Справа № 137/1150/21
Провадження №11-кп/801/1141/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 листопада 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000228 від 17.05.2021,
за апеляційними скаргами заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 на вирок Літинського районного суду Вінницької області від 03 жовтня 2022 року, яким:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Микулинці, Літинського району, Вінницької області, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вказаним вироком визнано винним ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.
На підставі п.1 та п.2 ч.1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 такі обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково.
Стягнуто із Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (04053, м. Київ, Шевченківський район, вул. Січових Стрільців, 40, , IBAN НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (жителя АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 11882,92 грн. матеріальної шкоди та 594,15 грн. у якості моральної шкоди.
Стягнуто із ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (жителя АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий 13.07.2016 Літинським РС УДМС України у Вінницькій області РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (жителя АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 60 000,00 грн. моральної шкоди та 5 000,00 грн. у якості компенсації витрат на правничу допомогу.
Стягнуто із ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (жителя АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий 13.07.2016 Літинським РС УДМС України у Вінницькій області РНОКПП НОМЕР_4 ), на користь держави Україна у відшкодування витрат за проведення в кримінальному провадженні експертиз:
-№ СЕ-19/102-21/7365-ІТ від 15.06.2021 1201,34 грн;
-№ СЕ-19/102-21/7364-ІТ від 14.06.2021 1201,34 грн;
-№ СЕ-19/102-21/11815-ІТ від 19.08.2021 1201,34 грн;
Скасовано арешт на транспортні засоби:
- марки «Volkswagen» модель «Passat», д.н.з. НОМЕР_5 ;
- марки «Заз» модель «Lanos» д.н.з. НОМЕР_6 накладений 26.05.2021 слідчим суддею Вінницького міського суду Вінницької області.
Речові докази: автомобіль марки «Volkswagen» модель «Passat», д.н.з. НОМЕР_5 , та автомобіль марки «ЗАЗ» модель «Lanos» д.н.з. НОМЕР_6 , котрі находяться на території спеціального майданчика ГУНП у Вінницькій області для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів (вул. Ботанічна, 30-32, м. Вінниця) після набрання вироком законної сили - повернуто власниками.

Згідно вироку судом першої інстанції встановлено, що 16.05.2021 близько 14 год 00 хв, ОСОБА_8 керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen» моделі «Passat», реєстраційний номер НОМЕР_5 , рухаючись автодорогою «O-02-11-01» зі сполученням «Літин-Микулинці-Некрасово», в напрямку смт. Літин, в районі початку населеного пункту смт. Літин Вінницького району Вінницької області, не переконавшись в безпечності свого маневру, здійснив виїзд на зустрічну смугу руху та допустив зіткнення з технічно справним автомобілем марки «ЗАЗ» моделі «Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_6 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався по належній йому смузі руху в зустрічному напрямку.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки «Заз» моделі «Lanos» ОСОБА_9 , згідно до висновку судово-медичної експертизи № 862 від 15.09.2021, отримав тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: різаних ран обличчя; закритої травми грудної клітини - перелому рукоятки тіла грудини в середній третині без зміщення; відкритого уламкового перелому правого надколінка зі зміщенням та медіального надвиростка правої стегнової кістки; закритого уламкового перелому лівого надколінка зі зміщенням. Вказані тілесні ушкодження у ОСОБА_9 за ступенем тяжкості належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки не являлись небезпечними життя в момент заподіяння та не супроводжувались загрозливими для життя явищами, за своїм характером спричинили тривалий (більше 21 дня) розлад здоров`я.
Відповідно до висновку автотехнічної експертизи № СЕ-19/102-21/11815-ІТ від 19.08.2021 в ситуації, яка склалася, в діях водія автомобіля марки «Volkswagen» моделі «Passat», реєстраційний номер НОМЕР_5 , ОСОБА_8 , вбачається невідповідність вимогам п. п. 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху України які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.
Таким чином, ОСОБА_8 , за вищевикладених обставин, порушив вимоги п. н 10.1,11.3 Правил дорожнього руху України, згідно яких:
п. 10.1 - Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
п. 11.3 - На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий і лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при , цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу.
Порушення зазначених вимог «Правил дорожнього руху України» водієм ОСОБА_8 , знаходяться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що вина ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому його дії судом кваліфіковані за ч.1 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи висновків суду щодо правильності кваліфікації та доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, вважає, що ухвалений вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень тa особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і призначити покарання за ч. 1 ст. 286 КК України до 1 року обмеження волі, з позбавлення права керувати транспортними засобами на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням та іспитовим строком 1 рік і покласти обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України. В решті вирок залишити без змін.
В доводах апеляційної скарги прокурор посилається на те, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 77 КК України на підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_8 від відбування як основного, так і додаткового покарання, що свідчить про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, оскільки обвинуваченому призначено як основне так і додаткове покарання, тому суд повинен був звільнити його від відбування тільки призначеного основного покарання.
