Справа № 455/1369/22
Провадження № 1-кп/455/24/2023
ВИРОК

Іменем України

08 лютого 2023 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000414 від 13.08.2022 про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Самбір Львівської області, жителя та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з професійно-технічною, військовозобов`язаного, працюючого арматурником в ТОВ «Самбірбудінвест» у м.Львові, не одруженого, раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_3 12.08.2022, приблизно о 22:20 год., керуючи технічно-справним автомобілем марки «MAZDA 6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в якому перевозив пасажирів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , рухаючись автодорогою T-1418 сполученням Нижанковичі-Самбір-Дрогобич-Стрий в напрямку смт. Нижанковичі Самбірського району Львівської області, проїжджаючи ділянку даної автодороги, що поблизу с. Гуманець Самбірського району Львівської області, на ділянці яка має поворот дороги ліворуч відносно напрямку його руху, порушив вимоги P.1 п.п. 1.2, 1.5, 1.10 (в частині визначення термінів «дорожні умови», «дорожня обстановка», «безпечна швидкість»); P.2 п. 2.3 б), д); P.12 п.п. 12.1, 12.2 та 12.9 б), Р.13 п.п. 13.1 та вимоги дорожнього знаку 3.29 Розділу 33 "Дорожні знаки" Правил дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, які виразилися в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та дорожніх умов, рухаючись в темну пору доби на ділянці заокруглення дороги ліворуч відносно напрямку його руху з перевищенням максимально допустимої на ділянці дороги швидкістю, не справився з керуванням транспортного засобу, та без причин технічного характеру допустив виїзд за межі проїзної частини дороги праворуч в кювет. Внаслідок порушення водієм ОСОБА_3 Правил дорожнього руху: ОСОБА_6 отримав забійну рану та синець в ділянці лівого ока, багатоуламковий перелом верхньої стінки лівої орбіти, перелом стінок лівої гайморової пазухи, багатоуламковий перелом крила клиновидної кістки зліва зі зміщенням кісткових уламків з діастазом інтракраніально на рівні скроневих відділів мозку та наявністю включень повітря на рівні зламу, перелом скроневої кістки зліва зі зміщенням, перелом решітчастої кістки білатерально, перелом лівої виличної дуги зі зміщенням, геморагічно-контузійні вогнища скроневих відділів зліва, кістозне вогнище скроневих відділв справа, гематосинус комірок решітчастої кістки та обох гайморових пазух, перелом основи 3,4 плесневої кісток правої стопи, і відноситься до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення; ОСОБА_7 отримав травму грудної клітки у вигляді закритих переломів 9-10-их ребер зліва по середній аксілярній лінії та травму лівої стопи у вигляді перелому діафізу 3-ї плеснової кістки, які відносяться до середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я; ОСОБА_9 отримав рану в ділянці лівої брови та садно в ділянці нижньої губи зліва, які відносяться до тілесного ушкодження легкого ступеня тяжкості; ОСОБА_8 отримав рану у тім`яній ділянці посередині, синець на правому стегні, синець на лівій гомілці, які відносяться до тілесного ушкодження легкого ступеня тяжкості.

Такими своїми діями ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_6 та спричинило потерпілому ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесне ушкодження.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю та підтвердив обставини викладені в обвинувальному акті. Зазначив, що розуміє і не оспорює формулювання та характер пред`явленого йому обвинувачення, правову кваліфікацію його дій за ч.2 ст.286 КК України, всі докази, зібрані на досудовому слідстві, вважає достовірними і дослідження їх в судовому засіданні недоцільним.

Під час допиту в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 показав, що 12.08.2022 о 22.20год, у темну пору доби, він, керуючи автомобілем «MAZDA», в якому в якості пасажирів перебували ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , проявив неуважність до дорожньої обстановки та дорожніх умов, перевищив швидкість, на повороті не впорався з керуванням та з`їхав в кювет, у зв`язку з чим його пасажири отримали тілесні ушкодження. У вчиненому щиро розкаюється, усвідомлює наслідки своїх дій, зазначає, що добровільно та повністю відшкодував потерпілим завдану шкоду, просить суд суворо його не карати та застосувати до нього покарання у вигляді позбавлення волі із звільненням від відбування покарання та без позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки таке потрібне йому за місцем праці.

Потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилися, подали суду заяви в яких вказали, що ОСОБА_3 повністю відшкодував їм матеріальну та моральну шкоду, а тому вони не мають до обвинуваченого ОСОБА_3 жодних претензій морального та матеріального характеру, просять суд ОСОБА_3 суворо не карати та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі, а також не позбавляти його права керування транспортним засобом. Справу просять слухати за їх відсутності.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненому злочині визнав повністю, він та інші учасники судового провадження не оспорюють обставини, викладені в обвинувальному акті, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності їх позиції, заслухавши думку учасників судового провадження та роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про наслідки застосування обмеженого дослідження доказів, а саме про позбавлення їх у такому випадку права подальшого оспорювання цих обставин в апеляційному порядку, суд за згодою учасників судового розгляду обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого, та дослідженням тих матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, щодо речових доказів та процесуальних витрат, та визнав недоцільним дослідження інших доказів по справі відносно тих обставин, які ніким не оспорюються.

Показання обвинуваченого ОСОБА_3 в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів у суду щодо правильності розуміння ним змісту обставин злочину, добровільності та істинності його позиції.

Жодних розумних сумнівів щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого злочину у суду немає та будь-які належні, допустимі і достовірні докази на спростування вищевказаного відсутні, жодних клопотань з цього приводу стороною захисту не заявлялося.

Відповідно до роз`яснень п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 23.12.2005 року "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" порушення особою правил безпеки дорожнього руху чи експлуатації транспорту, яке спричинило наслідки, передбачені різними частинами ст.286 КК, слід кваліфікувати як один злочин за тією частиною цієї статті, яка передбачає більш тяжкі наслідки. При цьому у вироку необхідно зазначати всі кваліфікуючі ознаки злочину.

За таких обставин, суд знаходить винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні вищевказаного злочину доведеною поза розумним сумнівом та вважає, що його дії вірно кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження та спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.66 КК України судом визнається щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданих збитків.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 N 12 "Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності").

Обвинувачений ОСОБА_3 висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки, тобто щире каяття має місце.

Активне сприяння у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, яке виразилось у тому, що обвинувачений повно та всебічно розповів про обставини, які мали місце у той час та тим самим активно та відкрито сприяв суду у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, тобто розкриттю кримінального правопорушення.

Добровільне відшкодування завданого збитку виразилось у добровільній сплаті ОСОБА_3 потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 завданої ним матеріальної та моральної шкоди, що підтверджується заявами останніх.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до ст.67 КК України судом не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд керується загальними засадами, які визначені у ст.65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому, суд також виходить із положень ст.50 КК України відповідно до яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами , покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно роз`яснень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003року із змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 23.12.2005 року "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Так, обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 судом враховується, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до класифікації кримінальних правопорушень, наведеної у ст.12 КК України, є тяжким злочином.

Також суд враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, характер допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до вчиненого, яке виражається в тому, що він усвідомив неправомірність своїх дій, висловлював щирий жаль з приводу наслідків, які настали для потерпілих, після вчинення злочину просив вибачення у потерпілих, добровільно відшкодував потерпілим спричинену кримінальним правопорушенням майнову та моральну шкоду.

Також судом враховуються дані про особу обвинуваченого ОСОБА_3 зокрема те, що він є особою молодого віку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не судимий, враховується його сімейний та матеріальний стан, зокрема, те, що він має постійне місце проживання та місце праці, виключно позитивно характеризується за місцем проживання та місцем праці, неповнолітніх дітей чи інших осіб на утриманні не має, також враховується його стан здоров`я, зокрема те, що обвинувачений є працездатним (інвалідності не встановлено), у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога на обліку не перебуває.

Що стосується питання осудності обвинуваченого ОСОБА_3 , то суд враховує те, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_3 в судовому засіданні була адекватною, свої показання він надавав послідовно та змістовно, а тому на стійке переконання суду обвинувачений є осудною особою.

