Справа № 461/788/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/17/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 9 грудня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Уховецьк Ковельського району Волинської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Заставне Чернівецької області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Вільховець Бережанського району Тернопільської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_10 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_6 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_11 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на три роки.

ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на три роки.

ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на три роки.

Початок строку відбуття покарання обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , кожному окремо, вирішено рахувати з моменту фактичного звернення вироку до виконання.

Позовні вимоги ОСОБА_12 та ОСОБА_13 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 45600 (сорок п`ять тисяч шістсот) гривень - компенсації спричиненої матеріальної шкоди.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 100000 (сто тисяч) гривень компенсації спричиненої моральної шкоди.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_13 100000 (сто тисяч) гривень - компенсації спричиненої моральної шкоди.

Стягнуто із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , кожного окремо, на користь ОСОБА_12 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 470 гривень 77 копійок.

Стягнуто із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , кожного окремо, на користь ОСОБА_13 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 470 гривень 77 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Згідно з вироком, 16 листопада 2020 близько 00 год. 10 хв. ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , кожен окремо, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись у громадському місці, ігноруючи загальноприйняті у суспільстві правила поведінки, з мотивів явної неповаги до суспільства, грубо порушили громадський порядок і спокій громадян у нічний час, що супроводжувалося особливою зухвалістю, яке виразилось у тому, що ОСОБА_7 , протиставляючи себе суспільству, проявляючи грубу силу, нехтуючи елементарними правилами поведінки, моральності та добропристойності, усвідомлюючи те, що перебуває у громадському місці поруч із житловими будинками, а саме навпроти будинку АДРЕСА_4 , під час конфлікту із ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , який виник на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, голосно висловлювався нецензурною лайкою та розмахував кулаками обох рук в бік останніх, показуючи намір розпочати бійку. Після цього, діючи з тих самих підстав і мотивів, ОСОБА_7 кулаком правої руки завдав удару ОСОБА_13 по обличчю зліва, повалив його на землю та наніс обома руками по голові останнього декілька ударів. Під час того, як ОСОБА_13 лежав на землі, захищаючись від ударів та намагаючись звільнитись, ОСОБА_7 зловив його за праву руку та вкусив за великий палець. В результаті наведених протиправних хуліганських дій ОСОБА_7 , ОСОБА_13 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді синця та садна на обличчі зліва та садна на 1-му пальці правої кисті, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до легкого ступеня тяжкості.

У той самий час, коли ОСОБА_7 завдавав ударів ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 під час конфлікту завдали декілька ударів ОСОБА_12 у різні частини тіла, після яких останній впав на дерев`яну лавку. Далі, ОСОБА_9 , принижуючи честь та гідність потерпілого, нехтуючи елементарними правилами поведінки, ліктьовим суглобом правої руки схопив ОСОБА_12 за шию та почав душити, а ОСОБА_8 , в свою чергу, наніс декілька ударів ОСОБА_12 по обличчю. В результаті наведених протиправних хуліганських дій ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , ОСОБА_12 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді садна на носі та в ділянці правого ліктьового суглобу, синці на обличчі, в двох тім`яних ділянках, садно-подряпина на чолі зліва, краєвий дефект коронкової частини 1-го зуба нижньої щелепи справа, чим спричинили останньому легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити вирок Галицького районного суду м. Львова від 9 грудня 2022 року; призначити обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання із випробуванням, застосувавши ст. 75 КК України; зменшити суму моральних збитків на виплату потерпілим.

В обґрунтування апеляційних вимог адвокат покликається на те, що призначене обвинуваченим покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам обвинувачених, за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. Як зазначає апелянт, призначаючи покарання ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суд неналежним чином врахував тяжкість вчиненого злочину, роль кожного з обвинувачених при вчиненні ними злочину, а також ті обставини, що обвинувачені не мають скарг за місцем проживання та роботи та мають постійне місце проживання, їхній молодий вік та щире каяття. На думку сторони захисту, незважаючи на те, що у досудових доповідях органу пробації зазначено про середній ризик вчинення обвинуваченими повторного кримінального правопорушення, виправлення обвинувачених, кожного окремо, можливе без позбавлення або обмеження волі. Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що обвинувачені не вчинили жодної дії, яка б могла свідчити про намагання відшкодувати спричинену шкоду, оскільки і самі обвинувачені, і їх захисник намагались зустрітися з потерпілими, щоб визначитись з сумою збитків. Втім, представником потерпілих була озвучена сума про сплату 10 000 доларів США ОСОБА_12 та 5000 доларів США ОСОБА_13 , що не відповідає розміру спричиненої шкоди. Більше того, визначена судом сума збитків, що підлягає сплаті на користь кожного з потерпілих, а саме 100 000 гривень, також не відповідає тяжкості злочину, вчиненого обвинуваченими. Зокрема, поза увагою суду залишились характер вчиненого кримінального правопорушення, ступінь вини обвинувачених, ступінь тяжкості тілесних ушкоджень (легкий ступінь тілесних ушкоджень), спричинених потерпілим, тривалість їхнього лікування, час, необхідний для відновлення стану здоров`я; не враховано вимоги розумності і справедливості при визначенні суми моральних збитків та майнового стану обвинувачених. Крім цього, судом не враховано, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ніде не працюють.