За таких обставин, звільняючи обвинуваченого від відбування основного і додаткового покарання з випробовуванням та іспитовим строком, суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 409, ч.1 ст.413 КПК України є підставою для його скасування.
Таке неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність (ст. ст. 75, 77 КК України) призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і є підставою для скасування вироку відповідно до ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 не оспорюючи висновків суду щодо правильності кваліфікації та доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, вважає, що ухвалений вирок щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що стало наслідком невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення тa особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і призначити покарання за ч. 1 ст. 286 КК України до 2 років обмеження волі, з позбавлення права керувати транспортними засобами на 2 роки. В решті вирок залишити без змін.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що застосовуючи ст. 75 КК України, судом звільнено ОСОБА_8 від призначеного основного та додаткового покарання, проте додаткове покарання має виконуватись реально відповідно до п. 9 Постанови ПВСУ N7 24 жовтня 2003 року.
Окрім того, вказує, що суд призначаючи покарання визнав обставиною, що його пом`якшує - щире каяття, часткове відшкодування завданого збитку. Однак щире каяття полягає в поведінці винної особи після вчинення кримінального правопорушення, прикладом чого має бути надання допомоги потерпілому, турбота про нього, його та близьких.
Разом з цим, обвинувачений ОСОБА_8 за пів року від дня вчинення кримінального правопорушення взагалі не цікавився та не цікавиться станом здоров`я потерпілого та його дружини ОСОБА_12 , яка отримала легкі тілесні ушкодження під час дорожньо-транспортної пригоди, винуватцем якої є обвинувачений.
Стверджує, що як обставину, що пом`якшує покарання, судом визнано часткове відшкодування завданої шкоди, проте не взято до уваги того, що часткове відшкодування шкоди в розмірі 30 тисяч гривень відбулося 03.10.2022, тобто перед останнім судовим засіданням лише через пів року після вчинення злочину.
Апелянт зазначає, що дружина потерпілого ОСОБА_9 - ОСОБА_12 при ДТП також отримала легкі тілесні ушкодження, проходила лікування та протезування зубів на що потратила значні для неї кошти, зазнала болю, що є предметом позову поза межами кримінального провадження. Проте обвинувачений за пів року та до цього часу взагалі не цікавиться станом її здоров`я, не пропонує жодної матеріальної допомоги на лікування. А відшкодування 1/3 частини завданої шкоди після того як минуло пів року від вчинення злочину, на думку представника потерпілого, не свідчить про щирість каяття, тому призначене покарання з випробовуванням та іспитовим строком безпідставне.
Стверджує, що повне відшкодування обвинуваченим завданої моральної шкоди потерпілому та витрат на правову допомогу в розмірі, визначеному вироком Літинського районного суду від 03.10.2022 за домовленістю між сторонами виключило б бажання у потерпілого подавати апеляційну скаргу. Однак обвинувачений не бажає відшкодовувати завдану моральну шкоду, що в свою чергу стверджує про відсутність щирого каяття за вчинене кримінальне правопорушення.
Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання суд не звернув увагу на те, що у потерпілого ОСОБА_9 на час ухвалення вироку, внаслідок протиправних дій обвинуваченого не відновлено здоров`я, він став інвалідом ІІІ групи, а попереду у нього передбачена операція з невідомими йому наслідками. На переконання представника потерпілого, суд визначаючи строк покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком та додаткове покарання невмотивовано визначив його строки у найнижчій межі, які визначені санкцією КК України.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу прокурора, посилаючись на викладені у ній доводи. Апеляційну скаргу представника потерпілого підтримав частково, оскільки, на його думку, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню лише в частині неправильного звільнення від відбування додаткового покарання. Щодо призначення реальної міри покарання заперечував, оскільки вважав, що в апеляційній скарзі представника потерпілого достатніх доводів для цього не наведено.
Потерпілий ОСОБА_9 та його представник ОСОБА_10 підтримали подану апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи. Не заперечували щодо часткового задоволення апеляційної скарги прокурора.
Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 не заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, однак апеляційну скаргу представника потерпілого просили залишити без задоволення. Вказали, що призначення реальної міри покарання позбавить можливості обвинуваченого відшкодувати потерпілому завдану шкоду.

Мотиви і висновки суду
Заслухавши доповідача, виступи учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Разом з цим, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону місцевим судом дотримано було не повністю.
Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального правопорушення, вірно кваліфікував дії обвинуваченого і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність його вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Вказаний висновок суду першої інстанції в апеляційній скарзі прокурора та представника потерпілого не заперечується і перевірці в апеляційній інстанції не підлягає.
При цьому наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень тa особі обвинуваченого внаслідок м`якості, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду апеляційним судом, а тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового вироку.
