Житомирський апеляційний суд
Справа №294/911/15-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 331 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2022 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали контрольного провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 жовтня 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , -

в с т а н о в и л а:

На розгляді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 жовтня 2022 року перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , за п.п. 4, 12 ч. 2 ст.ст. 115 , ч. 2 ст.289 КК України.

Запобіжні заходи, застосовані до обвинувачених - тримання під вартою. Прокурор підстав для зміни або скасування запобіжних заходів не вбачав, просив продовжити строк тримання під вартою, оскільки ризики, що слугували підставою для обрання таких запобіжних заходів, на думку прокурора, не зникли і існують на даний час.

Обвинувачені, крім ОСОБА_10 , який поклався на розсуд суду, захисники заперечили проти задоволення клопотання прокурора, вказавши, що прокурором не вручено клопотання за три години до розгляду, також в ньому не наводяться і не доводяться жодні ризики, на даний час вже допитані свідки, потерпілі, можливості впливати на будь-що вже не існує, водночас обвинувачені вже дуже тривалий час утримуються під вартою, мають постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, тому відповідно просять відмовити у задоволенні клопотання прокурора та змінити запобіжні заходи на домашній арешт.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирсьокї області від 26 жовтня 2022 року обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжено дію застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів з дня постановления ухвали.

На вказане рішення обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою та змінити запобіжний захід на домашній арешт. Зазначає, що жодний ризик у клопотанні прокурора про продовження строку тримання під вартою не доведений. Вказує, що в даній справі розумність строку тримання під вартою давно порушена, оскільки жодних нових доказів, які б підтверджували вину за цей час не встановлено, а можливості їх отримання вичерпані, враховуючи також строк його перебування під вартою майже 8 років з моменту затримання і неможливістю судом розібратися у справі і винести вирок. Беручи до уваги те, що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався, вина його недоведена, має постійне місце проживання, розумні строки його тримання під вартою порушені, а враховуючи положення ч,5 ст.72 КК України він фактично відбув понад 15 років ув`язнення, вважає своє утримання під вартою незаконним та необгрунтованим.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить ухвалу суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 скасувати та постановити нову ухвалу про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту цілодобово.

Щодо ризиків, на які постійно в своїх клопотаннях, не змінюючи жодного, посилається сторона обвинувачення, зазначив, що ОСОБА_7 не може впливати на потерпілих та свідків, так як починаючи з досудового розслідування та до цього часу свою вину визнає, та неодноразово надавав покази, розповідаючи обставини події, а відтак впливати на потерпілих та свідків не має ніякої потреби. ОСОБА_7 не може впливати на інших підозрюваних в кримінальному провадженні, так як вже на протязі 7 років 7 місяців жодного разу від ОСОБА_9 , чи ОСОБА_10 не надходило скарг про тиск з боку його підзахисного. ОСОБА_7 не має можливості знищити чи приховати речові докази в даному кримінальному провадженні, так як в ході досудового слідства, були проведені всі можливі обшуку та огляди, в ході яких вилучені всі речові докази. які перебувають на зберіганні в ГУНП в Житомирській області. До камер зберігання речових доказів ГУНП в Житомирській області ОСОБА_7 доступу не має. ОСОБА_7 не має наміру переховуватись від слідства та суду, так як має постійне місце проживання в Чуднівському районі, Житомирської області в с Рижів, де проживають його батьки. Зазначає, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання де і зареєстрований, що дасть змогу останньому належним чином виконувати обов`язки, покладені на нього судом, в разі обрання міри запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Також, не маловажною обставиною є те, що ОСОБА_7 з 17.03.2015 року по теперішній час перебуває під вартою, тому відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України від 26.11.2015 року) останній підпадає під дію даного Закону, а саме зарахування одного дня попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, тому на 26.10.2022 року, термін перебування під вартою складає - більше 15 років.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу, думку прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин: підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Згідно ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до вимог п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).

При цьому, обґрунтована підозра вимагає тільки наявності певних об`єктивних відомостей, які дають підстави для переконання в тому, що особа вірогідно вчинила злочин. За визначенням Європейського суду, «у п-п. «с» п. 1 ст. 5 йдеться про розумну підозру, а не про щиру або сумлінну (bona fide) підозру».

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (1994) Суд визначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтованого обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На думку колегії суддів, як прокурором при зверненні з клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, так і судом при вирішенні вказаного клопотання зазначених вимог закону було дотримано.

