ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року

м. Київ

справа № 171/705/20

провадження № 51-3768 км 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, та потерпілої ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000949, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Єлховка Лямбірського району Республіки Мордовії Російської Федерації, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2021 рокуОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК Українидо покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 грн, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Вироком вирішено цивільні позови до ОСОБА_7 , а також питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року задоволено клопотання захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , вказаний вирок місцевого суду скасовано та звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито.

Цивільні позови до ОСОБА_7 подані прокурором в інтересах держави в особі Комунального підприємства «Апостолівська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради про стягнення збитків завданих кримінальним правопорушенням в сумі 6 574,25 грн та ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди залишено без розгляду.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави в рахунок відшкодування процесуальних витрат за проведення: судової транспортно-трасологічної експертизи № 19/104-9/2/377 від 17 березня 2020 року 3 140,20 грн, судової автотехнічної експертизи № 19/104-9/2/167 від 24 січня 2020 року 1 256,08 грн, судових автотехнічних експертиз № 19/104-9/2/503, № 19/104-9/2/504, № 19/104-9/2/505 та

№ 19/104-9/2/506 від 14 квітня 2020 року по 1 307,60 грн за кожну.

Вирішено питання щодо заходу забезпечення кримінального провадження.

За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 13 жовтня 2019 року, приблизно о 07 год 30 хв., керуючи автомобілем «DAEWOO Lanos T 13110», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Вокзальна у м. Апостолове Дніпропетровської області від перехрестя вул. Вокзальна - вул. О. Гончара в напрямку перехрестя вул. Вокзальна -

вул. О. Вишні. Поблизу території домоволодіння № 5, у порушення вимог п. 10.1Правил дорожнього руху України, ОСОБА_7 проявив неуважність до дорожньої обстановки, змінив напрямок руху керованого ним автомобіля праворуч та виїхав на пішохідну алею, де стався наїзд на велосипедиста ОСОБА_6 , яка рухалася у зустрічному напрямку.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Вимоги касаційних скарг і доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити ухвалу апеляційного суду в частині стягнення процесуальних витрат. Вважає, що судом апеляційної інстанції безпідставно стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз, оскільки їх стягнення з обвинуваченого при звільненні його від кримінальної відповідальності положеннями КПК України не передбачено, а томувказані процесуальні витрати необхідно віднести на рахунок держави.

У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, касаційній розгляд проводити за її відсутності. Вважає, що передбачені у

ст. 49 КК України строк давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності не закінчились, оскільки останній неодноразово не з`являвся в судове засідання, тобто ухилявся від суду. Крім того вказує, що суд відступив від зобов`язання з`ясувати її думку, як потерпілої, щодо можливості звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, як це передбачено ч. 2 ст. 288 КПК України.

В запереченнях захисник ОСОБА_8 просив задовольнити касаційну скаргу прокурора, а касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 - залишити без задоволення, касаційний розгляд проводити без його участі та участі ОСОБА_7 .

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення та просила залишити без задоволення касаційну скаргу потерпілої.

Від представника потерпілої - адвоката ОСОБА_9 надійшло клопотання про проведення касаційного розгляду за його відсутності.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги прокурора щодо безпідставного, на його думку, стягнення з ОСОБА_7 на користь держави процесуальних витрат за проведення експертиз, Верховний Суд зазначає наступне.

Процесуальні витрати - це передбачені кримінальним процесуальним законом затрати, які виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, понесені органами досудового розслідування, прокуратури і суду та іншими учасниками кримінального провадження.

Положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК України.

Приписами ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 122 КПК України витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20), зазначено, що суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 вересня 2022 року (справа

№ 203/241/17, провадження № 51-4251 кмо21), якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

У цьому кримінальному провадженні ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року було скасовано вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 та звільнено останнього від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито.При цьому ініціатором проведення судових експертиз у вказаному кримінальному провадженні був орган досудового розслідування, а сторона захисту не залучала жодних експертів, тому відповідно до приписів ч. 2 ст. 122, ст. 124 КПК України процесуальні витрати на проведення судових експертиз не підлягають стягненню з ОСОБА_7 та покладаються на державу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_7 в частині вирішення питання щодо процесуальних витрат за проведення експертиз. Витрати, понесені у вказаному кримінальному провадженні органом досудового розслідування на проведення судової транспортно-трасологічної експертизи та судових автотехнічних експертиз необхідно віднести на рахунок держави.

Натомість, доводи касаційної скарги потерпілої ОСОБА_6 про те, що апеляційний суд безпідставно звільнив ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, оскільки останній ухилявся від суду, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, під час апеляційного розгляду захисником ОСОБА_8 було подано клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження з посиланням на те, що по даному кримінальному провадженню закінчились строки давності притягнення до кримінальної відповідальності. У судовому засіданні апеляційного суду 19 жовтня 2022 року захисник та обвинувачений підтримали вказане клопотання, що підтверджується журналом та технічним записом вказаного судового засідання.

З аналізу законодавства, що регулює питання звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження слідує, що строк давності - це передбачений ст. 49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення, що визначено в обвинувальному акті та встановлено судом, і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Вказаною нормою встановлено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення відповідно до класифікації, визначеної положеннями ст. 12 КК України, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення; правила обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення і переривання.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, та у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, і за наявності згоди особи на її звільнення на підставі спливу строків давності, закрити кримінальне провадження, звільнивши таку особу від кримінальної відповідальності.

У вказаному провадженні суд апеляційної інстанції постановив ухвалу, якою скасував вирок суду першої інстанції, звільнив ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України та закрив кримінальне провадження у зв`язку зі спливом строку давності, встановленого п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу, а саме трьох років.

На час вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення (13 жовтня 2019 року), положення статей 12 та 49 КК України діяли відповідно в редакції Законів № 4025-VI від 15 листопада 2011 року та № 1183-VII від 08 квітня 2014 року.

Під час розгляду даного кримінального провадження в судах, положення вказаних статей зазнали змін та діяли в редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року, які набрали чинності з 01 липня 2020 року.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Враховуючи те, що санкцією ч. 1 ст. 286 КК України в редакції, яка діяла на час вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, зокрема, передбачалось покарання у виді штрафу від 200 до 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а також можливість не застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а після внесення змін Законом № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року - покарання у виді штрафу від трьох до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян із обов`язковим застосуванням додаткового виду покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом на певній строк, суд застосував положення ч. 1

ст. 286 КК України в редакції чинній на час вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Згідно положень ст. 49 КК України (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п. 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину, при цьому протягом вказаних строків особа не вчинила нового кримінального правопорушення, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний), особа не ухилялася від досудового розслідування або суду (перебіг давності не зупинявся), законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

У судовому засіданні колегією суддів ОСОБА_7 було роз`яснено наслідки звільнення від кримінальної відповідальності та останній погодився на звільнення на підставі спливу строків давності.

Як правильно вказав апеляційний суд, оскільки із дня вчинення інкримінованого ОСОБА_7 правопорушення - 13 жовтня 2019 року минуло понад 3 роки, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності не зупинявся та не переривався, а тому обвинувачений підлягає звільненню від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Що стосується доводів потерпілої про те, що ОСОБА_7 ухилявся від явки до апеляційного суду, то колегія суддів дійшла до наступного.

Відповідно до ст. 335 КПК України, у разі якщо обвинувачений ухилився від суду або захворів на психічну чи іншу тяжку тривалу хворобу, яка виключає його участь у судовому провадженні, суд зупиняє судове провадження щодо цього обвинуваченого до його розшуку або видужання і продовжує судове провадження стосовно інших обвинувачених, якщо воно здійснюється щодо декількох осіб. Розшук обвинуваченого, який ухилився від суду, оголошується ухвалою суду, організація виконання якої доручається слідчому та/або прокурору.

Згідно усталеної судової практики під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК України слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що змушує правоохоронні органи вживати заходи, спрямовані на розшук і затримання правопорушника.

Разом з тим, для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України судом має бути підтверджено факт ухилення особи, що вчинила кримінальне правопорушення, від слідства або суду.

Як вбачається із матеріалів провадження, до ОСОБА_7 дійсно ухвалами суду апеляційної інстанції було застосовано приводи до цього суду.

Однак апеляційний суд не вбачав ознак ухилення від суду у процесуальній поведінці ОСОБА_7 , при цьому в матеріалах провадження відсутні будь-які дані про оголошення його у розшук в ході апеляційного розгляду, так і про обрання останньому запобіжного заходу.

Враховуючи наведене доводи потерпілої про те, що ОСОБА_7 ухилявся від апеляційного суду, матеріалами провадження не підтверджено.

Положеннями ч. 2 ст. 288 КПК України визначено порядок розгляду клопотань прокурора про звільнення особи від кримінальної відповідальності, які надходять до суду в порядку ст. 314 КПК України. В цьому кримінальному провадженні сторона захисту звернулася з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності під час розгляду кримінального провадженні у суді апеляційної інстанції, а тому таке клопотання вирішується судом в порядку, передбаченому для судового розгляду, а саме згідно приписів ст. 350 КПК України. При цьому положення кримінального процесуального закону не покладають на суд обов`язку повідомляти учасників провадження про надходження клопотань про звільнення особи від кримінальної відповідальності та з`ясовувати їхню думку про можливість такого звільнення, якщо останні не з`явилися в судове засідання, про яке були належним чином повідомлені, а тому доводи касаційної скарги потерпілої в цій частині є неспроможними.

Крім того, під час перевірки матеріалів кримінального провадження було встановлено, що від потерпілої ОСОБА_6 та її представника - адвоката ОСОБА_9 неодноразово надходили клопотання про розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції без їх участі. Водночас питання участі потерпілого в судовому засіданні, згідно з положеннями ст. 56 КПК України, є його правом, а не обов`язком.

Думка потерпілої про звільнення від кримінальної відповідальності особи у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України) не може впливати на прийняття такого рішення, оскільки прийняття судом рішення про звільнення від кримінальної відповідальності особи у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності є не правом суду, а його обов`язком.

Таким чином, у ході перевірки матеріалів провадження колегія суддів касаційного суду не встановила підстав для задоволення касаційної скарги потерпілої.

З урахуванням викладеного оскаржувана ухвала апеляційного суду підлягає зміні в частині вирішення питання щодо стягнення процесуальних витрат по кримінальному провадженню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, задовольнити, а касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 змінити, процесуальні витрати на проведення судової транспортно-трасологічної експертизи № 19/104-9/2/377 від 17 березня 2020 року в сумі 3 140,20 грн, судової автотехнічної експертизи № 19/104-9/2/167 від

24 січня 2020 року у розмірі 1 256,08 грн, судових автотехнічних експертиз

№ 19/104-9/2/505, № 19/104-9/2/504, № 19/104-9/2/503 та № 19/104-9/2/506 від

14 квітня 2020 року в сумі по 1 307,60 грнза кожну віднести на рахунок держави.

В решті судове рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3