ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 679/1046/18

Провадження № 11-кп/4820/37/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі :

доповідача судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретарів

судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

захисника ОСОБА_12 ,

потерпілого ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000504 від 11.07.2014 року за апеляційною скаргою прокурора Шепетівської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 15 вересня 2021 року по обвинуваченню за ч. 1 ст. 286 КК України ОСОБА_11 ,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Перм Російської Федерації, який проживає по АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, працюючого слюсарем в КП ВП «ХАЕС», раніше не судимого,

визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Цивільні позови законного представника потерпілого ОСОБА_14 , в інтересах неповнолітнього ОСОБА_13 , до ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та прокурора Славутської міжрайонної прокуратури, в інтересах Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина №4» до ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - залишено без розгляду.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

За вироком суду, відповідно до обвинувального акта, із зміненим обвинуваченням від 06 вересня 2021 року, ОСОБА_11 обвинувачується у тому, що він 10 липня 2014 року, близько 22 години 30 хвилин, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2102», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_15 , рухаючись по автодорозі Р-231316 «Нетішин-Комарівка-Стригани», зі сторони м. Славути, в напрямку м. Нетішин, за селом Комарівка Славутського району Хмельницької області, на ділянці вказаної автодороги між електроопорами №10КВ-4 та №10-КВ-5, що розміщені справа, поблизу електроопори №10КВ-4, діючи недбало, проявив необережність, не врахував дорожню обстановку, виявивши перешкоду у вигляді попутного транспортного засобу, який рухався попереду нього, не вибрав безпечної для руху та об`їзду перешкоди швидкості та інтервалу, і в умовах недостатньої видимості, внаслідок засліплення світлом фар зустрічного автомобіля марки «Мерседес-509», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_16 , не зупинився, не змінюючи смуги руху та не увімкнувши аварійну світлову сигналізацію, продовжив рух, внаслідок чого здійснив наїзд на неповнолітнього велосипедиста ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався попереду, в попутному напрямку, на велосипеді марки «Tоrpado».

В результаті наїзду правою передньою частиною автомобіля марки «ВАЗ 2102», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в задню частину велосипеда «Tоrpado», наслідком чого стало падіння потерпілого на поверхню транспортного засобу та скидання його з автомобіля на поверхню дорожнього покриття, потерпілому ОСОБА_13 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми середнього ступеня важкості-забою головного мозку; садна в ділянці лобу справа та зліва; садна в ділянці перенісся; синця, садна в зовнішньому куті лівого ока; закритого перелому правої ключиці; осадження і підшкірної гематоми передньо-внутрішньої поверхні правого ліктьового суглобу та правого плеча; синця передньої поверхні лівого плеча; підшкірної гематоми внутрішньої поверхні правого стегна з поширенням на підколінну ямку, осаднення правої підколінної ямки; садна передньої поверхні правої гомілки; підшкірної гематоми та осаднення задньої поверхні лівої гомілки та колінного суглобу по зовнішній та внутрішній поверхні; осаднення тильної поверхні лівої кисті; осаднення тильної поверхні лівої ступні, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

За версією органу досудового розслідування дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_11 вимог п.п. 1.5, 2.3 (б), 12.1, 12.2, 12.3, 13.1, 13.3, 19.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, зміст яких полягає в наступному:

1.Загальні положення:

п.1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

2. Обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів:

п.2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

12. Швидкість руху:

п.12.1. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п.12.2. У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги;

п.12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

13. Дистанція, інтервал, зустрічний роз`їзд:

п.13.1. Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу;

п.13.3. Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху.

19. Користування зовнішніми світловими приладами:

п.19.3. У разі погіршення видимості в напрямку руху, викликаного світлом фар зустрічних транспортних засобів, водій повинен зменшити швидкість до такої, яка б не перевищувала безпечної за умовами фактичної видимості дороги в напрямку руху, а в разі засліплення - зупинитися, не змінюючи смуги руху, і увімкнути аварійну світлову сигналізацію. Відновлення руху дозволяється лише після того, як пройдуть негативні наслідки засліплення.

