Справа № 361/7004/19
Провадження № 1-кп/361/176/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.03.23 Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілого - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бровари кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000599 від 14.08.2019 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Гришківці Бердичівського району Житомирської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , офіційно працюючого - ТОВ "Комфі Трейд" - комірником, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, не інваліда, не депутата, раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

14 серпня 2019 року, близько 00 години 20 хвилин, він керуючи технічно-справним автомобілем марки «Daewoo Lanos», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рід час руху проїзною частиною вулиці Київської в м. Бровари Київської області, в смузі для руху в бік м. Чернігів, в порушення вимог п. 2.3 б) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року (далі - ПДР України), згідно з яким «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну», не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху та в порушення вимог п. 12.4 ПДР України, згідно з яким «у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.» не обрав безпечну швидкість руху керованого ним транспортного засобу, рухався зі швидкістю 99 км/год., проявив злочинну недбалість, не був уважний до дорожньої обстановки, невчасно відреагував на її зміну, та в порушення вимог п. 18.1 ПДР згідно якого «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека» при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував перетинаючи проїзну частину з права на ліво відносно напрямку руху керованого ОСОБА_4 транспортного засобу, пішохід ОСОБА_7 , не зменшив швидкість, не зупинився щоб дати дорогу пішоходу, внаслідок чого здійснив наїзд на нього.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 84/383 від 23.09.2019 встановлено, що смерть ОСОБА_7 настала від відкритої черепно-мозкової травми у вигляді перелому кіток склепіння та основи черепа з крововиливами під оболонки, в речовину та шлуночки головного мозку. Відкрита черепно-мозкова травма у вигляді перелому кісток склепіння та основи черепа з крововиливами під оболонки, в речовину та шлуночки головного мозку, є небезпечна для життя, має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, та знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Грубе порушення ОСОБА_4 вимог пунктів 2.3 б), 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху України, перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілому ОСОБА_7 .

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_7 , тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, при обставинах, викладених в обвинувальному акті, визнав в повному обсязі, щиро розкаявся та пояснив, що дійсно викладені в обвинувальному акті обставини відповідають дійсності. Так, повідомив суду, що 14 серпня 2019 року, близько 00 години 20 хвилин, він керуючи технічно-справним автомобілем марки «Daewoo Lanos», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рід час руху проїзною частиною вулиці Київської в м. Бровари Київської області, в смузі для руху в бік м. Чернігів при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, не зміг зупинитися, щоб дати дорогу пішоходу, хоч і вживав всіх заходів для гальмування і зупинити авто, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохіда ОСОБА_7 . В скоєному щиро кається. Щодо заявленого ОСОБА_8 цивільного позову, обвинувачений ОСОБА_4 визнав його частково. Зауважив, що не всі вимоги підтверджені належними доказами. Крім того, надав суду докази відшкодування в рахунок марольної шкоди 24 000 грн.

Покази ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин правопорушення, добровільності та істинності її позиції.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті та беручи до уваги, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутність сумніву щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_4 суд вважає за необхідне відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

На підставі викладеного, суд вважає доведеною вину ОСОБА_4 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_7 , тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2013 №7, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, санкцією ч.2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, що свідчить згідно ст. 12 КК України, про вчинення обвинуваченим тяжкого злочину.

Вирішуючи питання про призначення виду і міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер і ступінь тяжкості злочину, сукупність всіх обставин його вчинення та дані про особу обвинуваченого, який повністю визнав свою вину, надав суду зізнавальні покази, подав суду клопотання про розгляд справи в порядку, предбаченому ч. 3 ст. 349 КК України, щиро розкаявся в скоєному, цивільний позов по кримінальному провадженню визнав частково, добровільно надавав фінансову допомогу потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , не залишив рідних без підтримки після скоєного.

Крім того суд враховує, що ОСОБА_4 , як особа позитивно характеризується за місцем проживання, не зловживає спиртними напоями, працевлаштований, має постійне місце проживання, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, має малолітню дитину на утриманні, дає критичну оцінку своїм діям.

Крмі того, суд визнає за необхідне врахувати думку потерпілих під час вирішення питання щодо призначення покарання.

Так, ОСОБА_6 , син загиблого повідомив суду, що не має претензій до ОСОБА_4 , з зв`язку з чим просив суд суворо не карати останього та призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

ОСОБА_10 , дружина загиблого ОСОБА_7 повідомила суду, що претепзій до обвинуваченого ОСОБА_4 не має, просила суд під час призначення покарання, не позбавляти останього волі.

Щодо наявності пом`якшуючих відповідальність обставин, суд, у відповідності до ст. 66 КК України, відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

У відповідності до ст. 67 КК України, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, суд вважає за доцільне призначити покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Підстави для застосування положення ст. 69 КК України судом не встановлені.

Разом з тим, виходячи із фактичної тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, зокрема, характеру діяння, обстановки, способу і місця його вчинення, з урахуванням форми, ступеня вини, обставин, що характеризують поведінку обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, обставин, що безпосередньо пов`язані із вчиненням кримінального правопорушення, та характеризують поведінку останнього після вчинення кримінального правопорушення, та індивідуальних особливостей обвинуваченого, зокрема способу життя, характеризуючи його данні, вік, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відсутність обтяжуючих відповідальність обставин, позицію потерпілих, які просили не позбавляти обвинуваченого волі, добровільного відшкодування витрат сім`ї загиблого, визнання частково вимог потерпілої ОСОБА_8 суд приходить до висновку, що вищенаведені обставини свідчать про можливість призначення покарання з іспитовим строком, оскільки на думку суду, перевиховання ОСОБА_4 ще можливе без ізоляції від суспільства, безпосередньо під наглядом державних органів влади.