Предметом дослідження судом під час розгляду провадження при розгляді даного клопотання були саме обставини, передбачені ч.3 ст. 199 КПК України, тобто обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його продовження.

Суд першої інстанції, задовольняючи клопотання прокурора та продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , виходив з того, що судовий розгляд кримінального провадження щодо нього продовжується, його дії органом досудового розслідування та прокурором кваліфікуються як особливо тяжкі злочини, за один з яких передбаченого покарання у виді довічного позбавлення волі При цьому судом також враховано, що до затримання ОСОБА_7 не працював, офіційних джерел доходів не мав. Вік, стан здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків, характеристика обвинуваченого ОСОБА_7 з часу застосування вперше запобіжного заходу та подальшого його продовження не змінилися, дії, що інкримінуються обвинуваченому та обставини, з`ясовані під час обрання запобіжного заходу та його продовження, вказують на існування небезпеки для потерпілих та свідків обвинувачення при перебуванні обвинуваченого не під вартою, а суспільно-небезпечні наслідки дій, що інкримінуються обвинуваченого та передбачене законом покарання вказують на необхідність врахування реальної можливості вчинення неправомірних дій, в тому числі і у відношенні до потерпілих, свідків, оскільки належного стримуючого фактору, враховуючи загрозу покарання у виді довічного позбавлення волі, на думку суду не існує. Потерпілі в ході судового розгляду і на станом на 26.10.22 наполягають на призначенні саме такої міри покарання. При цьому судом також встановлено, що підставою для продовження строку тримання під вартою обвинуваченому є обставини, які свідчать про те, що заявлені при обранні такого запобіжного заходу ризики не зменшилися, тому підстав для заміни запобіжного заходу немає, оскільки тільки саме тримання під вартою як запобіжний західд може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч.5 ст.194 КПК України.

З вказаними висновками та мотивами суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

З огляду на викладене докази та обставини, на які посилався прокурор в клопотанні під час судового розгляду провадження, дали колегії суддів першої інстанції підстави вважати, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, обвинувачений може продовжувати займатися неправомірною діяльністю, впливати на свідків та потерпілих, не дивлячись на їх допит в суді. Крім того, на даний час з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання осіб під вартою, а саме військова агресія РФ проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях, в тому числі щодо здійснення контролю за поведінкою у умовах домашнього арешту, та якісно погіршує криміногенну обстановку.

Тому суд першої інстанції з урахуванням даних обставин провадження правильно прийшов до висновку про продовження строку тримання під вартою, а також про те, що зміна запобіжного заходу під час розгляду провадження в суді першої інстанції на більш м`який, в тому числі на домашній арешт, не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним ст.177 КПК України та належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, та цілком обгрунтовано продовжив строк тримання під вартою під час судового розгляду провадження в суді першої інстанції.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про те, що прокурор не навів жодного доказу щодо конкретних ризиків, якими б обґрунтовувалась саме необхідність продовження тримання під вартою та не довів суду першої інстанції належним чином неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження та наведеними вище обставинами.

Твердження обвинуваченого про те, що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався, має постійне місце проживання, а також про те, розумні строки його тримання під вартою порушені, і враховуючи положення ч,5 ст.72 КК України він фактично відбув понад 15 років ув`язнення, заслуговують на увагу колегії суддів, проте не можуть бути в даному випадку, враховуючи вищевикладені обставини підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Посилання захисника на відсутність у обвинуваченого наміру переховуватись від суду, будь-яким чином впливати на інших учасників судового розгляду або іншим чином перешкоджати подальшому судовому розгляду кримінального провадження з огляду на визнання ним своєї вини, співпрацю зі слідством та наявність постійного місця проживання також не спростовують необхідності в продовженні найсуворішого запобіжного заходу, виходячи з наведених вище обставин. Саме такий запобіжний захід на думку апеляційного суду буде забезпечувати далі належну процесуальну поведінку обвинуваченого під час судового розгляду. А посилання захисника на наведені вище обставини є наразі передчасними.

З огляду на наведене, підстави для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника з мотивів, наведених в них, та скасування ухвали суду із застосуванням до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі і домашнього арешту, на думку апеляційного суду, на даний час відсутні.

Керуючись ст. ст. 199, 331, 404, 407, 422-1 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 жовтня 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: