Справа № 464/3781/22
пр.№ 1-кп/464/434/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.11.2022 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові кримінальне провадження № 464/3781/22, внесене 09.08.22. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000672, відносно

ОСОБА_3 , 1982.05.08., уродженця, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживає по АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з професійно-технічною світою, невійськовозобов`язаного, неодруженого, має неповнолітню дочку, не працює, має судимість 01.07.22. вироком Сихівського районного суду м.Львова за ч.4 ст.185 КК України до покарання позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст.75 КК України звільнено від призначеного покарання з випробування іспитовим строком 1 рік, -

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, -

де сторонами виступають з боку:

обвинувачення прокурор ОСОБА_4 ;

захисту обвинувачений ОСОБА_3 , -

та учасником провадження потерпіла ОСОБА_5

з участю його сторін, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 , достовірно знаючи про те, що в Україні введено та діє правовий режим воєнного стану (у зв`язку із воєнною агресією військ Російської Федерації на території України указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.22. в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб; указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 133/22 від 14.03.22. воєнний стан продовжено з 05 години 30 хвилин 25 березня 2022 на строк 30 діб; указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 259/2022 від 18.04.22. воєнний стан продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 на строк 30 діб; указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 341/2022 від 17.05.22. воєнний стан продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 на строк 30 діб) 28 червня 2022 року в період часу з 15.01 год по 15.25 год, перебуваючи на другому поверсі в торгівельному павільйоні ТК «Іскра» по АДРЕСА_3 , яким на підставі договору оренди користується ПП Бейк ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, переконавшись, що продавець відсутній та за його діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, шляхом вільного доступу із торгового приміщення, повторно таємно викрав майно потерпілої ОСОБА_5 , а саме: відеокамеру «Sony DCR-DVD510Е» серійний номер 30237 вартістю 1500 грн., відеокамеру «Sony DCR-DVD92Е» серійний номер 3248267 вартістю 1500 грн, фотоапарат «Canon Rebel XT DS126151» серійний номер вартістю 3000 грн, фотоапарат «Acer CE-5430» серійний номер AMK00D4F52B вартістю 400 грн, фотоапарат «Acer CS-6531» серійний номер AMК0016С520B вартістю 400 грн, фотоапарат «Acer CE-5330» серійний номер AM6003CBRG0A вартістю 400 грн, мобільний телефон «Vinko S6» імеі 1: НОМЕР_1 , імеі 2: НОМЕР_2 вартістю 400 грн, мобільний телефон «Xiaomi Redmi 4A» imei 1: НОМЕР_3 , імеі 2: НОМЕР_4 вартістю 1800 грн, мобільний телефон «Lenovo А1000» вартістю 1000 грн, мобільний телефон «Lenovo А630» вартістю 800 грн, мобільний телефон «Lenovo К5» вартістю 2200 грн, а всього майна потерпілої на загальну суму 13400 грн, чим заподіяв останній матеріальну шкоду на вказану суму, після чого з викраденим вийшов з ТК «Іскра», не здійснивши оплату за товар.

Таким чином ОСОБА_3 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно, в умовах воєнного стану, тобто злочин, передбачений ч.4 ст.185 КК України.

Під час судового розгляду обвинувачений винуватість свою у вчиненні вказаного злочину визнав повністю, покаявся, зазначив, що біля 28 червня 2022 року о 15 год перебував в торговій залі ТК «Іскра» на вул.Сихівській в м.Львові. Побачив, що нікого немає, тому заліз за прилавок, звідки викрав без коробок 2 відеокамери, 4 фотоапарати та 5 мобільних телефонів, які після викрадення ніс в руках, але його ніхто не зупинив. Викрадене приніс додому. Через три дні йому передзвонили з поліції та повідомили, що камери зафіксували подію злочину, вчиненого ним і щоб повернув викрадене. З викраденого він повернув товар лише на суму 7600 грн. Пригадує, що продав один мобільний телефон за 50 грн, а решта не пригадує. Зазначає, що вчинив цей злочин, бо не було на місці власника, а крім того вже як три дні не мав коштів. Знав, що в провадженні Сихівського районного суду м.Львова на стадії судового розгляду перебувало кримінальне провадження за ч.4 ст.185 КК України і через три дні мало бути прийняте рішення, а ще повідомляє, що за 5 днів до 28.06.22. викрав зубну щітку, у зв`язку з чим у Франківському районному суді м.Львова перебуває відносно нього кримінальне провадження, де рішення ще не прийняте. Зазначає, що нажаль не може дати відповіді, чому вчиняє злочини, єдине що може сказати, так це те, що у нього під час цього "грає адреналін". У подальшому шкодував, що вчинив крадіжки, але було пізно.