Суд також приймає до відома досудову доповідь складену Самбірським районним сектором №1 філії державної установи «Центр пробації» у Львівській області з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_3 , згідно якої існує середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та середній ризик небезпеки для суспільства у тому числі окремих осіб та орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення чи обмеження волі на певний строк можливе та не створить високої небезпеки для суспільства (у тому числі окремих осіб).

Крім того, суд враховує обставини, які відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченому (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданого збитку), та відсутність обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання.

Також, при призначені покарання суд враховує думку потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які, як вбачається із поданих ними до суду заяв, не мають до обвинуваченого ОСОБА_3 жодних претензій морального та матеріального характеру, просять суд обвинуваченого суворо не карати.

Також, суд враховує позицію прокурора, який в судовому засіданні просив призначити покарання для обвинуваченого у виді позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Таким чином, беручи до уваги наведені обставини в сукупності, керуючись принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_3 слід призначити основне покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк наближений до мінімального.

Разом із цим, враховуючи вищенаведене, зокрема, особу винного ОСОБА_3 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, виключно позитивно характеризується за місцем проживання та місцем праці, беручи також до уваги досудову доповідь про обвинуваченого, суд дійшов висновку про можливість виправлення і перевиховання ОСОБА_3 без його ізоляції від суспільства, звільнивши його від відбуття покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, який буде достатній для того, щоб він довів своє виправлення, поклавши на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст. 76 КК України.

На думку суду, застосування в даному випадку до обвинуваченого ст.75, 76 КК України в умовах належного контролю за його поведінкою та виконанням покладених обов`язків, під загрозою реального відбування призначеного покарання у випадку порушення умов випробування, буде мати на обвинуваченого більший виховний вплив, ніж реальне відбування покарання, та буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання із застосуванням ст.69 КК України суд не вбачає.

Щодо додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 23.12.2005 року "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Так, вирішуючи питання про доцільність призначення обвинуваченому ОСОБА_3 додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, суд виходить з конкретних обставин справи, зокрема, враховується характер допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, а також враховується особа обвинуваченого, його ставлення до вчиненого правопорушення, та те, що обвинувачений працює в ТОВ «Самбірбудінвест» і право керування транспортними засобами використовується ним за місцем роботи, а тому суд вважає за можливе не призначати обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відповідно до вимог ст.124 КПК України необхідно стягнути з обвинуваченого на користь держави.

Питання про долю речових доказів суд вирішує в порядку ст.100 КПК України.

Накладений ухвалою слідчого судді Старосамбірського районного суду Львівської області від 16.08.2022 арешт на майно відповідно до ст.174 КПК України слід скасувати.

Термін дії запобіжного заходу, обраного відносно ОСОБА_3 у вигляді особистого зобов`язання ухвалою слідчого судді Старосамбірського районного суду Львівської області від 04.10.2022 припинив свою дію 02.12.2022. Підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.100, 124, 174, 349, 368-371, 373-376, 532 КПК України суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом встановленого іспитового строку тривалістю 2 (два) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Старосамбірського районного суду Львівської області від 16.08.2022 на автомобіль марки «MAZDA 6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованому в АДРЕСА_2 , фактичним користувачем якого є ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , житель АДРЕСА_3 .

Речові докази: автомобіль марки «MAZDA 6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованому в АДРЕСА_2 , фактичним користувачем якого є ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , житель АДРЕСА_3 , який знаходиться на території майданчика тимчасового утримання транспортних засобів ВП№1 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області за адресою: м.Старий Самбір, вул.Л.Галицького, 41, Самбірського району Львівської області - повернути власнику - ОСОБА_10 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави процесуальні витрати за проведення судової інженерно-транспортної експертизи СЕ-19/114-22/14819-ІТ від 30.08.2022 у розмірі 1887 (одна тисяча вісімсот вісімдесят сім) гривень 80 копійок та судової інженерно-транспортної експертизи СЕ-19/114-22/15998-ІТ від 21.09.2022 у розмірі 1887 (одна тисяча вісімсот вісімдесят сім) гривень 80 копійок, а всього на загальну суму 3775 (три тисячі сімсот сімдесят п`ять) гривень 60 копійок.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Старосамбірський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. При цьому, вирок відповідно до ч.2 ст.394 КПК України не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку вручити обвинуваченому та прокурору негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1