Представник потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_11 подав заперечення на апеляційну скаргу, у яких просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 9 грудня 2022 року, оскаржений вирок залишити без змін. Покликається на те, що обвинувачені вини у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнали та щиро не розкаялися, зазначили, що діяли з метою самозахисту, що було спростовано місцевим судом. Після вчинення кримінального правопорушення вони не вчинили жодної дії, яка могла б свідчити про намагання відшкодувати спричинену їхньою протиправною поведінкою шкоду, а тому сторона потерпілих вважає, що у діях ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 відсутня така обставина, що пом`якшує покарання, як щире каяття. Також представник потерпілих зазначає, що відсутність офіційного працевлаштування обвинувачених та постійних доходів не може бути підставою для їх звільнення від обов`язку відшкодувати завдану шкоду. На переконання сторони захисту, розмір відшкодування моральної шкоди, стягнутої місцевим судом на користь потерпілих, є законною та справедливою сатисфакцією шкоди, завданої ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

У судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також їхній захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній мотивів та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_10 у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явились, про поважність причин неявки не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не подали.

Представник потерпілих адвокат ОСОБА_11 заперечив проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту та зазначив про можливість проведення апеляційного розгляду у відсутності потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

За таких обставин, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, а також враховуючи позицію представника потерпілих, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України за обставин, викладених у вироку суду, та кваліфікація їхніх дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та на кваліфікацію їхніх дій, не виявлено.

При перегляді судового рішення колегія суддів дійшла висновку про підставність доводів апеляційної скарги захисника стосовно того, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченим дійшов до необґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування ст. 75 КК України.

Так, статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 6 ст. 368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями частин 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України, суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 9 жовтня 2018 року у справі №756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

З оскарженого вироку вбачається, що суд першої інстанції при визначенні виду та міри покарання обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував характер та тяжкість вчиненого ними кримінального правопорушення, форму вини, спосіб вчинення злочину та його стадію, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, ставлення обвинувачених до скоєного; фактичні обставини справи і тяжкість заподіяних злочином наслідків; дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше несудимий, не перебуває на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, позитивно характеризується за місцем навчання, роботи та проживання; дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше несудимий, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, позитивно характеризується за місцем навчання, роботи та проживання; дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який раніше несудимий, не перебуває на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, позитивно характеризується за місцем навчання, роботи та проживання; молодий вік кожного з обвинувачених; досудові доповіді органів пробації, згідно з якими ризик вчинення обвинуваченими повторного кримінального правопорушення оцінено як середній, органи пробації вважають, що виправлення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 можливе без позбавлення волі; відсутність обставин, що пом`якшують покарання обвинувачених; обставиною, яка обтяжує покарання обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , кожного окремо, суд визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, згідно з показниками драгера 0,30 проміле, 0,43 проміле та 0,63 проміле відповідно (а.с. 207, т.1).

Врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення і перевиховання ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 неможливе без відбування реального покарання, та призначив обвинуваченим, кожному окремо, за ч. 2 ст. 296 КК України покарання у виді обмеження волі строком на три роки.

Втім, апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги сторони захисту про наявність підстав для звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Так, під час апеляційного розгляду обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнали свою вину у вчиненні інкримінованого їм злочину, розкаялися у вчиненому та виявили готовність нести кримінальну відповідальність за скоєне, що, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що обвинувачені критично ставляться до своїх дій та усвідомлюють негативні наслідки вчиненого, тобто наявна така обставина, що пом`якшує покарання обвинувачених, як щире каяття.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 2 листопада 2021 року у справі № 643/13256/17, щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Водночас, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРДР (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Як слідує з матеріалів справи, обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 як на під час досудового розслідування, так і на стадії судового розгляду визнавали факт вчинення ними кримінального правопорушення та засуджували свою поведінку, сприяли розкриттю всіх обставин справи; у суді апеляційної інстанції визнали вину та розкаялись у вчиненому, заявили, що шкодують про свою необдуману поведінку; зазначили, що готові відшкодувати заподіяну шкоду у розмірі, визначеному судом. Окрім цього, пояснили колегії суддів, що зверталися до потерпілого ОСОБА_14 з метою врегулювання ситуації, що склалася, однак останній від зустрічі з ними відмовився. Наведена обставина також не заперечувалася представником потерпілих.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання.