З огляду на те, що обвинувачений свою вину у вчиненні злочину визнав повністю, фактичні обставини справи ніким з учасників судового провадження не оспорюються з урахуванням поданої потерпілою заяви від 09.11.22., а тому суд вважає за недоцільне дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та розглядає справу в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України.
Оскільки обвинувачений повністю визнав свою вину, дав суду визнавальні показання, інші докази не досліджувалися, суд дійшов висновку, що його винуватість у вчиненні злочину є повністю доведеною, а тому повинен за такі дії нести кримінальну відповідальність та підлягає покаранню.
Відтак дії ОСОБА_3 правильно кваліфіковано за ч.4 ст.185 КК України, т.я. вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно, в умовах воєнного стану.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд виходить із встановлених положеннями ст.50 КК України його мети, за якими покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Загальні засади призначення покарання визначені ст.65 КК України.

Даною нормою закону визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Таким чином при призначенні обвинуваченому покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України є тяжким злочином проти власності, його наслідки, дані про особу винного, який притягався до кримінальної відповідальності та має судимість, є особою молодого віку, стан здоров`я (розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів, контрольований прийом ПАР); є неодруженим, не працює, наявність у нього міцних соціальних зв`язків; перебування під наглядом в наркологічному диспансері з 2009 року, однак за даними висновку спеціальної МНК за № 399 від 14.09.22. не потребує застосування ст.96 КК України; проте не перебуває від наглядом у психоневрологічному диспансері; пом`якшуючими вину обставини органом досудового розслідування зазначені як щире каяття і активне сприяння розкриттю інкримінованого; обтяжуючі вину обставини ні органом досудового розслідування, ні судом не встановлені; та приймаючи до відома посередню характеристику обвинуваченого без застосування ст.314-1 КПК України, яка є правом суду, а не обов`язком, указаний випадок не є винятковим, і указане питання перед судом учасниками судового провадження не порушувалося, відповідно до постанови Верховного Суду від 07.06.18. (справа № 534/2180/16-к).
Учинення кримінального правопорушення за ч.4 ст.185 КК України, доведення якого встановлено судом, карається позбавленням волі на строк від 5 до 8 років.

За положеннями ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к сформульовано правову позицію про те, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

За змістом ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин.

Стаття 69 КК України підлягає виваженому застосуванню у тих випадках, коли для реалізації мети покарання установлені в певній санкції його вид і розмір є занадто суровими (несправедливими), а особа потребує поблажливого ставлення. Через це суд має право скорегувати покарання відповідно до індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження.

Зважаючи на фактичні конкретні обставини у даному кримінальному провадженні: повне визнання обвинуваченим своєї провини, завдання у результаті ненасильницького злочину матеріальної шкоди в розмірі 13400 грн, з яких відшкодовано шляхом повернення викраденого майна 7600 грн, на час вчинення кримінального правопорушення до кримінальної відповідальності не притягувався, відсутність матеріальних претензій та цивільного позову, суд дійшов висновку за можливе при призначенні покарання обвинуваченому застосувати ч.1 ст.69 КК України, тобто призначити покарання нижче найнижчої межі, ніж це передбачено санкцією ч.4 ст.185 КК України, у виді позбавлення волі на строк 1 рік з дотриманням положень Загальної частини КК України ст.63 КК України.

