 4 поверсі у відділенні травматології 5 міської лікарні за адресою: АДРЕСА_3 . Під час огляду виявлено та вилучено два простирадла з плямами крові по всій поверхні (т. 1, а.с.155-168).

З протоколу огляду від 28 грудня 2019 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note 6 Pro», в корпусі рожевого кольору з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» № НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_12 , який остання надала для огляду. Під час огляду телефону виявлено переписку з ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 170-179).

З протоколу огляду трупа від 28 грудня 2019 року вбачається, що під час огляду трупа ОСОБА_11 було вилучено труси синього кольору, зразки волосся, зрізи нігтьових пластин з піднігтьовим змістом, змиви з правою та лівої кисті рук трупа, зразок крові (т. 1, а.с. 186-189).

З висновку експерта № 4771 від 23 січня 2020 року вбачається, що смерть ОСОБА_11 настала від колото-різаних сліпих поранень шиї справа та зліва з ушкодженням крупних кровоносних судин правої та лівої сонних артерій, що ускладнилось гострою крововтратою. Кількість отриманих ОСОБА_11 поранень становить не менше 16. Поранення у ОСОБА_11 є різаними та колото-різаними, утворились від дії плаского одностороннього колюче-ріжучого предмета, яким міг бути клинок ножа, що має обух та лезо. Колото-різані поранення шиї у ОСОБА_11 викликали гостру крововтрату, є небезпечними для життя, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, знаходяться в прямому причинному зв`язку зі смертю. Інші поранення в прямому причинному зв`язку зі смертю не перебувають, мають ознаки легких тілесних ушкоджень. У ОСОБА_11 були поранення на руках, які могли бути отримані при спробі самозахисту (т. 1, а.с. 190-201).

З висновку експерта № 421 від 21 лютого 2020 року (експертиза мобільного телефону «Nokia»), висновку експерта № 423 від 21 лютого 2020 року (експертиза трусів ОСОБА_11 ), висновку експерта № 372 від 21 лютого 2020 року (експертиза піднігтьового вмісту зрізів вільних кінців нігтьових пластин з обох рук ОСОБА_11 ), висновку експерта № 419 від 27 лютого 2020 року (експертиза двох простирадл), висновку експерта № 370 від 25 лютого 2020 року (експертиза чотирьох марлевих тампонів зі змивами з місця події), висновку експерта № 374 від 24 лютого 2020 року (експертиза марлевих тампонів зі змивами з правої та лівої руки ОСОБА_11 ) вбачається, що на вказаних об`єктах дослідження виявлена кров людини, походження якої від ОСОБА_11 не виключається, а домішка крові ОСОБА_7 не виключається за наявності у нього тілесних ушкоджень із зовнішньою кровотечею на момент злочину (т. 2, а.с. 7-9, 12-14, 17-19, 23-25, 30-33, 37-40).

З висновку експерта № 111 від 24 лютого 2020 року вбачається, що рана на клапті шкіри із області шиї справа від трупа ОСОБА_11 , утворилась від дії плаского односторонньогострого колючо-ріжучого предмета, яким міг бути клинок ножа, що має обух та лезо. Ширина частини клинка, що занурилася, становила не менше 8,5 мм. Зазначена рана могла утворитися від дії представленого клинка ножа № 1. Можливість утворення рани від дії ножа № 2 виключається.

Рана на клапті шкіри із області шиї зліва, утворилась від дії плаского односторонньогострого колючо-ріжучого предмета, яким міг бути клинок ножа, що має обух та лезо. Ширина частини клинка, що занурилася, становила близько 26-30 мм. Зазначена рана могла утворитися від дії представленого клинка ножа № 1. Можливість утворення рани від дії ножа № 2 виключається.

Рана на клапті шкіри із області грудної клітки справа, утворилась від дії утворилась від дії плаского односторонньо гострого колючо-ріжучого предмета, яким міг бути клинок ножа, що має обух та лезо. Ширина частини клинка, що занурилася, становила близько 28-32 мм. Зазначена рана могла утворитися від дії представленого клинка ножа № 1. Можливість утворення рани від дії ножа № 2 виключається (т. 2, а.с. 44-52).