Згідно ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дiйде висновку про можливість виправлення засудженого без вiдбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. У випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.
Разом з цим, ст. 77 КК України передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.
Колегія суддів зазначає, що позбавлення права керувати транспортними засобами є різновидом позбавлення права займатися певною діяльністю. До того ж, цей вид покарання може бути призначений як додаткове покарання й у випадках, коли він не передбачений у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України (ч. 2 ст. 55 КК України).
Відповідно до вимог п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України в резолютивній частині обвинувального вироку, з поміж-іншого, має зазначатися покарання, призначене за кожним з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом, а також початок строку відбування покарання.
Пленум Верховного Суду України у постанові від 21 грудня 1990 року № 11 з наступними змінами «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироків» звернув увагу судів на те, що вирок суду є найважливішим актом правосуддя, повинен бути законним і обґрунтованим, складеним юридично грамотно, з коротким, чітким і зрозумілим формулюванням висновків, щоб при його виконанні не виникало питань і сумнівів, що потребують уточнення.
3 метою недопущення вказаних недоліків при призначенні покарання Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснив, що при звільненні з випробуванням від відбування основного покарання суд відповідно до ст. 77 КК України може призначити додаткові покарання: штраф (за умови, що він передбачений санкцією закону, за яким засуджується особа); позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційному класу. Додаткові покарання підлягають реальному виконанню, про що суд зазначає в резолютивній частині вироку (абз. 5 п. 9).
Проте, як вбачається з резолютивної частини вироку щодо ОСОБА_8 , обвинуваченому призначено основне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 1 рік. При цьому, суд першої інстанції на підставі ст. 75 КК України звільнив його від відбування як основного, так і додаткового покарання, що свідчить про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.
У такому разі, оскільки ОСОБА_8 призначено основне та додаткове покарання, то суд повинен був звільнити його від відбування тільки призначеного основного покарання, що судом не було визначено у резолютивній частині вироку та свідчить про порушення ст. 413 КПК України.
Крім того, згідно ч. 3 ст. 55 КК України при призначенні позбавлення права займатися певною діяльністю як додаткового покарання до обмеження волі, у разі застосування статті 77 КК України, строк додаткового покарання обчислюється з моменту набрання вироком законної сили.
Разом з тим, Літинський районний суд Вінницької області у резолютивній частині вироку не визначив початок строку відбування ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 1 рік, що є істотним порушенням вимог кримiнального процесуального закону. Відповідно суд не зазначив, що обчислення строку відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 1 рік, необхідно рахувати з дати набрання законної сили вироком суду.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає слушними доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, ч.1 ст. 413 КПК України є підставою для скасування вироку в частині призначеного покарання та ухвалення в цій частині нового вироку.
Відповідно неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність (ст. ст. 75, 77 КК України) призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і є підставою для скасування вироку відповідно до ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України.
Згідно ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Таким чином, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційних вимог прокурора про те, що призначене ОСОБА_8 покарання без реального відбування додаткового покарання є надмірно м`яким, незаконним та не обґрунтованим.
З огляду на викладене, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги представника потерпілого, які стосуються безпідставного застосування ст. 75 КК України в частині звільнення ОСОБА_8 від відбування основного та додаткового покарання, оскільки додаткове покарання має виконуватись реально.
Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника потерпілого щодо безпідставності застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України при звільненні обвинуваченого від відбування основного покарання, з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст. 50 КК України мети покарання - кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.
Суд першої інстанції, обираючи ОСОБА_8 вид та міру покарання у відповідності до вимог ст. 65 КК України врахував характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, обставини та наслідки його вчинення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не був судимим, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, є добровольцем територіальної оборони, відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність пом`якшуючих обставин, а саме щире каяття, часткове відшкодування завданого збитку. Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про можливість застосування до обвинуваченого при призначенні покарання ст. 75, 76 КК України.
Колегія суддів звертає увагу на те, що призначаючи покарання суд визначає форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення. Однак така дискреція діє лише в межах, установлених законом. А тому суд має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.
На переконання колегії суддів, доводи апеляційної скарги представника потерпілого про відсутність щирого каяття є безпідставними. Так, поняття щире каяття є оціночним, оскільки його зміст не визначається законом або нормативним актом, а визначається правосвідомістю суб`єкта правозастосування.
Як свідчить судова практика щире каяття засвідчує критичну оцінку винним вчиненого ним кримінального правопорушення, співчуття до потерпілого, прагнення зменшити негативні наслідки його протиправної поведінки. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Колегією суддів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 визнав вину, шкодує про вчинене, просив вибачення, не уникав судового розгляду, кримінальне правопорушення вчинив з необережності. Під час перебування потерпілого в лікарні надав грошові кошти в розмірі 15 000 грн. На переконання колегії суддів, часткове відшкодування 03.10.2022 перед останнім судовим засіданням ще 15 000 грн., не може свідчити про відсутність у обвинуваченого щирого каяття. Так, під час допиту в суді першої інстанції 16.02.2022 обвинувачений ОСОБА_8 пояснював, що моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., яку вказав у цивільному позові потерпілий вважав завеликою, адже станом на той час не працював.