Саме такий вид та розмір покарання засновані на вимогах виваженості та справедливості, відповідають принципу індивідуалізації покарання, є достатніми для виправлення обвинуваченого за умови ізоляції його від суспільства. На переконання суду цей захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Застосування інституту умовного звільнення (ст.75 КК України) до призначеного обвинуваченому покарання не сприятиме меті покарання та не буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів. Конкретні обставини справи свідчать, що досягнення мети покарання, яка полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його до кримінально-виконавчої установи закритого типу в умовах здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого, неможливе без його реального відбування.

Суд виходить з того факту, що даний злочин вчинено обвинуваченим під час перебування кримінального провадження у суді № 464/2115/22 та за 3 дні до постановлення вироку 01 липня 2022 року, незважаючи на щире каяття під час судового розгляду справи. Такі зухвалі та нахабні дії ставлять під сумнів дійсне розкаяння чи можливий осуд своєї поведінки обвинуваченим. Окремо суд звертає увагу на те, що інкримінований злочин вчинено 28 червня 2022 року, але до подання заяви потерпілою до правоохоронних органів у серпні 2022 року (по спливу 2-ох місяців), та обвинуваченим не вжито жодних заходів для викриття злочину, що спростовує твердження останнього щодо обставин виявлення злочину.

Зважаючи на викладене у сукупності, правових підстав для звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання суд не знаходить, однак таке компенсується призначенням покарання із застосуванням ст.69 КК України.

У судових дебатах прокурор просив призначити обвинуваченому реальне покарання у виді 5 років позбавлення волі, а з врахування ч.4 ст.70 КК України 5 років 1 місяць позбавлення волі. Водночас така правова позиція сторони обвинувачення не ґрунтується на вимогах кримінального закону, адже коли особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення першого вироку інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, або звільняється від відбування покарання з випробуванням, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно. Саме такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 754/2749/17.

З урахуванням призначення реального відбування покарання у даному провадженні та звільнення від відбування покарання з випробуванням за вироком Сихівського районного суду м.Львова від 01 липня 2022 року положення ч.4 ст.70 КК України не підлягають застосуванню, а такий вирок виконується самостійно.

Ухвалюючи вирок, суд відповідно до положень кримінального процесуального закону зобов`язаний вирішити питання щодо того, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

У кримінальному провадженні відсутні процесуальні витрати та заходи забезпечення кримінального провадження (арешт не накладався, строк дії ухвали про застосування під час досудового розслідування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту закінчився); цивільний позов не заявлено.

Питання речових доказів підлягає вирішенню відповідно до ст.100 КПК України.

Оскільки під час підготовчого провадження, як і в подальшому під час розгляду справи, клопотань про обрання запобіжного заходу обвинуваченому не надходило та такий не застосовувався, враховуючи належну процесуальну поведінку останнього, відсутні підстави для обрання обвинуваченому запобіжного заходу.

Керуючись ст.ст.368-371, 373-374, 532 КПК України, -

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ч.4 ст.185 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням ч. 1 ст.69 КК України позбавлення волі на строк один рік.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з часу набрання вироком законної сили та фактичного звернення його до виконання.

Вирок Сихівського районного суду м.Львова від 01.07.22. відносно ОСОБА_3 виконувати самостійно.

Речові докази:

-залишити при кримінальному провадженні компакт-диски із відеозаписом події за 28.06.22. (постанова слідчого СВ ВП № 2 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області від 11.08.22.);

-залишити по приналежності повернуті потерпілій згідно з розпискою від 19.08.22. відеокамеру «Sony DCR-DVD92Е», мобільний телефон «Vinko S6», фотоапарат «Canon Rebel XT DS126151», фотоапарат «Acer CE-5430», фотоапарат «Acer CS-6531», фотоапарат торгової марки «Acer CE-5330»;

-знищити чоловічу сорочку фіолетового кольору та штани чоловічі світло бежевого кольору (постанова слідчого СВ ВП № 2 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області від 22.08.22.), що належать ОСОБА_3 за його клопотанням.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Головуючий суддя ОСОБА_7