З висновку експерта № 8-187 від 26 березня 2020 року вбачається, що генетичні ознаки слідів крові людині в матеріалі для ДНК (досліджені об`єкти №№ 1,3,5,6,8,9) та трусах (об`єкт № 4) належать особі чоловічої генетичної статі та співпадають між собою. Генетичні ознаки слідів крові людині в матеріалі для ДНК (досліджені об`єкти №№ 1,3,5,6,8,9) та трусах (об`єкт №4) не співпадають з генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_7 . Генетичні ознаки слідів крові людині в матеріалі для ДНК досліджені об`єкти (№№ 1,3,5,6,8,9) та трусах (об`єкт № 4) співпадають з генетичними ознаками ОСОБА_11 (т. 2, а.с. 60-77).

З протоколу огляду від 28 грудня 2019 року та фототаблиці до нього вбачається, що було проведено огляд затриманого ОСОБА_7 та вилучено належні йому штани темно-сірого кольору (т. 2, а.с. 92-93).

З протоколу обшуку від 28 грудня 2019 року та відеозапису до нього вбачається, що було проведено обшук за місцем тимчасового мешкання ОСОБА_7 , за наслідками якого було виявлено та вилучено: мобільний телефон в корпусі золотистого кольору фірми «Samsung J1 mini SM-105H»; мобільний телефон в корпусі сірого кольору фірми «Lenovo S660»; кухонний ніж з дерев`яною рукояткою загальною довжиною 31 см., довжина леза 20 см., ширина 3 см.; ніж з полімерною рукояткою, чорного кольору загальною довжиною 27 см., довжина леза 15 см., ширина 3 см.; куртку світло-зеленого кольору з чорними вставками та написом «ALL SPORT» на рукавах; куртку чорного кольору «Adidas»; черевики коричного кольору з комбінованою підошвою коричневого та білого кольору (т. 2, а.с. 127-139).

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13 лютого 2020 року вбачається, що свідок ОСОБА_14 впізнала ОСОБА_7 як особу, яка 28 грудня 2019 року, приблизно о 01.15 годині звернулась до аптечного пункту в приміщенні КНП «МЛЕ та ШМД» та придбала 2 гематогени, бахіли, 2 медичні маски та пляшку води (т. 2, а.с. 171-174).

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14 лютого 2020 року вбачається, що свідок ОСОБА_19 впізнав ОСОБА_7 як особу, яка 28 грудня 2019 року, приблизно о 01.30 годині пішла через ліфт тримаючи в руках предмет схожий на ніж з 4 поверху КНП «МЛЕ та ШМД» після виявлення трупу пацієнта ОСОБА_11 в палаті № 10 (т. 2, а.с. 175-178).

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28 грудня 2019 року вбачається, що свідок ОСОБА_27 впізнала ОСОБА_7 як особу, яку бачила в приміщенні 5-ї міської клінічної лікарні у нічний час 28 грудня 2019 року біля аптеки, яка розташована біля приймального відділення. Чоловік цікавився в неї де знаходиться щелипно-лицьове відділення лікарні (т. 2, а.с. 183-186).

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28 грудня 2019 року вбачається, що свідок ОСОБА_28 впізнав ОСОБА_7 як особу, яка перебуваючи у приймальному відділенні лікарні КНП «МЛЕ та ШМД» 28 грудня 2019 року, приблизно о 01.15 годині звернувся з питанням щодо місцезнаходження цілодобової аптеки (т. 2, а.с. 187-190).

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14 лютого 2020 року вбачається, що свідок ОСОБА_29 впізнав ОСОБА_7 як особу, яка 28 грудня 2019 року, приблизно о 01.30 годині вибігла з палати № 10 четвертого поверху КНП «МЛЕ та ШМД» в бік ліфту (т. 2, а.с. 191-194).

З протоколу огляду предмету від 1 січня 2020 року вбачається, що об`єктом огляду є флеш-носій micro SD фірми «Kingston», наданий КНП «МЛЕ та ШМД» ЗОР на запит т.в.о. начальника Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області Малюти В. На вказаному носії містяться відеозаписи з камер відеоспостереження, розташованих у приймальному покої та коридорах першого поверху травматологічного корпусу та відділення ОСТ, розташованому на 4 поверсі травматологічного корпусу за 28 грудня 2019 року в період з 01.00 години до 02.00 годину. Дослідженням флеш-носія встановлено наявність 32 відеофайлів, на яких виявлено ОСОБА_7 , який одягнений в синю болонєву (зимню) куртку з капюшоном, (під курткою футболка зеленого кольору) чорні штани, чорні кросівки з білою підошвою. У руках ОСОБА_7 знаходився пакет та предмет схожий на ніж з чорним руків`ям, на обличчі якого була вдягнута медична маска синього кольору (т. 3, а.с. 2-21).

