ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 672/573/22

Провадження № 11-кп/4820/233/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Хмельницькому апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0001293, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 червня 2022 року, на вирок Городоцького районного суду Хмельницької області від 08 грудня 2022 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Хмельницький, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 186 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А :

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Городоцького районного суду Хмельницької області від 08 грудня 2022 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 186 КК України та призначено йому покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Зараховано до строку відбування покарання час його тримання під вартою з 14 червня 2022 року.

Скасовано арешти, накладені на гаманець чорного кольору без ідентифікуючих написів; на мобільний телефон марки «Samsung» моделі «SM-J700H/DS, ІМЕІ: НОМЕР_1 , SIM картку ПРАТ «Київстар» з ідентифікуючим написом НОМЕР_2 та дві SIM-карти, рюкзак чорного кольору, годинник сірого кольору, запальничку чорного кольору, пачку сірників, грошові кошти двома монетами номіналом по 2 грн.; на грошову купюру №РЕ 0215866 номіналом 1 грн., грошову купюру № ЄВ 5401023 номіналом 20 грн., грошову купюру № ЮЄ 6018452 номіналом 20 грн., грошову купюру № УЕ 7834076 номіналом 50 грн., грошову купюру № ВЗ 6936595 номіналом 200 грн., грошову купюру № ВЗ 5152590 номіналом 200 грн., грошову купюру № ГА 3630397 номіналом 200 грн.; на светр сірого кольору з елементами зображення зеленого та фіолетового кольору.

Вирішено питання щодо речових доказів на підставі статті 100 КПК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь державного бюджету процесуальні витрати за проведення експертизи в розмірі 755 грн. 12 коп. (сімсот п`ятдесят п`ять гривень 12 копійок).

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_7 повторно вчинив умисний, корисливий злочин за наступних обставин.

14.06.2022 близько 08.00 години під час перебування поблизу будинку АДРЕСА_2 , в якому проживає потерпіла ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у ОСОБА_7 виник умисел на заволодіння грошовими коштами та майном потерпілої ОСОБА_8 .

Тоді ж, ОСОБА_7 , достовірно знаючи про наявність у потерпілої ОСОБА_8 грошових коштів та місце їх зберігання, розуміючи, що в країні введено воєнний стан Указом Президента України № 66/2022 від 24.02.2022, тобто діючи в умовах воєнного стану, шляхом відчинення вхідних дверей проник всередину будинку, де підійшов до потерпілої ОСОБА_8 , яка в цей час знаходилася на ліжку, та скориставшись її похилим віком, поганим станом здоров`я, всупереч її волі відкрито дістав своєю рукою з кишені халата, в якому була одягнена потерпіла, гаманець чорного кольору з грошовими коштами потерпілої.

Продовжуючи свій злочинний умисел, діючи відкрито, ОСОБА_7 помітив на столі, який перебував поряд з ліжком, мобільний телефон, що належить потерпілій, марки «Astro» моделі «А167» чорного кольору із ІМЕІ 1: НОМЕР_3 , ІМЕІ 2: НОМЕР_4 , вартістю 490 грн, із сім-картою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» з номером НОМЕР_5 , вартістю 100 гривень, на рахунку якої грошових коштів не було. Не реагуючи на зауваження потерпілої ОСОБА_7 відкрито заволодів зазначеним майном.

Після чого, ОСОБА_7 пройшов до виходу з кімнати, відкрив гаманець потерпілої ОСОБА_8 та дістав із нього грошові кошти в сумі 1 000 гривень, тим самим заволодів вказаними грошовими коштами, мобільним телефоном з сім-картою та залишив місце вчинення злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Таким чином, своїми умисними протиправними діями ОСОБА_7 відкрито, повторно, з проникненням у житло, в умовах воєнного стану викрав майно потерпілої ОСОБА_8 , чим заподіяв їй майнової шкоди на загальну суму 1 590 гривень.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись із рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду у частині призначеного покарання та зменшити покарання.

Вважає, що суд призначив покарання, яке за своєю суворістю не відповідає особі обвинуваченого та вчиненому правопорушенню. На думку ОСОБА_7 суд не врахував його щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, намагання частково відшкодувати завдані матеріальні збитки потерпілій. Зазначає, що суд проводив судові засідання без участі потерпілої, свідків, а тому не має повного уявлення про вчинене діяння.

У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 просить змінити вирок Городоцького районного суду від 08 грудня 2022 року, зменшити призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, застосувавши статтю 69 КК України та призначити покарання нижче від нижньої межі санкції.

Вказує, що суд не застосував закон, який підлягав застосуванню, призначене покарання є явно несправедливим через свою суворість, не відповідає тяжкості вчиненого ОСОБА_7 діяння, особі обвинуваченого, що є підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції.

Адвокат зазначає, що обвинувачений визнав свою вину у вчиненні злочину, а суд на підставі правдивих свідчень ОСОБА_7 визнав доведеним суму 1000 грн, якою заволодів останній, а не 1900 грн, як вказувалося в обвинувальному акті. З огляду на це, захисник не погоджується з виключенням щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання.

