ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 621/1866/18 Номер провадження 11-кп/814/558/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем - ОСОБА_5 ,

за участі прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченої - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000510 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_8 та в її інтересах захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 02 листопада 2021 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Харкова, громадянку України, із середньою освітою, одружену, не працюючу, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , не судиму,

засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України на 5 років позбавлення волі.

Цивільний позов задоволено. Вирішено стягнути на користь ОСОБА_9 13728 грн. 15 коп. матеріальної шкоди, 50000 моральної шкоди.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні злочину за таких обставин.

19 червня 2018 року близько 15 год. 30 хв. за місцем проживання її знайомого ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_3 , після спільного вживання спиртних напоїв між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які залишилися в кухні наодинці, виникла сварка, у ході якої ОСОБА_8 кухонним ножем умисно завдала один удар потерпілому в область живота, чим спричинила йому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх заподіяння, у вигляді проникаючого колото - різаного поранення черевної порожнини, з ушкодженням тонкої, товстої та попереково - ободної кишки, що ускладнилося в своїй течії розвитком внутрішньочеревної кровотечі.

До початку апеляційного розгляду прокурор відмовився від поданої раніше апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачена просить вирок змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, призначити ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі та звільнити від відбування покарання з випробуванням.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона визнала свою вину та щиро розкаялася, під час досудового розслідування сприяла розкриттю злочину, добровільно відшкодувала завданий збиток потерпілому, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, вчинила нетяжкий злочин.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_8 спричинила тілесні ушкодження потерпілому, перебуваючи у стані необхідної оборони, оскільки була вимушена захищатися від дій ОСОБА_9 , з яких вбачався намір щодо її зґвалтування. Також, звертає увагу, що експертизу щодо виявлення тілесних ушкоджень на тілі обвинуваченої було проведено лише в період з 02 по 18 липня 2018 року, тоді як подія сталася 19 червня 2018 року.

Зазначає, що суд при ухваленні вироку не взяв до уваги показання обвинуваченої та свідка ОСОБА_11 .

Крім того, просить звернути увагу на хибність висновків, викладених експертом у висновку № 09-657/2021 від 15 липня 2021 року, що суперечать висновкам експертизи №09-1753/2019, проведеної раніше тим же експертом.

Щодо цивільного позову зазначає, що докази, які підтверджують завдану потерпілому моральну шкоду, у матеріалах кримінального провадження відсутні.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, обвинувачену та її захисника в підтримку поданої захисником апеляційної скарги, прокурора, який просив вирок суду залишити без змін, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, та кваліфікація її дій є правильними і ґрунтуються на належних та допустимих доказах, що були безпосередньо досліджені в суді першої інстанції та отримали належну оцінку.

Допитана в судовому засіданні у суді першої інстанції ОСОБА_8 підтвердила, що 19.06.2018 року після розпивання спиртних напоїв з ОСОБА_9 нанесла потерпілому один удар ножем в область живота. При цьому обвинувачена вказала, що перебувала у стані необхідної оборони, оскільки на неї напав потерпілий.

Однак, доводи сторони захисту про те, що на момент спричинення потерпілому тілесних ушкоджень ОСОБА_8 перебувала у стані необхідної оборони, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 26 квітня 2002 року, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Перехід використовуваних при нападі знарядь або інших предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди свідчить про закінчення посягання.

При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Потерпілий ОСОБА_9 у суді першої інстанції повідомив, що ОСОБА_8 несподівано завдала йому один удар ножем в область живота, після чого він обробив рану та пішов на вулицю, де втратив свідомість. Стверджував, що не нападав на обвинувачену. Обставини спричинення йому тілесних ушкоджень продемонстрував на місці під час проведення слідчого експерименту 23.02.2021.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №09-657/2021 від 17.05.2021 виявлене у ОСОБА_9 тілесне ушкодження у виді колото-різаного пошкодження живота могло утворитися за обставинами та механізмом, на які він вказує під час проведення слідчого експерименту.

Разом з тим, жодного доказу, що свідчив би про те, що відносно ОСОБА_8 було вчинено суспільно небезпечне посягання, під час досудового розслідування та судового розгляду не здобуто.

Так, 02.07.2018 ОСОБА_8 була оглянута судово-медичним експертом, та відповідно до його висновку №75-3м/18 від 18.07.2018 у обвинуваченої будь-яких тілесних ушкоджень не виявлено.

Більше того, 21.06.2018, тобто через 2 дні після спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, ОСОБА_8 брала участь у слідчому експерименті. Видимі тілесні ушкодження у обвинуваченої відсутні.

Сама обвинувачена не вказує, яке ж саме посягання відносно неї мало місце. Вона не зазначає, що потерпілий їй чимось загрожував чи пред`являв вимогу, мав у руках знаряддя для нападу, що якісь дії ОСОБА_9 свідчили про небезпеку для неї. Лише вказує, що обвинувачений на неї повалився. При цьому в приміщенні будинку були інші люди, яких вона могла покликати на допомогу. Зі слів самої обвинуваченої, ніщо не перешкоджало їй залишити будинок. За таких обставин дії обвинуваченої щодо нанесення потерпілому ножового поранення у життєво важливий орган не можуть вважатися правомірними.

Поведінка ОСОБА_8 після заподіяння тілесних ушкоджень, а саме те, що обвинувачена залишила місце вчинення злочину, не вчинила дії на відвернення наслідків свого діяння, не надала необхідну допомогу потерпілому, не викликала швидку допомогу та в подальшому взяла ніж та викинула його у кущі, підтверджує висновок суду про умисел ОСОБА_8 на спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень та прагнення уникнути за це покарання.

Підстав не довіряти показанням потерпілого, які є логічними, послідовними, та підтверджуються протоколами огляду та висновками судово-медичних експертиз, колегія суддів не вбачає.

Отже, показання обвинуваченої про те, що вона перебувала у стані необхідної оборони, колегія суддів оцінює критично.

За таких обставин правильно місцевий суд критично оцінив і показання свідка ОСОБА_11 , яка не була безпосереднім очевидцем події та повідомила про обставини, які знала зі слів своєї доньки, ОСОБА_8 .

Доводи захисника щодо суперечливості висновків судово-медичних експертиз є також необгрунтованими.

Так, експерт ОСОБА_12 у дослідній частині висновку №09-1753/2019 лише цитує висновок експертизи №78-3м/2018 щодо механізму та способу спричинення тілесних ушкоджень, та після надання необхідних документів проводить повторну експертизу №09-657/2021, у якій дає відповіді на поставлені в ухвалі суду питання.

Експерт зазначає, що показання ОСОБА_8 , наявні в протоколі слідчого експерименту від 21.06.2018, не відображають механізму травми ОСОБА_9 , який можна було б оцінити з судово-медичної точки зору. Тобто, зазначений висновок лише констатує, що експерту, який проводив дослідження, у показаннях ОСОБА_8 недостатньо даних для того, щоб дати відповідь на питання їх відповідності механізму утворення тілесних ушкоджень, що не суперечить за змістом висновку іншого експерта №78-3м/18 про те, що свідчення ОСОБА_8 не суперечать об`єктивним судово-медичним даним, отриманим в ході проведення судово-медичної експертизи.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 121 КК України.

При призначенні покарання суд першої інстанції виконав вимоги закону, передбачені ст. ст. 50, 65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким; особу обвинуваченої, яка раніше не судима, на обліку у лікаря - нарколога та лікаря - психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину; відсутність обставин, які пом`якшують покарання та обставину, що обтяжує покарання, - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння; позицію потерпілого, який наполягав на суворому покаранні.

Таким чином, призначене ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України, у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією статті, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів. Підстави для пом`якшення покарання чи звільнення від його відбування, про що просить у своїй апеляційній скарзі обвинувачена, відсутні.

Щодо доводів захисника про відсутність підстав для задоволення цивільного позову у частині стягнення моральної шкоди, слід зазначити, що згідно з положеннями частини 2 статті 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Згідно з п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, його майнового стану, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Встановивши доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненому злочині, безпосередній причинний зв`язок між неправомірними діями обвинуваченої та завданою моральною шкодою, врахувавши принципи пропорційності, законності, виваженості, розумності та справедливості, врахувавши моральні страждання, які зазнав потерпілий від кримінального правопорушення, суд першої інстанції, задовольнив позовні вимоги потерпілого щодо стягнення моральної шкоди та визначив її загальну суму в розмірі 50 000 грн.

З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди було визначено із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням моральних страждань потерпілого, конкретних обставин справи, і підстав для відмови у задоволенні цивільного позову, як того просить захисник, немає.

Враховуючи викладене, підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_8 колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційні скарги обвинуваченої та в її інтересах захисника не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та в її інтересах захисника - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Зміївського районного суду Харківської області від 02 листопада 2021 року, щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення ій копії ухвали.

СУДДІ:

Головуюча ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4