Зазначене у своїй сукупності утворює підставу для висновку суду про доцільність застосування до ОСОБА_4 положення ст. 75 та ст. 76 КК України, призначивши покарання з іспитовим строком два роки з визначенням відповідних обов`язків судом, передбачених ч.1 ст. 76 КК України, оскільки таке покарання буде відповідати вимогам закону та особі винної.

Крім того, судом враховується думка потерпілих, які просили суд суворо не карати обвинуваченого, не позбавляти його волі, оскільки він дійсно вживав всіх заходів для підтримки сім`ї померлого, щиро каявся і просив неодноразово у них пробачення.

Підсумовуючи все вище зазначене, суд вважає, що саме дана міра покарання відносно обвинуваченого є необхідною і достатньою для виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів, враховуючи тяжкість вчиненого злочину та особу обвинуваченого.

Щодо заявленого у ході розгляду кримінального провадження 24.12.2019 року потерпілою ОСОБА_8 цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, до обвинуваченого ОСОБА_4 суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно -небезпечне діяння. Це означає, що законодавець обмежив часові рамки пред`явлення позову.

Відповідно до ч.5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 128 КПК України, форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Згідно ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Положеннями ч.1 ст.56 КПК України передбачено, що потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Основними умовами пред`явлення цивільного позову в кримінальному процесі є подання позовної заяви; процесуальна правоздатність позивача; відсутність винесеного судом рішення за тією ж підставою та предметом позову.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Потерпіла ОСОБА_8 , у своїй позовній заяві, надає обґрунтування того, що внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди та смерті брата вона отримала великий стрес, фізичну та психологічні травми, моральне страждання, так як, дуже нервувала, в результаті чого, почала хворіти, перебувала на стаціонарному лікуванні у лікарні з фізичними розладами.

Статтею 1166 ЦК визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до положень ст.1166 ЦК єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду; протиправне діяння особи, яка її завдала; причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

У відповідності до вимог частин першої та другої статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо-і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собакта собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовійпідставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Аналізуючи докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог в частині стягнення з відповідача ОСОБА_4 на її користь 23 499 грн 18 коп. грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди, оскільки позивач - потерпіла ОСОБА_8 тривалий час лікувалась, суд приходить до висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довела суду заподіяну матеріальну шкоду та причинно-наслідковий зв`язок.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, а згідно п. 1 ч. 2 тієї ж статті моральна шкода відшкодовується незалежно від вини, якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Як зазначено у ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно ч. 3 цієї ж статті моральна шкода відшкодовується грішми у розмірі який, визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, при цьому враховуються вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Як роз`яснено в п. 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів» від 02 липня 2004 року № 13, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за позовом потерпілого суди повинні керуватися відповідними положеннями Цивільного кодексу Українита роз`ясненнями, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (Із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, від 27 лютого 2009 року № 1) від 31 березня 1995 року № 4 (далі - Постанова).

Відповідно до п. 3 вищевказаної Постановипід моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У абзаці 1 пункту 9 цієї ж Постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на вище викладене та керуючись ст. 2 КПК України, згідно якої завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням всіх обставин справи, наслідків, що настали від вчиненого кримінального правопорушення, характеру та обсягу фізичних, душевних та психічних страждань потерпілого через втрату брата, зважаючи на те, що відповідачем визнано частково моральну шкоду, та перераховано на ім`я ОСОБА_8 24 000 грн., враховуючи також визнання ОСОБА_4 тої обставини, що є причинно-наслідковий зв`язок між його діями і моральними душевним хвилюванням потерпілої, суд, з врахуванням викладеного визначає розмір моральної шкоди завданої потерпілій ОСОБА_8 в розмірі 50 000 грн. задовільняючи частково позовні вимоги в цій частині.

Разом з цим, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 поштовим відправленням надіслав ОСОБА_8 в якості часткового відшкодування шкоди грошовий переказ в сумі 24 000 грн., що підтверджується оригіналом фіскального чека № ПН 55.

Таким чином, з урахуванням добровільного часткового відшкодування шкоди, стягненню в якості моральної шкоди підлягає 26 000 грн.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відповідно до статті 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Питання щодо речових доказів слід вирішити згідно з вимогами ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід не обирався.

Арешт майна - автомобіля марки "DAEWOO" модель «Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_3 , який відповідно до свідоцтва про реєстраці транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 17.11.2018 року, виданого ТСЦ 3243, перебуває, у власності ОСОБА_11 , що зареєстрований: АДРЕСА_2 , який накладено ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.08.2019 року - скасувати.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 318, 322, 342-351, 358, 363-368 КПК України, ст. ст. 65-66, 75-77, ч. 4 ст. 185 КК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

В силу ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися до уповноваженого органу з питань пробації на реєстрацію, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Іспитовий строк ОСОБА_4 рахувати з моменту проголошення вироку.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не застосовувати.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 до ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 моральну шкоду у розмірі 26 000 гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені витрати:

- витрати на проведення судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю «Транспортно-трасологічне дослідження» (висновок №12-1/1897 від 16.09.2019) вартістю 1256,08 гривень 00 копійок;

- витрати на проведення судової інженерно-технічної експертизи за експертною спеціальністю «Дослідження технічного стану транспортного засобу» (висновок №12-1/1842 від 16.09.2019) вартістю 1884 гривні 12 копійок;

- витрати на проведення судової інженерно-технічної експертизи за експертною спеціальністю «Дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди» (висновок №12-1/1921-23-3/220 від 23.09.2019) вартістю 5338 гривні 34 копійки.

Арешт майна - автомобіля марки "DAEWOO" модель «Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_3 , накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.08.2019 року - скасувати.

На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення. Якщо вирок ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1