Справа № 450/2732/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1202/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальне провадження №0000289 від 12.07.2022 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

з участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 11.11.2022 щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2022 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави процесуальні витрати по справі за проведення судових експертиз в сумі 3775,60 грн.

Вирішено питання речових доказів.

Відповідно до вироку, 12.07.2022 р. о 00 год. 20 хв., ОСОБА_6 керував в стані алкогольного сп`яніння транспортним засобом марки "ВАЗ 2106" номерний знак НОМЕР_1 і рухаючись ним по вул. Героїв Крут в с. Верхня Білка Львівського району Львівської області в напрямку до с.Нижня Білка Львівського району Львівської області, всупереч ст.14 Закону України "Про дорожній рух", грубо порушив вимоги Р.10 п.10.1, Р.12 п.12.1, п.12.4, п.12.9 "б", Р.13 п.13.1 Правил дорожнього руху України, які виразились в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, оскільки виїхав за межі проїзної частини дороги, де в стані некерованості допустив наїзд на бетонний міст, а саме заїзд на приватну територію. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир транспортного засобу марки "ВАЗ 2106" номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_9 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок скасувати в частині призначеного покарання, постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді штрафу в розмірі 1000 прожиткових мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

В обґрунтування апеляційних вимог, зазначає, що вирок суду першої інстанції прийнятий без врахування всіх обставин справи, зокрема, характеризуючих даних про обвинуваченого та наявності пом`якшуючих обставин. Вважає, що міра покарання відносно обвинуваченого є занадто суворою.

На думку сторони захисту, судом не враховано, що обвинувачений ОСОБА_6 , як на досудовому слідстві так і в суді, повністю визнавав свою вину, покаявся, усіляко сприяв слідству у розкритті злочину, попросив вибачення у потерпілого, ще на стадії досудового слідства повністю відшкодував потерпілому спричинену моральну та матеріальну шкоду, вчинив неумисний злочин, позитивно характеризується за місцем свого проживання, раніше не судимий.

Вказує, що сім`я обвинуваченого ОСОБА_6 , користується повагою та авторитетом у своєму населеному пункті, а рідний брат обвинуваченого на даний час мобілізований за власний бажанням до Збройних сил України.

Стверджує, що ОСОБА_6 фактично один утримує сім`ю та разом з матір`ю здійснює догляд за важко хворою бабусею, яка прикута до ліжка,

Апелянт зазначає, що зважаючи на таку кількість пом`якшуючих обставин по відношенню до обвинуваченого, у суду були всі підстави при обранні міри покарання, застосувати, положення ст. 69 КК України, та перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) 286-1 КК України, призначивши обвинуваченому покарання у вигляді штрафу.

Звертає увагу суду, що ОСОБА_6 , просив не досліджувати подані стороною обвинувачення докази, так як такі ним не оспорювались, свою винність у вчиненні даного злочину не оспорює та ще до розгляду справи по суті в суді, та притягнення його до відповідальності, обвинувачений повністю відшкодував збитки спричинені потерпілому.

Вказує, що зважаючи на таку поведінку обвинуваченого, потерпілий у даній справі наголошував в суді, що немає жодних претензій до обвинуваченого та просив суд його суворо не карати.

Заслухавши виступи захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу, виступ прокурора ОСОБА_7 , який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, виступ потерпілого ОСОБА_9 , який апеляційну скаргу підтримав та просив не позбавляти волі обвинуваченого ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку та вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст.286-1 КК України.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Щодо доводів апелянта про суворість призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, за яких вчинений злочин, в тому числі і ті обставини, які пом`якшують покарання. Дотримання цих вимог з приводу загальних засад призначення покарання необхідне, оскільки саме за допомогою них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Перевіривши в апеляційному порядку вирок суду першої інстанції та інші матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що вказані вимоги виконані судом першої інстанції належним чином.

Так, при призначенні покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції правильно врахував: ступінь тяжкості вчиненого, особу винного, який раніше не судимий, пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття, визнання своєї винуватості та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як на досудовому слідстві, так і в суді, відсутність обтяжуючих покарання обставин, характеризуючи дані по місцю проживання, а також те, що обвинувачений не перебуває на наркологічному та психіатричному обліках.

Беручи до уваги зазначені обставини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у вигляді 1 року позбавлення волі, що є мінімальним покаранням, в межах санкції ч. 1 ст. 286-1 КК України, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Апеляційні доводи сторони захисту про те, що існують підстави у застосуванні до обвинуваченого ОСОБА_6 ст. 69 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Частиною першою статті 69 КК України встановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Правовий аналіз зазначеної норми Закону свідчить про те, що суд у виключних випадках може призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, тобто, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Відтак, можливість застосування ч. 1 ст. 69 КК України є правом, а не обов`язком суду і у тому разі, якщо суд встановить безумовні підстави для призначення обвинуваченому нижчого покарання ніж передбаченого санкцією частини статті інкримінованого йому злочину.

В апеляційній скарзі захисник звертає увагу на те, обвинувачений попросив вибачення у потерпілого, повністю відшкодував ще на стадії досудового слідства потерпілому спричинено моральну та матеріальну шкоду, вчинив не умисний злочин, позитивно характеризується за місцем свого проживання, сім`я обвинуваченого ОСОБА_6 , користується повагою та авторитетом у своєму населеному пункті, бабуся обвинуваченого важко хвора, прикута до ліжка, доглядом за бабусею займається обвинувачений та його мати, рідний брат обвинуваченого на даний час мобілізований за власний бажанням до Збройних сил України й обвинувачений залишився одним, який утримує сім`ю.

В свою чергу, зазначені обставини враховано судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , тому колегія суддів не може визнати їх безумовними обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та є підставами для призначення останньому менш суворого покарання.

Доводи апелянта про те, що сім`я обвинуваченого ОСОБА_6 , користується повагою та авторитетом у своєму населеному пункті, рідний брат обвинуваченого на даний час мобілізований за власний бажанням до Збройних сил України й фактично обвинувачений залишився один в сім`ї, який її утримує, апеляційний суд не може визнати такими обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відмовляючи в задоволенні апеляційних вимог щодо пом`якшення покарання, колегія суддів безпосередньо враховує встановлені місцевим судом обставини вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст.286-1 КК України, а саме те, що дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок того, що обвинувачений ОСОБА_6 керуючи транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, побачив на дорозі патрульний автомобіль поліції і оскільки посвідчення водія у нього було відсутнє, то збільшив швидкість та не справився з керуванням, виїхавши за межі проїзної частини і здійснивши наїзд на бетонний міст, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_9 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Щодо покликання апелянта на позицію потерпілого ОСОБА_9 , який немає жодних претензій до обвинуваченого та просив суд його суворо не карати, то така була врахована судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 .

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді одного року позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки, в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження нових кримінальних правопорушень, співрозмірне скоєному, адже воно відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи, а тому доводи апеляційної скарги про наявність підстав для застосування положень ст.69 КК України є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Таким чином доводи апеляційної скарги захисника не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, у зв`язку з чим такі до задоволення не підлягають.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено.

За наведених обставин, колегія суддів визнає апеляційну захисника ОСОБА_8 необґрунтованою та підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка утримується під вартою з моменту отримання копії ухвали в той же строк.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4