На думку захисника, суд мав врахувати декілька обставин, які пом`якшують покарання, а саме: активне сприяння обвинуваченого ОСОБА_7 у розкритті злочину, наявність у обвинуваченого неповнолітньої дитини, позитивна характеристика особи обвинуваченого.

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_6 підтримала вимоги апеляційних скарг своєї та обвинуваченого, просила їх задовольнити повністю з наведених в скаргах підстав та призначити ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі санкції, у виді 2 років позбавлення волі.

Участь обвинуваченого ОСОБА_7 в судовому засіданні була забезпечена дистанційно, у режимі відеоконференції, оскільки в умовах воєнного стану під час повітряної тривоги в приміщенні апеляційного суду неможливо забезпечити безпеку обвинуваченого за відсутності належного укриття. Обвинувачений ОСОБА_7 відмовився приймати участь в режимі відеоконференції та покинув судове засідання, у зв`язку з чим було прийнято рішення провести апеляційний розгляд у відсутність обвинуваченого.

Потерпіла ОСОБА_8 у судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про дату, час та місце апеляційного розгляду, заяв або клопотань з приводу участі в апеляційному розгляді не надходило, поважних причин неявки не повідомила. Згідно з частиною 4 статті 405 КПК України, неприбуття потерпілої не перешкоджає апеляційному розгляду.

Прокурор не визнав доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, просив залишити без змін вирок суду першої інстанції, як законний і обґрунтований, зазначивши, що судом призначено покарання обвинуваченому з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України, відсутні підстави для його пом`якшення.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника обвинуваченого та думку прокурора за апеляційними доводами, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторони захисту не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно з вимогами статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції, викладені у вироку в частині доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, наведених у вироку, та висновки щодо правильності кваліфікації його дій за частиною 4 статті 186 КК України у поданих апеляційних скаргах не оскаржуються. Тож, відповідно до вимог частини 1 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вирок у цій частині не перевіряє.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник не оскаржують фактичні обставини справи, оскаржують рішення суду лише в частині призначеного покарання, незважаючи на призначене мінімальне покарання за санкцією цієї статті, сторона захисту вважає його занадто суворим, просить його зменшити та призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини 4 статті 186 КК України, з огляду на щире каяття ОСОБА_7 , активне сприяння у розслідуванні злочину, намагання відшкодувати завдані матеріальні збитки потерпілій.

Однак, колегія суддів не може погодитися з вказаними апеляційними доводами та вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, його виду та розміру, керувався положеннями статей 50, 65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, з наступними змінами, та належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також конкретні обставини кримінального правопорушення, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, обставини які пом`якшують та обтяжують покарання, що в сукупності послужило підставою до прийняття судом рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за частиною 4 статті 186 КК України у виді 7 років позбавленням волі, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження у майбутньому нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Досліджуючи інформацію про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Призначення покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Колегія суддів уважає, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 вказані вимоги кримінального закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі, а висновки суду належним чином вмотивовані.

Так, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів (відповідно до статті 12 КК України), особу обвинуваченого, який був раніше судимий за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, на шлях виправлення не став та після звільнення з місць відбування покарання, повторно вчинив умисний корисливий злочин проти особи похилого віку, що судом визнано обставиною, що обтяжує йому покарання. Окрім того, матеріальну шкоду потерпілій обвинувачений добровільно не відшкодував.

Доводи обвинуваченого та його захисника, що суд не взяв до уваги щире каяття ОСОБА_7 та його активне сприяння слідству, часткове відшкодування потерпілій завданої шкоди, визнання вини та надання обвинуваченим правдивих свідчень на суді, внаслідок чого суд помилково не призначив покарання нижче від найнижчої меж, встановленої в санкції частини 4 статті 186 КК України, колегія суддів уважає безпідставними з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують визнаються з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, які мають бути добровільними, тобто базуватися на внутрішньому переконанні особи.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через дійсне, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, осуд своєї злочинної поведінки і готовність нести кримінальну відповідальність. Активне сприяння розкриттю злочину здійснюється добровільно у будь-якій формі: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів, надання доказів, іншої інформації про свою злочинну діяльність та/або таку діяльність інших осіб. Таке сприяння має бути активним, тобто певною мірою ініціативним та енергійним.

Щодо доводу сторони захисту про визнання вини обвинуваченим у вчиненому, колегія суддів зауважує, що той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 визнав свою вину, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки.

Така позиція корелюється з висновком, викладеним у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду у справі № 520/16394/16-к від 27 квітня 2021 року.

Суд першої інстанції виключив щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченому, обґрунтувавши тим, що поведінка обвинуваченого протягом усього судового розгляду свідчила про відсутність щирого каяття, висновки щодо скоєного обвинувачений не зробив, намагався виправдати свої дії відсутністю умислу грабувати потерпілу, вказував, що мав намір лише позичити гроші та вчинив злочин у стані афекту, не вживав заходів щодо добровільного відшкодування збитків.