До того ж, під час апеляційного розгляду стороною захисту надано розписку, відповідно до якої 27.10.2022 обвинуваченим відшкодовано потерпілому ще 15 000 грн. Так, в судовому засіданні апеляційної інстанції захисник обвинуваченого пояснював, що ОСОБА_8 не ухиляється від відшкодування моральної шкоди, визначеної судом у розмірі 60 000 грн., а буде її відшкодовувати по мірі своєї можливості, що й підтвердив сам обвинувачений.
Викладене, на думку колегії суддів, не свідчить про відсутність бажання в обвинуваченого відшкодовувати завдану моральну шкоду потерпілому та витрати на правову допомогу в розмірі, визначеному вироком Літинського районного суду від 03.10.2022.
Доводи апеляційної скарги представника потерпілого з приводу того, що дружина потерпілого ОСОБА_9 - ОСОБА_12 при ДТП отримала легкі тілесні ушкодження, проходила лікування та протезування зубів на що потратила значні для неї кошти, зазнала болю, а також доводи про те, що обвинувачений взагалі не цікавиться станом її здоров`я, не пропонує жодної матеріальної допомоги на лікування, на думку колегії суддів, не свідчать про відсутність щирого каяття та не є підставою для призначення обвинуваченому реальної міри покарання, оскільки вказані обставини не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Потерпілим, а також його представником не надано доказів, які б підтверджували наявність у ОСОБА_12 процесуального статусу потерпілої. Матеріали кримінального провадження також не містять будь яких відомостей про визнання ОСОБА_12 потерпілою. Крім того, при вивченні матеріалів судового провадження, колегією суддів не встановлено доказів, які б підтверджували те, що ОСОБА_12 під час ДТП отримала легкі тілесні ушкодження, проходила лікування та протезування зубів на що потратила значні для неї кошти, зазнала болю. До того ж, представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 в апеляційній скарзі зазначає, що вказані обставини є предметом позову поза межами кримінального провадження.
У контексті наведеного не можна вважати переконливими апеляційні вимоги представника потерпілого про ухвалення нового вироку та призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі з його реальним відбуттям. На переконання колегії суддів, у даному випадку виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо з застосуванням до нього положень ст. 75 КК України та покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, оскільки суспільна небезпечність обвинуваченого не є настільки високою, яка б вимагала ізоляції останнього від суспільства. Відповідно можливість виправлення і перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства в умовах повного контролю з боку уповноваженого органу з питань пробації за місцем проживання ОСОБА_8 протягом відповідного іспитового строку, передбаченого законом є обґрунтованим.
Крім того, як свідчить судова практика вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК, водієм, який керує транспортним засобом та не перебуває у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, зазвичай не виключає застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Разом з тим, під час апеляційного розгляду знайшли своє підтвердження обставини, які свідчать про те, що здоров`я потерпілого повністю не відновилося після ДТП та йому потрібно провести оперативне лікування. Відповідно до консультаційного висновку спеціаліста від 31.10.2022, який надано представником потерпілого ОСОБА_10 - ОСОБА_9 встановлено діагноз: S82.0 Перелом надколінника Клінічний: Консолідований перелом лівого надколінника синтезований спицями та дротяним серкляжем. Рекомендації: оперативне лікування - видалення металоконструкції із лівого надколінника у плановому порядку. Нагляд сімейного лікаря, травматолога.
З огляду на це, колегія суддів частково погоджується з апеляційними вимогами представника потерпілого про те, що судпризначаючи покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком та додаткове покарання, невмотивовано призначив його строки в найнижчій межі, яка передбачена КК України. Відповідно призначене ОСОБА_8 покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік та звільнення від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік із застосуванням ст. 75, п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України є надмірно м`яким, незаконним та не обґрунтованим.

Отже, на переконання колегії суддів, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити, а апеляційну скаргу представника потерпілого задовольнити частково. Вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання ОСОБА_8 скасувати, оскільки судом першої інстанції допущено неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та призначено покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420, 425, 426, 532, 615 КПК України, апеляційний суд,
ухвалив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити.
Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 - задовольнити частково.
Вирок Літинського районного суду Вінницької області від 03 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_8 за ч.1 ст. 286 КК України в частині призначення покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі строком на два роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання, якщо протягом іспитового строку два роки він не скоїть нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Іспитовий строк обчислювати від дня постановлення нового вироку апеляційним судом.

Початок строку відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

У решті вирок залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судове рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.
Вирок може бути оскаржений безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4