Справа № 438/1737/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1069/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 на вирок Бориславського міського суду Львівської області від 19 жовтня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Борислав Львівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 31 жовтня 2021 року приблизно о 20 годині 45 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи поблизу магазину «Живчик», який розташований по вулиці Івана Франка, будинок № 41 у місті Бориславі Львівської області, вступив у словесну суперечку із ОСОБА_6 , в ході якої, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, заподіяв останньому тілесні ушкодження за таких обставин. Реалізуючи свій протиправний намір ОСОБА_7 , в той же час усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх злочинних дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, маючи на меті заподіяти ОСОБА_6 тілесні ушкодження, наніс один удар кулаком правої руки в ділянку обличчя ОСОБА_6 внаслідок чого заподіяв тілесні ушкодження у виді забійно-рваних ран на верхній губі зліва біля кута рота, на слизовій оболонці лівої щоки, закритої черепно-мозкової травми у виді струсу головного мозку, які по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що викликають короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись із даним вироком, потерпілий ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок Бориславського міського суду від 19 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у виді 200 годин громадських робіт.

В обґрунтування апеляційних вимог потерпілий покликається на те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є явно несправедливим через м`якість. Як зазначає апелянт, мінімальне покарання могло бути призначене обвинуваченому лише у випадку відшкодування ОСОБА_7 заподіяних йому збитків, а також з врахуванням обставин, які вказували б на те, що обвинувачений дійсно усвідомив вчинене ним кримінальне правопорушення, наслідки вчиненого і своєю поведінкою дійсно сприяв активному розкриттю кримінального правопорушення. Потерпілий звертає увагу на те, що кримінальне провадження №0000105 від 1 листопада 2021 року про обвинувачення ОСОБА_7 перебувало на розгляді Бориславського міського суду Львівської області понад 11 місяців, оскільки обвинувачений тривалий час ухилявся від явки до суду, що було неодноразовою підставою для постановлення місцевим судом ухвал про привід. Наведене, а також відсутність вибачень за свої дії, свідчить про відсутність у ОСОБА_7 щирого каяття. Також апелянт зазначає, що обвинувачений не намагався компенсувати перенесені ним страждання, не відшкодував заподіяних йому збитків, а кримінальне правопорушення вчинив у громадському місці. При цьому місцевий суд, призначаючи покарання обвинуваченому, врахував думку прокурора, однак залишив поза увагою його позицію щодо призначення ОСОБА_7 покарання у виді арешту.

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Зазначили, що вважають призначене судом першої інстанції покарання справедливим та таким, що відповідає вимогам закону.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирок суду щодо ОСОБА_7 в частині фактичних обставин вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, ніким з учасників кримінального провадження не оспорюється, а тому вирок суду в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Як слідує з роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7, призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, а також таке покарання повинно відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції у повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Верховний Суд у своїй постанові від 2 березня 2021 року у справі №721/115/19 висловив правову позицію, що для досягнення пропорційності між злочином та покаранням, основним чинником, який має братися до уваги під час визначення виду та міри покарання за злочин, є ступінь його тяжкості та небезпечності. При призначенні покарання судам слід прагнути до справедливості та пропорційності, а будь-які винятки з цієї мети мають бути належним чином обґрунтовані.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, що перевірено колегією суддів у суді апеляційної інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував всі обставини інкримінованого останньому кримінального правопорушення.

Зокрема, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Крім того, судом першої інстанції було також враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який є особою молодого віку, раніше несудимий, має постійне місце проживання, неодружений, не працевлаштований, навчається заочно у Дрогобицькому механіко-технічному коледжі, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Взято до уваги і позицію прокурора, який просив призначити ОСОБА_7 покарання у виді мінімального розміру штрафу, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та позицію потерпілого ОСОБА_6 , який просив призначити обвинуваченому покарання у виді арешту.

При обранні ОСОБА_7 виду і розміру покарання судом взято до уваги також і наявність в останнього коштів в установі банку, що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 31 серпня 2022 року.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги потерпілого, оскільки судом першої інстанції було враховано суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини справи, поведінку обвинуваченого після скоєння кримінального правопорушення та його ставлення до вчиненого.

При цьому доводи апеляційної скарги потерпілого про те, що його позиція щодо призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 не була врахована місцевим судом, не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки з оскаржуваного вироку вбачається, що така була взята до уваги.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що думка потерпілого хоч і враховується при призначенні покарання, однак така не є визначальною. Дана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.

Безпідставним є і покликання апелянта на те, що обвинувачений не відшкодував заподіяні йому збитки, оскільки, як слідує з обвинувального акта, кримінальним правопорушенням потерпілому матеріальної шкоди не завдано, цивільний позов ним заявлено не було.

Той факт, що місцевий суд ухвалював рішення про привід ОСОБА_7 у судове засідання не спростовує висновків суду про щирість каяття останнього та не може слугувати підставою для застосування до обвинуваченого більш суворого виду покарання у виді громадських робіт.

З огляду на викладене, враховуючи обставини справи, суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, ризик небезпеки для суспільства, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження скоєння ним нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

За таких обставин, апеляційна скарга потерпілого до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Бориславського міського суду Львівської області від 19 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін, апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4