Щодо доводу апеляційної скарги обвинуваченого про намагання відшкодувати завдану шкоду потерпілій, колегія суддів вважає його неспроможним, оскільки суд у вироку вказав, що обвинувачений не відшкодував матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_8 , окрім того, у матеріалах справи колегія суддів також не знайшла докази для підтвердження цього доводу, натомість наявна в матеріалах провадження заява потерпілої від 03.08.2022 свідчить про те, що потерпілій не відшкодовано матеріальні збитки (т1 а/п 48). Тоді як повернення частини відкрито викраденого майна за рішенням суду не може вважатися частковим відшкодуванням збитків.

Сутність добровільного відшкодування шкоди полягає у відновленні порушеного майнового становища потерпілого особою, яка вчинила злочин. Воно полягає в усуненні саме винною особою наслідків скоєного правопорушення внаслідок її щирого розкаяння. З огляду на вказане, факт повернення викраденого майна потерпілій працівниками правоохоронних органів, які вилучили це майно, не можна вважати добровільним волевиявленням обвинуваченого щодо усунення заподіяної ним шкоди. Оскільки інших доказів про відшкодування особи заподіяної школи матеріали не містять, то доводи сторони захисту про неврахування судом такого відшкодування при призначенні покарання є безпідставними.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 30.04.2020 у справі № 156/549/18, провадження № 51-4913 км 19.

Між тим, суд взяв до уваги довідку-характеристику особи обвинуваченого щодо відсутності повідомлень про порушення ОСОБА_7 громадського порядку та притягнення його до адміністративної відповідальності, та той факт, що обвинувачений не перебуває на обліку у лікаря-нарколога чи психіатра.

У свою чергу, колегія суддів звертає увагу на неодноразову судимість ОСОБА_7 за вчинення умисних злочинів проти власності, його звільнення від відбування покарання з випробуванням та вчинення нового тяжкого корисливого злочину проти особи похилого віку у період дії воєнного стану на всій території України, і при цьому у ОСОБА_7 відсутнє почуття щирого каяття, а тому наведені обставини дають підстави вважати, що обвинувачений схильний до протиправних проявів, на шлях виправлення не бажає ставати, перебуваючи на волі може продовжити злочинну діяльність.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони, відповідно до українського законодавства, Указом Президента України 24 лютого 2022 року № 64 у країні введено воєнний стан, а згодом прийняті Закон України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за злочини проти основ національної безпеки України в умовах дії режиму воєнного стану» від 03 березня 2022 року № 2113-IX та Закон України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» від 3 березня 2022 року № 2117-IX, які посилили кримінальну відповідальність за ряд злочинів в умовах воєнного стану. У відповідності до норм зазначених законів вчинення злочину в умовах воєнного стану визначено як обставину, яка обтяжує покарання або впливає на кваліфікацію злочину.

Щодо доводів захисника про наявність підстав для застосування статті 69 КК України та призначення ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі санкції, то колегія суддів не може погодитися з цим на підставі наступного.

Відповідно до позиції Верховного суду, викладеної у справі № 629/2739/18 від 03.02.2021, згідно з якою частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто такі обставини або сукупність обставин мають одночасно відповідати двом умовам: вони визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Так суд першої інстанції взяв до уваги, що вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11.04.2012 ОСОБА_7 було засуджено за частиною 1 статті 187 КК України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі статті 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на 2 роки 6 місяців; вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25.09.2013 ОСОБА_7 засуджений за частиною 3 статті 185 КК України, на підставі статті 71 КК України призначено остаточне покарання у виді 3 років 7 місяців позбавлення волі, 23.06.2017 звільнений з місць відбування покарання. Маючи незняту та непогашену судимість вчинив новий злочин, передбачений частиною 4 статті 186 КК України, що стало рецидивом та підставою застосування статті 67 КК України.

Таким чином, враховуючи зазначені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку про неможливість застосувати статтю 69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 та погоджується з висновком суду першої інстанції, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства на строк, який суд призначив в мінімальних межах санкції частини 4 статті 186 КК України у виді 7 років позбавлення волі.

У постанові ВС колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 716/1224/19 роз`яснено, що "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Дискреційні повноваження суду обирати покарання повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У пункті 113 рішення ЄСПЛ в справі "Коваль проти України" від 19.10.2006 суд наголосив, що "основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь - якого кримінального обвинувачення".

У справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було "свавільним".

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повністю дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа Скополла проти Італії від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа Ізмайлов проти Росії від 16 10 2008 року).

Отже, зважаючи на наявні обставини справи, враховуючи зазначені вище факти, характеристику особи обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів вважає обране обвинуваченому покарання необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому підстав вважати призначене покарання несправедливим через його суворість та пом`якшення цього покарання, призначення покарання нижче від найнижчої межі, про що ставиться питання у поданих апеляційних скаргах, не вбачає.

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника. Судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, ухвалене законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні вироку не встановлено, апеляційних підстав для зміни вироку суду першої інстанції та пом`якшення призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів не вбачає.

Керуючись статями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Городоцького районного суду Хмельницької області від 08 грудня 2022 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3