З висновку судово-психіатричної експертизи № 66 від 17 лютого 2020 року вбачається, що ОСОБА_7 розладів психічної діяльності не виявляв і не виявляє в цей час. У період здійснення інкримінованого йому правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв. Отже, він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом на цей час він також може усвідомлювати свої дії й керувати ними. Примусових заходів медичного характеру не потребує (т. 2, а.с. 120 -125).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності і в сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив саме умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_30 , і підстави для визнання дій обвинуваченого такими, що були вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів у суду першої інстанції були відсутні.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про відсутність умислу на позбавлення життя потерпілого були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну оцінку, і колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Вирішуючи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий (спрямованість умислу винуватого), необхідно зважати на сукупність всіх обставин вчиненого діяння і враховувати не тільки поведінку винуватого до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, характер поранень (поранення життєво важливих органів), заподіяних потерпілим, а й спосіб вчинення злочину, засоби і знаряддя злочину.

Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками (у матеріальних складах злочину).

Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

Про наявність прямого умислу можуть свідчити, зокрема, конкретні діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого, і які дійсно призвели до смертельного наслідку.

Виходячи з обставин даного кримінального провадження, між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_30 на ґрунті особистих неприязних відносин існував конфлікт, внаслідок якого обвинувачений посеред ночі прийшов до лікарні та використовуючи заздалегідь принесений із собою ніж, наніс потерпілому 16 ударів в область шиї, тулуба та кінцівок, після чого негайно покинув місце вчинення злочину.

Крім того, з досліджених у суді першої інстанції доказів вбачається, що між обвинуваченим та потерпілими протягом усього дня ніякого спілкування не відбувалось, потерпілий до моменту події лікувався у медичному закладі та з обвинуваченим не спілкувався.

Колегія суддів також враховує, що з показань допитаних потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також з показань самого обвинуваченого вбачається, що він разом з потерпілим були знайомі дуже давно та тривалий час дружили сім`ями.

Разом з тим, згідно встановлених судом обставини, обвинувачений ОСОБА_7 прибув до лікарні вночі, під вигаданих приводом (нібито з метою принести медичні препарати), шляхом введення в оману працівників лікарні (сказав, що він є родичем потерпілого) зміг безперешкодно зайти до палати, де знаходився хворий ОСОБА_30 , та заздалегідь заготовленим ножем почав наносити потерпілому удари в область розташування життєво важливих органів, після чого одразу покинув місце події.

Вказана поведінка обвинуваченого та потерпілого до конфлікту та під час нього, той факт, що конфлікт розпочався не тільки за відсутності навіть малозначного приводу, тяжкість отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, їх локалізація, їх кількість, спосіб їх завдання, а також відсутність даних про наявність конфлікту з потерпілим до безпосередньої події, свідчать про те, що обвинувачений не відчував реальної загрози з боку потерпілого, і спростовують версію сторони захисту про те, що ОСОБА_7 використав ніж виключно для самозахисту та свідчать про наявність в діях обвинуваченого прямого умислу на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_30 .

Натомість, обвинувачений ОСОБА_7 , утримуючи ніж, який він заздалегідь приніс на місце вчинення злочину, наніс потерпілому ОСОБА_30 16 ударів ножем у життєво важливі органи шию та тулуб, а також по кінцівкам потерпілого.

Враховуючи характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених обвинуваченим, спосіб нанесення тілесних ушкоджень, використання у якості знаряддя злочину заздалегідь заготовленого ножа, який він тримав при собі, інтенсивність і силу ударів, кількість і локалізацію тілесних ушкоджень, які потерпілому завдані у життєво важливі органи, а також поведінку обвинуваченого, який залишив місце події, швидку допомогу потерпілому не викликав, припинив свої дії лише після того, як вчинив усі дії, які вважав необхідними для вбивства потерпілого, - усе це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_7 мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілого.

Діяння, до якого вдався обвинувачений, не дає підстав вважати, що він мав намір спричинити потерпілому будь-які тілесні ушкодження, вони (діяння) були завідомо для нього таким, що потягнуть смерть потерпілого, які в даному випадку досягли своєї мети.

З урахуванням викладеного, будь-яких розумних сумнівів у тому, що при вчиненні злочину ОСОБА_7 діяв з прямим умислом на вбивство, тобто бажав настання смерті потерпілого ОСОБА_11 , немає, і такий висновок щодо кваліфікації дій обвинуваченого узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 51-3454км18 (єдиний унікальний номер 219/10340/16-к).

Безпідставними також є й доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про нанесення потерпілому ударів ножем з метою свого захисту від протиправних посягань потерпілого.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань, встановлене ч. 3 ст. 27 Конституції України.

Відповідно до абз. 2, 3 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

До того ж, стан необхідної оборони існує протягом суспільного небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент, а також лише за умови необхідності негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

З огляду на ч. 3 ст. 36 КК України, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

При цьому, суд констатував, що за встановлених фактичних обставин надані стороною обвинувачення докази доводять наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, і з цією позицією суд апеляційної інстанції повністю погоджується.

Суд першої інстанції навів переконливі аргументи на обґрунтування такого висновку, тому колегія суддів визнає його правильним та вважає доводи апеляційних скарг про те, що обвинувачений діяв у стані необхідної оборони такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Частина 1 статті 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, тобто за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

З об`єктивної сторони даний злочин характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідком, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.

Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК України, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання. При цьому відповідальність настає лише у випадку перевищення особою, яка захищається, меж необхідної оборони.

Проаналізувавши доводи апеляційних скарг, показання потерпілих, свідків та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що факт вчинення потерпілим ОСОБА_11 дій, які могли б бути розцінені ОСОБА_7 як посягання на охоронювані законом права та інтереси обвинуваченого, а також створення реальної загрози заподіяння шкоди, не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим, підстави для виникнення стану необхідної оборони у обвинуваченого були відсутні.

Так, з показань обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що він хоча і не визнав своєї вини у вчиненні злочину, зазначаючи що умислу на вбивство не мав, однак не заперечував того, що все ж таки саме ним були спричинені поранення ОСОБА_11 , але це було зроблено в порядку самозахисту.

Разом з тим, жоден зі свідків не повідомляв про те, що потерпілий перший почав наносити ОСОБА_7 які-небудь тілесні ушкодження, обвинувачений на підтвердження цього жодних доказів не надав, не заявляв клопотань про допит інших свідків, яким був би відомий такий факт протиправних дій потерпілого.

Версія обвинуваченого з приводу того, що саме потерпілий спровокував конфлікт не тільки не підтверджена жодним із досліджених судом доказів, а й взагалі, повністю спростовується ними.

Зокрема, з показань свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_18 вбачається, що в палаті № 10, де було скоєно вбивство ОСОБА_11 , слідів бійки не було, що суперечить версії обвинуваченого.

Вказане також підтверджується протоколом огляду місця події, з додатку (фототаблиці) до якого вбачається, що обстановка на місці вчинення злочину не була порушеною настільки, щоб можна було припустити наявність факту бійки між обвинуваченим та потерпілим.

Колегія суддів також враховує показання свідка ОСОБА_19 , який бачив чоловіка із закривавленим ножем, що повністю узгоджується зі змістом протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками за участі вказаного свідка.

Також свідок ОСОБА_29 впізнав ОСОБА_7 як особу, яка вибігла з палати № 10 четвертого поверху лікарні.

На переконання колегії суддів, показання свідків у сукупності з дослідженими судом першої інстанції відеозаписами з камер відеоспостереження, розташованих у КНП « ІНФОРМАЦІЯ_3 », зокрема в частині зовнішніх прикмет та одягу злочинця, доводять вину саме обвинуваченого у вчиненні умисного вбивства.

Так, свідки повідомляли, що чоловік був одягнутий в джинси, темну куртку, був у масці та тримав у пакет.

З досліджених відеозаписів чітко вбачається, що чоловік був одягнений в синю болонєву (зимню) куртку з капюшоном, (під курткою футболка зеленого кольору) чорні штани, чорні кросівки з білою підошвою. У його руках знаходився пакет та предмет схожий на ніж з чорним руків`ям, на обличчі якого була вдягнута медична маска синього кольору.

Вказаний одяг чоловіка, зафіксований на відеозаписах, повністю співпадає з тим одягом, про який повідомляли свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_22 , і колегія суддів вважає, що саме сукупність цих зовнішніх прикмет та елементів одягу (у тому числі одягнута на обличчя маска та пакет у руках) поза розумних сумнівів доводить, що обвинувачений ОСОБА_7 і є тією особою, яка вчинила злочин у відношенні ОСОБА_11 .

За таких обставин, колегія суддів критично оцінює таку версію обвинуваченого, і вважає, що його показання є лише позицією захисту, яка має на меті уникнення від кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину, та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів, оскільки показання обвинуваченого не тільки не підтверджуються показаннями потерпілих та свідків, а й навпаки, повністю спростовуються ними.

Разом з тим колегія суддів враховує, що нанесення потерпілому у сукупності 16 ударів ножем свідчить виключно про бажання з ним розправитись, а не про перебування в стані необхідної оборони.

З огляду на фактичні обставини справи, вбачається що тілесні ушкодження ножем обвинувачений потерпілому почав наносити раптово, жодних неправомірних дій по відношенню до обвинуваченого потерпілий не вчиняв, що у сукупності свідчить про відсутність реальної загрози з боку потерпілого для обвинуваченого.

Також колегія суддів приходить до висновку, що саме з метою вчинення вбивства потерпілого обвинувачений обрав час його відвідування у лікарні о 1 годині 26 хвилин, тобто в час, коли в приміщенні лікарні залишається лише черговий персонал, відсутня велика кількість пацієнтів, а ті, які знаходяться у палатах, сплять.

Потерпілі в суді першої інстанції показали, що ОСОБА_11 не потребував термінової допомоги, а відповідно була відсутня і у ОСОБА_7 необхідність відвідувати потерпілого у такий час.

Отже наведені обставини переконливо вказують на те, що відвідав ОСОБА_7 потерпілого у такий час саме з метою його вбивства.

Додатково мету дій ОСОБА_7 підтверджують і його дії після вчинення вбивства потерпілого, а саме те, що виконавши всі дії, направлені на вбивство потерпілого, ОСОБА_7 миттєво залишив палату та намагався як скоріше залишити приміщення лікарні.

В суді першої інстанції не було допитано в якості свідків, осіб, які перебували в одній палаті із потерпілим, разом з тим з показань допитаних свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_21 (працівників лікарні) вбачається, що вони спілкувались із пацієнтами, які на час вчинення злочину перебували в одній палаті з потерпілим та у палаті нікого не бачили, один з пацієнтів бачив лише, яке хтось вийшов з палати.

Вказані відомості не є непрямим доказом, але переконливо спростовують позицію обвинуваченого з приводу того, що у нього виник конфлікт із потерпілим та бійка, і відповідно доводять те, що обвинувачений цілеспрямовано проник до палати потерпілого, швидко вчинив дії, направлені на його вбивство та залишив місце події.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку взагалі не відбувалося такого посягання, яке б викликало у того, хто захищається (чи захищає), невідкладну необхідність у заподіянні тому, хто посягає, шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення посягання та вважає, що обставини даної справи не давали підстав для висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, яке б виправдало заподіяння смерті потерпілому.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 51-646км18, постанові Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 51-3258км18, постанові Верховного Суду від 6 вересня 2018 року у справі № 51-1747км18, постанові Верховного суду від 25 вересня 2018 року № 51-2889км18.

З огляду на фактичні обставини справи та наявні у справі докази не встановлено, від якого саме суспільно небезпечного посягання або реальної загрози такого посягання захищався обвинувачений шляхом заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

З досліджених судом доказів є очевидним, що обвинувачений, об`єктивно не перебуваючи у стані необхідної оборони умисно, діючи виключно, не маючи будь-якого приводу, заподіяв потерпілому ОСОБА_11 умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких настала його смерть.

З огляду на вищенаведені докази та обставини, що ними підтверджуються, колегія суддів вважає об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу покладення в основу обвинувального вироку в якості доказів показань свідків, які є такими, що викликають сумніви у їх достовірності, то ці доводи спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема технічними записами судових засідань та мотивувальною частиною вироку, з яких вбачається, що їх показання викладені в обсязі, необхідному та достатньому для встановлення фактичних обставин вчиненого злочину, вказані показання свідків є логічними та послідовними, повністю узгоджуються між собою щодо істотних обставин справи та узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами і не узгоджуються щодо істотних обставин вчиненого злочину лише з показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 .

Колегія суддів також враховує позицію свідків, яка полягає в тому, що вони, як безпосередньо після вказаної події, так і на стадії досудового розслідування під час проведення усіх слідчих дій за їх участі, а також протягом судового розгляду, категорично надавали абсолютно незмінні, стабільні та аналогічні показання з приводу відомих їм обставин вчинення злочину.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого з приводу того, що суд першої інстанції належним чином не врахував слідчий експеримент за участі ОСОБА_7 та висновок експерта № 285 від 10 березня 2020 року, яким встановлено наявність у ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень.

Так, ОСОБА_7 нічого не повідомляв під час його затримання співробітниками поліції про факт його побиття, не звертався до правоохоронних органів із заявами про вчинення щодо нього злочину, не звертався до лікарні та експертних установ з метою фіксації факту отримання тілесних ушкоджень та встановлення ступеня їх тяжкості.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Враховуючи, що суд першої інстанції розглядає провадження в межах пред`явленого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а в межах даного кримінального провадження, факт наявності чи відсутності у обвинуваченого тілесних ушкоджень не є істотним при вирішення питання про доведеність його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, тому ця обставина не є предметом розгляду у цьому провадженні у відповідності до меж судового розгляду, визначених у ст. 337 КПК України.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що на вилучених ножах не було виявлено слідів, які б категорично вказували на їх приналежність обвинуваченому, на правильність висновків суду не впливають, оскільки сукупність інших доказів доводить, що саме обвинувачений був присутній на місці події та вчинив інкриміновані йому дії у відношенні потерпілого.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що відеозаписи з камер відеоспостереження, розташованих у КНП «МЛЕ та ШМД», є копіями, а тому їх необхідно визнати недопустимими доказами.

Відповідно до статей 86, 87 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо його отримано в порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

За правилами глави 15 Розділу ІІ КПК України, тимчасовий доступ до речей і документів стороні кримінального провадження надається на підставі ухвали слідчого судді місцевого суду під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження лише у випадку, коли в інший спосіб неможливо отримати речі і документи, які можуть мати значення у справі.

Як убачається з матеріалів провадження, наявний у справі флеш-носій фірми «Kingston» з відеозаписами обставин події з камер відеоспостереження був добровільно наданий КНП «МЛЕ та ШМД» ЗОР на запит т.в.о. начальника Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_31 , а отже необхідності звертатися з відповідним клопотанням до слідчого судді для отримання копії цього запису в останнього не було.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-IV у випадку зберігання інформації на кількох електронних носіях кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Матеріальний носій - лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

Долучений слідчим до матеріалів провадження в якості речового доказу флеш-носій фірми «Kingston» з відеозаписами обставин події з камер відеоспостереження з відеозаписом обставин події був виготовлений у зв`язку із необхідністю надання інформації, яка має значення у кримінальному провадженні та є самостійним джерелом доказу похідним від інформації, що зберігається на комп`ютері в електронному вигляді у виді файлів.

Таким чином, записані на флеш-носій фірми «Kingston» - носій інформації електронні файли у вигляді відеозаписів є оригіналами (відображенням) електронного документу.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 751/6069/19.

Інші доводи апеляційних скарг щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними вище доказами.

Доводи апеляційних скарг про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Доводам обвинуваченого у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, яке на думку прокурора є м`яким і не відповідає вимогам закону, колегія суддів дійшла наступного.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжких злочинів; встановив відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання; врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, офіційно не працює, не одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, має постійне місце проживання та реєстрації, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, у зв`язку з чим, прийшов до висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України покарання в майже мінімальних межах санкції.

Крім того, суд першої інстанції формально врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину та позицію потерпілих, які наполягали на призначенні максимально суворого покарання.

Проте, суд не в достатній мірі врахував, що ОСОБА_7 раніше 6 разів судимий за вчинення умисних злочинів, у тому числі особливо тяжких, має не зняті та не погашені в установленому законом порядку судимості, раніше неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, раніше звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком та на підставі амністії, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що вирок в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд враховує як вищевказані обставини, що не були належним чином взяті до уваги судом першої інстанції, так і дані про особу обвинуваченого, який не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, не працює, суспільно-корисною працею не займається.

Також колегія суддів враховує, що обвинувачений ОСОБА_7 не визнав свою вину, щиро не розкаявся, не вибачився перед потерпілими.

Зазначене свідчить про те, що покарання у вигляді 8 років позбавлення волі не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у вигляді 9 років позбавлення волі, з його реальним відбуванням, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника адвоката ОСОБА_9 (з урахуванням змін) залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 6 червня 2022 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України покарання у вигляді 9 (дев`яти) років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Судді:

ОСОБА_32 ОСОБА_33 ОСОБА_34 ОСОБА_35