Окрім цього, апеляційний суд звертає увагу, що добровільне відшкодування заподіяної шкоди, згідно з ч. 1 ст. 66 КК України, є самостійною обставиною, що пом`якшує покарання, а тому факт нездійснення обвинуваченими добровільного відшкодування у позасудовому порядку не може нівелювати належної поведінки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у ході проведення досудового розслідування та судового розгляду цього кримінального провадження, а також їхнього розкаяння у вчиненому. На думку колегії суддів, щирість каяття має оцінюватись не лише в контексті примирення з потерпілими та відшкодування заподіяної шкоди. Встановлюючи наявність такої пом`якшуючої покарання обставини необхідно виходити з поведінки обвинувачених в цілому, враховувати оцінку ними своїх протиправних дій, наявність усвідомлення обвинуваченими своєї протизаконної діяльності тощо.

При цьому колегія суддів бере до уваги, що наявність щирого каяття у діях обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не ставилося під сумнів стороною обвинувачення у суді першої інстанції.

Крім цього, не надано місцевим судом і належної оцінки тому, що усі обвинувачені є людьми молодого віку, за період навчання у Львівському державному університеті внутрішніх справ до дисциплінарної відповідальності не притягувались, згідно з наданими службовими характеристиками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за своїми характерами є спокійними та врівноваженими людьми.

Згідно з досудовими доповідями органу пробації: виправлення ОСОБА_8 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (в т.ч. окремих осіб); виправлення ОСОБА_9 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (в т.ч. окремих осіб); орган пробації вважає за можливе виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі.

З огляду на викладене, визнання вини, щире каяття у вчиненому, а також молодий вік ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , апеляційний суд вважає за необхідне, відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 66 КК України, визнати ці обставини такими, що пом`якшують покарання обвинувачених.

Крім цього, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачені раніше до кримінальної відповідальності не притягувалися та мають позитивні характеристики, як за місцем проживання, так за місцем роботи і навчання.

Також апеляційний суд враховує той факт, що протягом тривалого часу, зокрема, після вчинення злочину 16 листопада 2020 року до апеляційного розгляду - 30 березня 2023 року, обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 жодних порушень закону не допускали.

Зазначені обставини, на думку колегії суддів, свідчать про те, що обвинувачені не є суспільно небезпечними особами, що своєю поведінкою чи діяльністю несуть загрозу суспільству в цілому та окремим його членам зокрема.

Вищевикладені обставини апеляційний суд вважає такими, що істотно знижують ступінь суспільної небезпеки обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , кожного окрема, та вчиненого злочину.

За таких обставин, апеляційний суд переконаний в тому, що призначене обвинуваченим реальне покарання у виді трьох років обмеження волі за вчинення злочину, що їм інкримінується, та за обставин, встановлених апеляційним судом, є недоцільним, оскільки виправлення та перевиховання ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 можливе без тримання в кримінально-виконавчій установі, за умови контролю з боку органу пробації.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд… при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів апеляційного суду, за наявності вищевказаних обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, з урахуванням осіб обвинувачених, враховуючи засади законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, вважає за можливе звільнити обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням та покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, що на думку апеляційного суду буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинувачених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як ними, так і іншими особами.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що звільнення від відбування покарання з випробуванням передбачає покладення на осіб, звільнених від відбування такого покарання, певних обов`язків, виконання яких свідчить про виправлення засуджених. У протилежному випадку, суд, з урахуванням ч. 2 ст. 78 КК України, направляє засуджених для відбування призначеного покарання. Тобто звільнення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання є їхнім шансом на виправлення без поміщення до кримінально-виконавчої установи відкритого типу. Поміж тим, покладення на останніх обов`язків, визначених ст. 76 КК України, є тим засобом, що дозволить перевірити ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на їхню здатність виправитись без тримання у кримінально-виконавчій установі.

Крім цього, колегія суддів вважає частково слушними доводи сторони захисту стосовно надмірного розміру моральної шкоди, стягнутої з обвинувачених на користь потерпілих.

