ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/2774/20 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/310/23 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 02 січня 2023 року, якою задоволено клопотання прокурора по кримінальному провадженню № 0000640 від 14.07.2020 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України та застосовано до обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою застосовано стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» до 02.03.2023 року включно.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову, якою застосувати до обвинуваченого цілодобовий домашній арешт за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник посилався на те, що суд першої інстанції не врахував відомості про особу обвинуваченої та її сумлінну поведінку під час досудового розслідування.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції захисник ОСОБА_7 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причин неявки суду не повідомив.

Крім того, 24 лютого 2023 року до канцелярії Харківського апеляційного суду надійшла заява прокурора Зміївського відділу Чугуївської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_8 , в якій він просив розглянути апеляційну скаргу без його участі.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 422 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду справи, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

На підставі ч.4 ст.107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення розгляду без участі сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши доповідь головуючого судді, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст.404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що в провадженні Зміївського районного суду Харківської області знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 - ч.1 ст. 115 КК України.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 21.11.2022 року обвинувачену ОСОБА_6 було оголошено в розшук та надано дозвіл на затримання з метою приводу для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Обвинувачена ОСОБА_6 затримана 02.01.2023 року у м. Львів на підставі ухвали суду від 21.11.2022 року.

Ухвалою від 02.01.2023 року судове провадження відновлено.

В судовому засіданні в суді першої інстанції прокурор ОСОБА_9 звернувся з клопотанням про застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченої у вигляді тримання під вартою, мотивуючи його тим, що обвинувачена неодноразово не з`являлась до суду, та у подальшому була оголошена у розшук, не має офіційного місця роботи та зареєстрованого місця проживання, відтак ризики передбачені ст. 177 КПК України, що полягають у можливості переховуватись від суду та перешкоджати кримінальному провадженню продовжують існувати.

Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 суд першої інстанції обґрунтував це тим, що на даний час є наявні ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме на те, що обвинувачена може: переховуватись від суду; впливати на потерпілого, свідків в цьому кримінальному провадженні; вчинити інші кримінальні правопорушення. Також судом було встановлено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою не зможуть запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої та виконання покладених на неї процесуальних обов`язків.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо існування ризиків передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченої переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки під час судового розгляду судом приймалось рішення про розшук обвинуваченої через неодноразові неявки у судові засідання; також ОСОБА_6 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки вона офіційно не працевлаштована, а отже не має законних джерел отримання заробітку, не має міцних соціальних зв`язків та раніше притягувався до кримінальної відповідальності, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченою переховуватися від суду, впливати на потерпілого чи свідків або вчинити інше кримінальне правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що остання з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого їй злочину може вдатися до відповідних дій.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисного злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України, який є особливо тяжким злочином, відповідно до ст. 12 КК України, санкцією якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років позбавлення волі, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_6 в силу ст. 89 КК України є не судимою, офіційно не працевлаштована, незаміжня, має двох дітей - ОСОБА_10 , 2005 р.н., ОСОБА_11 , 2015 р.н.

Наявність всієї сукупності вищенаведених відомостей об`єктивно свідчить про існування ризиків, що встановлені судом першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів погоджується зі слушністю висновків суду першої інстанції щодо існування встановлених ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме того, що ОСОБА_6 може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки вона неодноразові не з`являвся у судові засідання, переховувалася від суду, у зв`язку з чим вона була оголошена у розшук; впливати на потерпілого, свідків; вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки вона офіційно не працевлаштована, а отже не має законних джерел отримання заробітку, не має міцних соціальних зв`язків та раніше притягувалася до кримінальної відповідальності.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 не зменшилися та не перестали існувати на час розгляду апеляційної скарги захисника.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується обвинуваченій, а саме вчинення особливо тяжкого злочину, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, зокрема права життя та здоров`я населення, яке, відповідно до ст.3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю в Україні.

Враховуючи вищенаведені відомості, у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовував в суді першої інстанції необхідність застосування такого запобіжного заходу, як тримання обвинуваченої під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченої та обставин кримінального провадження, які прокурор вважав доведеними, направивши обвинувальний акт до суду першої інстанції, якому за наслідками судового розгляду, суд надасть відповідну процесуальну оцінку, ухваливши виправдувальний чи обвинувальний вирок.

Колегія суддів ставиться критично до тверджень захисника щодо не доведеності ризиків та не зазначення обставин, що враховуються при обранні запобіжного заходу, оскільки відомості, що є наявними в матеріалах судового провадження свідчать про протилежне, а їх наявність об`єктивно спростовує апеляційні доводи про недоведеність ризиків щодо переховування від суду та можливості вчинення іншого кримінального правопорушення.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_12 має постійне місце проживання, мешкає разом з дітьми, а отже має стійкі соціальні зв`язки, самі по собі не спростовують висновків суду першої інстанції щодо доцільності тримання її під вартою, не зменшують існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, зазначених в оскаржуваній ухвалі, а тому, доводи останнього колегія суддів не вважає визначальними, саме з урахуванням негативних відомостей про особу обвинуваченої. Крім того, ці обставини існували на час вчинення інкримінованого їй злочину, і не стали стримуючим фактором для ОСОБА_6 від противоправних дій.

З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченою її процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , та відсутності на цей час жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 02 січня 2023 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді