ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 761/7184/17

провадження № 51-1583км22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00002959, за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , жителя м. Києва,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року затверджено угоду про визнання винуватості від 17 лютого 2017 року, укладену між заступником Генерального прокурора ОСОБА_10 та підозрюваним ОСОБА_9 .

Цим вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5, ст. 191, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст.366 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання за:

- ч. 1ст. 255 КК із застосуваннямст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік 2 місяці;

- ч. 2 ст.15, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 191 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, суб`єктах господарювання, у статутному капіталі яких частка державної або комунальної власності перевищує 50 %, на строк 1 рік 10 місяців, без конфіскації майна;

- ч. 4 ст.28, ч. 5 ст. 191 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік 5 місяців з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, суб`єктах господарювання, у статутному капіталі яких частка державної або комунальної власності перевищує 50 %, на строк 2 роки, без конфіскації майна;

- ч. 4 ст.28 ч. 1 ст. 366 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, суб`єктах господарювання, у статутному капіталі яких частка державної або комунальної власності перевищує 50 %, на строк 1 рік.

На підставі ч. 1ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_9 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 5 місяців з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, суб`єктах господарювання, у статутному капіталі яких частка державної або комунальної власності перевищує 50 %, на строк два роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_9 зараховано у строк покарання термін його попереднього ув`язнення з 17 червня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Київський апеляційний суд ухвалою від 28 вересня 2022 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_11 , який діє в інтересах ОСОБА_12 , на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року стосовно ОСОБА_9 повернув особі, яка її подала.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , просить скасувати ухвалу апеляційного суду від 28 вересня 2022 року через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що постановлений за результатами угоди про визнання винуватості ОСОБА_9 вирок районного суду від 10 березня 2017 року стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_8 , який на цій підставі, реалізуючи своє конституційне право та керуючись загальними засадами кримінального судочинства, в тому числі пунктами 1, 2, 10, 17 ст. 7, ч. 6 ст. 9, ч. 1 і ч. 2 ст. 24 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), був вправі звернутися до суду вищої інстанції з оскарженням цього судового рішення. Вважає, що зазначена у вироку Особа 7 ідентифікується за допомогою використання офіційної публічної інформації як ОСОБА_8 , який має конституційне право на оскарження цього вироку.

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_7 підтримав свою касаційну скаргу.

Прокурори ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заперечували щодо задоволення касаційної скарги захисника.

Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися.

Мотиви Суду

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 посилається на істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону у зв`язку із поверненням його апеляційної скарги на вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 , оскільки вважає, що оскаржений вирок стосується прав та інтересів його підзахисного.

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначають одну з основних засад судочинства - забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Згідно з ч. 1 ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною 2 вказаної норми процесуального закону гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Згідно з вимогами статей 398, 399 КПК питання про те, чи подана апеляційна скарга на вирок або ухвалу суду першої інстанції особою, яка має права її подавати, розглядається і вирішується суддею-доповідачем суду апеляційної інстанції до прийняття рішення про відкриття апеляційного провадження. Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.

Тобто право на оскарження захисником ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , вироку стосовно ОСОБА_9 може виникнути тільки у випадку, якщо вирок стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_8 .

Захисник ОСОБА_7 , оскаржуючи зазначений вирок суду в апеляційному порядку в інтересах ОСОБА_8 , стверджував, що формально зазначивши ОСОБА_8 як Особу 7, досудове розслідування щодо якої здійснюється в іншому кримінальному провадженні, суд першої інстанції вказав такі його дані, що через просту ідентифікацію за допомогою загальнодоступної офіційної інформації можна встановити його прізвище. Тому захисник вважав, що суд фактично встановив винуватість ОСОБА_8 у скоєнні особливо тяжких злочинів проти власності, чим порушив презумпцію невинуватості та права ОСОБА_8 на захист та на справедливий судовий розгляд.

Суддя-доповідач суду апеляційної інстанції, перевіривши апеляційну скаргу у порядку ст. 398 КПК, дійшла висновку, що оскільки кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 суд не розглядав і відомості про нього у вироку відсутні, то судове рішення не стосується прав та інтересів ОСОБА_8 , а відтак, адвокат ОСОБА_11 не є особою, яка має право на оскарження вказаного вироку стосовно ОСОБА_9 .

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 399 КПКапеляційний суд прийняв рішення про повернення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 .

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із зазначеними вимогами кримінального процесуального закону, а посилання захисника у касаційній скарзі на порушення прав та інтересів ОСОБА_8 у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_9 , на думку Верховного Суду, є безпідставними, оскільки будь-яких ознак, за якими можна було б ідентифікувати ОСОБА_8 цей вирок не містить.

Така позиція кореспондує з правовими висновками, викладеними в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 639/2837/19 (провадження № 51-5394кмо19).

Зокрема, об`єднана палата зазначила таке.

Чинний КПК не звільняє сторону обвинувачення від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи.

Більше того, інші процесуальні кодекси так само передбачають обмежену преюдиціальність вироку чи ухвали суду, постановлених у кримінальному провадженні. Так, відповідно до ч. 6 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, і лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Такі ж норми містяться у ст. 82 Цивільного кодексу України та ст. 75 Господарського кодексу України.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 23 лютого 2016 року у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» (Navalnyy and Ofitserov v Russia, заяви № 46632/13 і № 28671/14) підкреслив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиціальне значення для їхніх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження. Особливо це стосується вироків, ухвалених на підставі угоди.

З огляду на зазначене колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що рішення апеляційного суду про те, що вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року стосовно ОСОБА_9 не стосується прав та інтересів ОСОБА_8 , є правильним.

Колегія суддів не вбачає порушення принципу презумпції невинуватості та інших загальних засад кримінального провадження.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 419, 370 КПК.

Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли би бути підставами для скасування судового рішення, не встановлено, то касаційна скарга захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Ураховуючи викладене, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Ухвалу Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року про повернення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_11 , який діє в інтересах ОСОБА_12 , на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року стосовно ОСОБА_9 , залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3