Зокрема, оскарженим вироком стягнуто солідарно з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 сто тисяч гривень компенсації спричиненої моральної шкоди; стягнуто солідарно з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_13 сто тисяч гривень компенсації спричиненої моральної шкоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Стаття 16 ЦК України закріплює, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

При цьому колегія суддів приймає до уваги, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі та гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Таким чином рівень моральних страждань визначається не тільки видом правопорушення та його складністю, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Зі змісту цивільного позову, підтриманого потерпілими та їх представником у судовому засіданні, встановлено, що потерпілими моральну шкоду, завдану злочином, оцінено у 250 000 грн. кожному, таку просять стягнути з обвинувачених солідарно та обґрунтовують тим, що ОСОБА_12 завдано легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, через що самопочуття останнього значно погіршилось, він відчував запаморочення, нудоту, головний біль, порушення сну та пам`яті; ОСОБА_13 було заподіяно легке тілесне ушкодження, а саме: забійну гематому виличної ділянки зліва, синець та садна на обличчі зліва, рану та садно на 1-му пальці правої кисті; такі травми та фізіологічний стан ОСОБА_13 був несумісний з його основною діяльністю, що позбавило його засобів до існування на декілька тижнів. Крім цього, сторона потерпілих покликається на те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 є учасниками бойових дій та здійснювали захист Батьківщини, а тому дії обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які були працівниками правоохоронних органів, завдали потерпілим додаткових моральних страждань.

Задовольняючи цей позов частково та приймаючи рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , кожного окремо, по сто тисяч гривень компенсації спричиненої моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер правопорушення, вчиненого обвинуваченими, ступінь їхньої вини, характер і ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, спричинених потерпілими, тривалість їхнього лікування, час, необхідний для відновлення стану здоров`я, а також вимоги розумності та справедливості, поведінку самих потерпілих під час вчинення кримінального правопорушення.

Втім, на переконання колегії суддів, вказані висновки місцевого суду не у повній мірі відповідають обставинам справи.

Так, слушними є доводи захисника обвинувачених про те, що визначений розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , не відповідає злочину, який вони вчинили, а також ступеню моральних страждань, спричинених потерпілим.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31 березня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як установлено колегією суддів, потерпілому ОСОБА_12 кримінально-протиправними діями обвинувачених заподіяно садно на носі та в ділянці правого ліктьового суглобу, синці на обличчі, в двох тім`яних ділянках, садно-подряпина на чолі зліва, краєвий дефект коронкової частини 1-го зуба нижньої щелепи справа, чим спричинено останньому легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я; потерпілому ОСОБА_13 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді синця та садна на обличчі зліва та садна на 1-му пальці правої кисті, що відносяться до тілесного ушкодження легкого ступеня тяжкості. Тобто потерпілим моральна шкода заподіяна насамперед ушкодженнями їх здоров`я та зумовленою після цього реабілітацією.

З огляду на викладене, а також моральні страждання потерпілих, які полягали у обмеженні нормальної життєдіяльності певний час, позбавленні звиклих життєвих зв`язків, що, у тому числі, відобразилося на їх професійній діяльності та самопочутті, враховуючи принципи розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що з обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , кожного окремо, слід стягнути по 20 000 гривень моральної шкоди. Саме такий розмір відшкодування, на думку апеляційного суду, відповідатиме характеру та обсягу понесених потерпілими моральних страждань, а також принципам розумності, виваженості та справедливості.

При цьому колегія суддів не бере до уваги викладені у цивільному позові доводи потерпілої сторони щодо статусу обвинувачених (на момент вчинення злочину) як працівників правоохоронних органів, оскільки, як встановлено у ході судового розгляду, конфлікт мав місце у позаробочий час, тривав згідно з даними камер відеоспостереження 6 хвилин. Обвинувачені не перебували у форменому одязі, не повідомляли про місце своєї праці і з потерпілими раніше не були знайомі. Про відношення обвинувачених до правоохоронних органів потерпілим стало відомо після вчинення злочину у відділенні поліції, про що під час допиту у суді першої інстанції зазначили ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Згідно з п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі: пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; зменшення сум, які підлягають стягненню.

Відповідно до п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Положеннями ч. 2 ст. 409 КПК України встановлено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може також бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Аналізуючи викладені обставини апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а вирок суду - зміні в частині застосування ст. 75 КК України та розміру моральної шкоди, врешті судове рішення має бути залишено без змін, оскільки таке відповідає вимогам кримінального і кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Галицького районного суду м. Львова від 9 грудня 2022 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 змінити в частині призначення покарання та цивільного позову.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 296 КК України на 3 (три) роки обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 296 КК України на 3 (три) роки обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання.

Вважати ОСОБА_9 засудженим за ч. 2 ст. 296 КК України на 3 (три) роки обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_9 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання.

Цивільний позов представника потерпілих адвоката ОСОБА_11 в частині відшкодування за завдану моральну шкоду задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 по 20 (двадцять) тисяч гривень з кожного.

Стягнути з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_13 по 20 (двадцять) тисяч гривень з кожного.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4