Справа №591/3729/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/563/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

Іменем України

20 березня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в місті Суми кримінальне провадження № 591/3729/21 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 16.08.2022, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Суми, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судима

визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі:

- обвинувачена ОСОБА_6 просить змінити вирок суду та пом`якшити призначене їй покарання, зокрема з позбавлення волі на обмеження волі, застосувавши до неї пом`якшуючі обставини;

- захисник обвинуваченої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду і ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_10 більш м`яке покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 185 КК, та застосувавши до неї ст. 75 КК і звільнивши від відбування покарання з випробуванням, оскільки обвинувачена щиро розкаялась, активно сприяла розкриттю злочину, відшкодувала збитки за двома епізодами крадіжки майна ТОВ «РУШ», має незадовільний майновий стан, який не був досліджений належним чином.

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 16.08.2022 ОСОБА_10 визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 185 КК та їй призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 10 місяців. Стягнуто на користь ТОВ «РУШ» майнова шкода в сумі 550 грн, на користь ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» магазин «Sinsay» майнова шкода в сумі 2058 грн, на користь держави процесуальні витрати в сумі 1029,72 грн.

Згідно вироку, 01.03.2021 близько 14:30 ОСОБА_10 , повторно, таємно з магазину «Єва» № 901 ТОВ «РУШ» по вул. Харківська, 5/1 в м. Суми, викрала майно загальною вартістю 266,97 грн. 21.07.2021 близько 16:30 ОСОБА_10 , повторно, таємно з магазину «Єва 951А» ТОВ «РУШ» по вул. СКД, 38а в м. Суми, викрала майно вартістю 550 грн. 17.10.2021 близько 15:40 ОСОБА_10 , повторно, таємно з магазину ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» в ТЦ «Київ» по вул. Кооперативна, 1 в м. Суми, викрала майно загальною вартістю 2058 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченої ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_11 , які підтримали свої апеляційні скарги і просили пом`якшити призначене ОСОБА_10 покарання, доводи прокурора ОСОБА_9 про часткове задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги обвинуваченої та її захисника підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційних скарг про призначення ОСОБА_10 більш м`якого покарання, у тому числі і з застосуванням до неї положень ст. 75 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених (засуджених), запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими (засудженими), так і іншими особами.

З огляду на положення ст. 75 КК законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи особу обвинуваченої, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК, колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення ОСОБА_10 від реального відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, як про це поставлене питання у апеляційній скарзі її захисника.

Крім того, у ч. 2 ст. 50 і ч. 1-4 ст. 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами; суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання; особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При встановленні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів дотримується також й автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_10 кримінальних правопорушень, особу винної, її незадовільний майновий стан, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєних діянь, наявність пом`якшуючих покарання обставин і відсутність обтяжуючих покарання обставин, вік обвинуваченої, систематичність вчинення кримінальних правопорушень, її судимість за вчинення подібних діянь, часткове відшкодування збитків, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, а також відсутність тяжких наслідків, й дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій ч. 2 ст. 185 КК, яке на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. При цьому визначене судом покарання не потягло за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Оскільки визначене покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винної, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання є необхідним й достатнім для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, а будь-яких законних підстав для звільнення її від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК або ж призначення іншого, більш м`якого виду кримінального покарання, колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів апеляційних скарг в частині вирішення цивільного позову, то вони є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Так, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, зокрема чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку (п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК), а згідно ч. 1 ст. 129 КПК суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково.

ТОВ «РУШ» пред`явив цивільний позов до ОСОБА_10 про стягнення матеріальної шкоди в сумі 550 грн, який був задоволений судом першої інстанції в повному обсязі, хоча у кримінальному провадженні мається розписка про відсутність претензій матеріального характеру від ТОВ «РУШ» (т. 1 а. к. п. 185) і заява представника ТОВ «РУШ» ОСОБА_13 про відмову від цивільного позову.

Однак суд першої інстанції, ухваливши обвинувальний вирок відносно ОСОБА_10 , не дотримався вказаних вище вимог закону та прийняв необґрунтоване і невмотивоване рішення про задоволення цивільного позову ТОВ «РУШ» і стягнення з ОСОБА_10 майнової шкоди в сумі 550 грн.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК, підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а згідно ч. 1 ст. 412 цього Кодексу істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого (ч. 1-2 ст. 404 КПК).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду в частині вирішення цивільного позову, виключивши з мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання суду першої інстанції про задоволення цивільного позову ТОВ «РУШ» і стягнення з ОСОБА_10 майнової шкоди в сумі 550 грн, а в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 16.08.2022 відносно ОСОБА_14 змінити у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку вказівку суду першої інстанції про задоволення цивільного позову ТОВ «РУШ» та стягнення з ОСОБА_10 майнової шкоди кошти в сумі 550 гривень.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4