КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

Іменем України

23 січня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0000006 за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луганськ, громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз 26.05.2020 року вироком Святошинського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту строком на 6 місяців, звільненого 04.09.2020 року по відбуттю строку покарання, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,

за участю сторін провадження:

прокурора - ОСОБА_7 ,

та обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Святошинського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст.185 КК України та засуджено до покарання у виді 6 (шести) місяців арешту.

Цим же вироком судом вирішені питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, 13.01.2021 року близько о 19 годині 20 хвилин, ОСОБА_6 перебував поблизу станції метро «Академмістечко» (КП «Київський метрополітен»), де спустився до підземного переходу, а саме першого ряду скляних дверей вестибюлю № 1 вищевказаної станції, де проходив повз незнайомих йому раніше людей. У цей час у останнього виник прямий злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна та обернення його на свою користь.

Діючи заздалегідь підготовленим планом дій, спланованим на вчинення повторного таємного викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою власного протиправного збагачення, ОСОБА_6 побачив раніше незнайому йому потерпілу ОСОБА_8 , яка в цей час спостерігала за своїм малолітнім сином ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та цим відволікла свою увагу.

Усвідомлюючи обстановку, що склалася, яка сприяла вчиненню повторного таємного викрадення чужого майна, ОСОБА_6 , обрав об`єктом злочинного посягання майно ОСОБА_8 , яке зберігалося у лівій кишені куртки, в яку була одягнена остання та впритул наблизився до потерпілої ОСОБА_8 ззаду та таємно, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, своєю лівою рукою дістав з лівої кишені куртки, в яку була одягнена потерпіла ОСОБА_8 мобільний телефон марки «OnePlus» 7 Pro, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , вартістю 9716,67 грн., з сім-картою мобільного оператора «Лайфселл» НОМЕР_3 , яка матеріальної цінності не становить, без залишку грошових коштів на рахунку, з чохлом для мобільного телефону чорного кольору, вартістю 116,67 грн. та мобільний телефон марки «OnePlus» 3Т, ІМЕІ1: НОМЕР_4 , ІМЕІ2: НОМЕР_5 , вартістю 2666,67 грн., з сім-карткою мобільного оператора «Лайфселл» НОМЕР_6 , яка матеріальної цінності не становить, без залишку грошових коштів на рахунку, з чохлом для мобільного телефону переважно білого кольору, вартістю 35,00 грн., а всього на загальну суму 12535,01 грн.

Діставши вищевказані мобільні телефони ОСОБА_6 відразу сховав їх до кишені своєї куртки.

Продовжуючи свої протиправні дії, спрямовані на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 разом з викраденим майном попрямував у напрямку виходу зі станції метро «Академмістечко» (КП «Київський метрополітен»).

Однак, ОСОБА_6 не встиг розпорядитися викраденим майном на власний розсуд, оскільки останнього було затримано.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Перший заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Святошинського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року, в частині призначеного покарання, скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у виді 1 року позбавлення волі. У решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, Перший заступник керівника Київської міської прокуратури, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильності правової кваліфікації дій обвинуваченого, посилається на те, що вирок суду щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Зокрема, як вважає апелянт, при призначенні обвинуваченому покарання, судом першої інстанції хоча і враховано, але не в повній мірі взято до уваги характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, відношення до скоєного, особу обвинуваченого, який раніше був двічі засуджений за аналогічні злочини, має не зняту та не погашену судимість.

При цьому, суд першої інстанції безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 - щире каяття, оскільки в даному випадку в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, які б підтверджували наявність такої обставини, як щире каяття, а визнання вини обвинуваченим, свідчить про те, що останній під тиском беззаперечних доказів намагається уникнути справедливого покарання за вчинене.

Наведені вище дані про особу обвинуваченого, дійсну суспільну небезпечність діяння та конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, як вважає апелянт, дають підстави для висновку, що тільки реальне відбування покарання у виді позбавлення волі, в межах, передбачених санкцією статті, може сприяти досягненню цілей, визначених ст. 65 КК України, оскільки обвинувачений має певний кримінальний досвід, однак зухвало ігноруючи можливість отримати суворе покарання, продовжив вчиняти умисні корисливі кримінальні правопорушення проти власності.

Крім цього, апелянт звертає увагу на те, що за вчинення аналогічного таємного викрадення чужого майна обвинуваченому вже призначалося покарання у виді арешту, проте, вочевидь, воно виявилося явно недостатнім, оскільки через 4 місяці після відбуття такого покарання, ОСОБА_6 вирішив вчинити нове кримінальне правопорушення.

Враховуючи наполегливе прагнення обвинуваченого вести злочинний спосіб життя, його аморальну спробу позбавити власності жінку, яка доглядає за малолітньою дитиною, прокурор вважає, що тільки покарання у виді позбавлення волі дозволить сподіватися на виправлення та перевиховання ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити; пояснення обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просив залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Першого заступника керівника Київської міської прокуратури підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчиненому повторно, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким, у тому числі обвинуваченим, не оспорювалися.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і правова кваліфікація дій ОСОБА_6 ,не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданої апеляційної скарги, а саме в межах призначеного обвинуваченому покарання.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який віднесено до категорії нетяжких злочинів, відношення до скоєного, особу обвинуваченого, який має не зняту та не погашену судимість за аналогічний злочин, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 суд визнав щире каяття у вчиненому. Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого відсутні.

При цьому, як зазначив суд у своєму вироку, він не враховує рецидив злочинів, як обставину, що обтяжує покарання, оскільки в даному випадку рецидив злочинів утворює одночасно їх повторність, передбачену у ч. 2 ст. 185 КК України, як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді арешту строком на 6 місяців.

Незважаючи на мотиви призначеного ОСОБА_6 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, на які суд першої інстанції послався у своєму рішенні, оскаржуваний вирок суду в частині призначеного обвинуваченому покарання, як обґрунтовано зазначається в апеляційній скарзі Першого заступника керівника Київської міської прокуратури, не може бути визнаний законним та обґрунтованим, з огляду на таке.

Як прямо передбачено ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом'якшують та обтяжують покарання.

Згідно з вимогами ч. 2 наведеної вище статті, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Разом з тим, незважаючи на вказані вимоги закону, а також ту обставину, що відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною частиною статті закону України про кримінальну відповідальність, у даному випадку за межі, встановлені ч. 2 ст. 185 КК України, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м'якість або через суворість, суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання у виді арешту строком на 6 місяців, яке за своїм видом та розміром, як обґрунтовано зазначається в апеляційній скарзі, є явно несправедливим через м'якість, виходячи з наступних підстав.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді арешту хоча і в максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, суд першої інстанції, не в повній мірі врахував не тільки конкретні обставини та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а й особу винного, як самостійну обставину, яка підлягає врахуванню при призначенні покарання та повинна оцінюватись судом з точки зору необхідності досягнення мети покарання, встановленої ч. 2 ст. 50 КК України.

При цьому, пославшись у вироку на наявність обставини, що пом'якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують, суд першої інстанції залишив без належної оцінки ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення крадіжок чужого майна.

Зокрема, будучи засудженим, згідно з вироком Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2020 року, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту строком на 6 місяців, обвинувачений ОСОБА_6 , після відбуття призначеного йому покарання, через незначний проміжок часу знову, повторно, вчинив кримінальне правопорушення проти власності, а саме закінчений замах на крадіжку, що вказує не тільки на підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого, а й на його стійке небажання ставати на шлях виправлення.

Враховуючи вищенаведене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді арешту строком на 6 місяців, явно переоцінив наведені у вироку обставини, які повинні бути враховані судом при призначенні покарання, відповідно до загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 цього Кодексу, у зв'язку з чим вважає, що це покарання слід визнати як таке, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м'якість.

При цьому, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, при призначенні обвинуваченому покарання, безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання - щире каяття, оскільки всупереч вказаним доводам, наявність такої обставини була встановлена, як під час досудового розслідування, про що прямо зазначено в обвинувальному акті, так і під час судового розгляду, на підставі показань обвинуваченого ОСОБА_6 , який не тільки в повному обсязі визнав свою вину та не заперечував фактичних обставин кримінального правопорушення, а й критично оцінив свою протиправну поведінку, що дало суду достатньо підстав для висновку про його щире каяття.

Водночас, наявність такої пом`якшуючої покарання обставини, так само як і посилання обвинуваченого, під час апеляційного розгляду, на наявність у нього тяжких захворювань, не дозволяють зробити висновок про те, що призначене йому судом покарання у виді арешту, відповідає загальним засадам призначення покарання, а також є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Приймаючи до уваги вимоги, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України про те, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання, колегія суддів вважає за необхідне вирок Святошинського районного суду м. Києва від 24 лютого 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити обвинуваченому за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України більш суворе покарання, а саме покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

Саме таке покарання, як за своїм видом, так і розміром, на думку колегії суддів, буде не тільки справедливим, а й необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин, за наслідками розгляду апеляційної скарги Першого заступника керівника Київської міської прокуратури, колегія суддів вважає необхідним ухвалити рішення, яким вказану скаргу задовольнити, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, відповідно до якого призначити ОСОБА_6 більш суворе покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 418, 420 та ч. 15 ст. 615 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_5 задовольнити.

Вирок Святошинського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання - скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк його попереднього ув'язнення тривалістю шість місяців, відбутий за цим вироком, з розрахунку один день попереднього ув'язнення за один день позбавлення волі.

У решті вирок Святошинського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Вирок Київського апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженому та прокурору.

Судді: _____________ _____________ _____________

( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 759/2080/21

Номер провадження : 11-кп/824/1365/2023

Категорія: ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_10

Доповідач - суддя ОСОБА_1