ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року

м. Київ

справа № 759/14580/21

провадження № 51-1798 км 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Київського апеляційного суду від 14 червня 2022 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001588, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у м. Києві, зареєстрований та проживає на АДРЕСА_1 , раніше судимого, останнього разу - 26 лютого 2016 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, яке відбув 6 березня 2020 року,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Прийнято рішення щодо речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 14 червня 2021 року приблизно о 16:10, перебуваючи у супермаркеті «Сільпо» ТОВ «Сільпо - Фуд», що на вул. Гната Юри, 20 у м. Києві, діючи умисно, повторно, з метою таємного викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу взяв з торгівельної полиці банку ікри форелі, вагою 500 г, вартістю 916,46 грн, після чого намагався винести її з торгівельного залу, не розрахувавшись. Однак, ОСОБА_7 , вчинивши всі дії, які він вважав за необхідне, не зміг довести злочин до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий при виході з торгівельного залу.

14 червня 2022 року Київський апеляційний суд скасував вирок Святошинського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, за яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. Зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 14 по 16 червня 2021 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 змінити, звільнивши останнього від відбування покарання з випробуванням. На думку захисника, апеляційний суд не врахував всіх обставини кримінального провадження та дійшов невмотивованого висновку щодо неможливості застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК. Виправлення та перевиховання засудженого вважає можливим без ізоляції від суспільства.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав доводи своєї касаційної скарги та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_6 та просила залишити судові рішення стосовно ОСОБА_7 без зміни.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги, в якій не заперечується винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК, а також вид та розмір призначеного засудженому покарання за вказане кримінальне правопорушення у виді обмеження волі на строк 2 роки.

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК, який згідно з вимогами ст. 12 КК є нетяжким злочином. Санкція ч. 2 ст. 185 КК передбачає покарання у виді арешту на строк від трьох до шести місяців або обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК, і мотивуючи можливість застосування до нього положень ст. 75 КК, зазначив, про наявність обставин, що пом`якшують покарання, якими визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, обставини, що обтяжує покарання - рецидив злочину, та дійшов висновку про обрання ОСОБА_7 міри примусу у виді обмеження волі на строк 4 роки і на підставі ст. 75 КК вважав за можливе звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Переглянувши вирок місцевого суду в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора, котрий заперечував правильність застосування положень ст. 75 КК щодо ОСОБА_7 , справедливість призначеного останньому покарання і просив скасувати вирок у цій частині та постановити новий, призначивши ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки, суд апеляційної інстанції визнав рішення місцевого суду неправильним та задовольнив вимоги сторони обвинувачення.

За приписами статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Як убачається з матеріалів провадження, суд апеляційної інстанції дотримався цих вимог закону та призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки, з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, фактичних обставин кримінального провадження, обставини, що обтяжують та пом`якшують його покарання та даних про особу винного.

З приводу доводів касаційної скарги захисника про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до положень ст. 75 КК (в редакції Закону № 1231-IX від 16 лютого 2021 року, що діяла на момент вчинення злочину) якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення статей 50, 65, 75 КК дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

У своєму рішенні апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції належним чином не враховано дані про особу винного, котрий має посередню характеристику, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення корисливих злочинів, однак, маючи не зняту та не погашену судимість, через короткий проміжок часу, знову вчинив новий злочин проти власності, що свідчить про його антисоціальну поведінку, небажання ставати на шлях виправлення та небезпечність для суспільства.

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неприпустимість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та вказав, що лише покарання у виді реального обмеження волі у межах санкції ч. 2 статті 185 КК здатне досягти мети покарання, визначеної в ст. 50 КК.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням і вважає справедливим призначене засудженому покарання у виді обмеження волі, яке він має відбувати реально, а тому підстав для застосування положень ст. 75 КК, про що йдеться у касаційній скарзі захисника, немає.

В кримінальному праві виправлення засудженого є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення.

Виправлення виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі й кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в особистості засудженого в результаті застосування до нього покарання відбулись такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним власної суспільно небезпечної дії.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду в межах його дискреційних повноважень, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду повинен ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, характер суспільно небезпечного діяння, його наслідки, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягається до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

З урахуванням фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій, висновок апеляційного суду про неможливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання у виді обмеження волі є обґрунтованим.

Посилання захисника ОСОБА_6 про неврахування апеляційним судом факту вступу ОСОБА_7 24 лютого 2022 року як добровольця до лав Збройних сил України, що на його думку, свідчить про його виправлення, є такими, що не відповідає наданими ним же даними, оскільки згідно з матеріалів кримінального провадження 26 лютого 2022 року останнього було виключено з обліку.

Отже даних, які би вказували на безпідставне скасування судом апеляційної інстанції звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, не вбачається.

За таких обставин, касаційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Київського апеляційного суду від 14 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3