Як зазначає орган досудового розслідування, порушення ОСОБА_11 вказаних норм Правил безпеки дорожнього руху знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками - отриманням потерпілим ОСОБА_13 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Такі дії ОСОБА_11 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Виправдовуючи ОСОБА_11 суд мотивував своє рішення тим, що зібрані та надані суду докази, як кожний окремо, так і у сукупності, не дозволяють зробити однозначний висновок «поза розумним сумнівом» про винуватість обвинуваченого ОСОБА_11 у порушенні правил безпеки дорожнього руху за обставин, викладених у зміненому обвинувальному акті від 06 вересня 2021 року, що призвело до середньої тяжкості тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_13 , а тому суд у відповідності з вимогами ст. 17 КПК України, ст. 62 Конституції України тлумачить усі сумніви на користь обвинуваченого. Будь-яких інших належних, допустимих та достовірних доказів, які б беззаперечно, «поза розумним сумнівом», доводили винуватість ОСОБА_11 у пред`явленому йому обвинуваченні, у кримінальному провадженні немає і стороною обвинувачення суду надано не було, що відповідно до вимог ст. 62 Конституції України, ч. 2 і ч. 4 ст. 17, ст. 94, п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України стало підставою для прийняття рішення про визнання ОСОБА_11 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні через недоведеність вини та його виправданні.

Прокурор, не погоджуючись з вироком суду, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення, істотним порушенням вимог КПК України та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_11 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді двох років обмеження волі з позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки, а також звільнити від призначеного покарання, на підставі ч.5 ст. 74, п. 2 ч.1 ст. 49 КК України КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Цивільний позов прокурора в інтересах Комунального медичного закладу Нетішинської міської ради «Спеціалізована медико-санітарна частина м.Нетішин» задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що під час судового розгляду вина обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, по обставинах порушення ним Правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, доведена, однак суд безпідставно прийшов до висновку, що частина доказів, надана стороною обвинувачення, здобута з грубим порушенням норм чинного законодавства, а інші, як самі по собі, так і у сукупності- не підтверджують існування обставин, які зазначені в обвинувальному акті, визнавши недопустимими доказами протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11 липня 2014 року, з доданими схемою та фото таблицями, протокол слідчого експерименту від 16.02.2015 року за участю ОСОБА_11 , який перебував у статусі свідка, та схеми до нього, а також похідні від них- висновок експерта № 96А від 31 березня 2015 року та висновок експерта №415А від 21 листопада 2014 року з фототаблицями до нього.

Апелянт не погоджується з висновками суду про недопустимість доказів, з огляду на те, що огляд місця дорожньо-транспортної пригоди у нічний час 11 липня 2014 року проводився з метою уникнення втрати слідів кримінального правопорушення, із залученням понятих та учасника ДТП ОСОБА_11 , він проведений з дотриманням порядку, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України. Протокол огляду місця ДТП 11.07.2014 року з додатками, який підписаний всіма учасниками без зауважень, як процесуальне джерело доказу, дійсно містить формальні неточності, проте такі не є суттєвими та не можуть свідчити про отримання доказу з порушенням вимог процесуального Закону. Окрім того, він містить повну інформацію про місце дорожньо-транспортної пригоди, виявлені сліди, предмети, що стосуються ДТП, з прив`язкою їх місця розташування до об`єктів проїзної частини, та його відомості узгоджуються з доданою до нього схемою та фототаблицями, а також з даними протоколу огляду місця події від 14.10.2014, яким для прив`язки до місця дорожньо-транспортної пригоди, зафіксовано номери електроопор та відображено стан дорожнього покриття, який є задовільним та не містить суттєвих видимих пошкоджень, про що свідчать й додані до протоколів фототаблиці й схеми. Складена слідчим схема, як додаток до протоколу огляду місця ДТП від 11.07.2014 року, в повній мірі, схематично відображає інформацію, що міститься у протоколі, підписана понятими та ОСОБА_11 без зауважень.

Крім того, прокурор не погоджується з висновком суду про визнання недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту від 16 лютого 2015 року та схеми до нього, проведеного за участю ОСОБА_11 у статусі «свідка», як такого, що здобутий завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини шляхом отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні, оскільки на момент проведення слідчого експерименту у слідства не було достовірних даних про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні ДТП, не свідчить про наявність таких даних й інформація, що міститься у витягу з ЄРДР про реєстрацію події, на який посилається суд у вироку, як на аргумент наявності відомостей про винуватість ОСОБА_11 у дорожньо-транспортній події вже на момент реєстрації кримінального провадження. Вказує, що під час слідчого експерименту ОСОБА_11 , у присутності понятих, лише надав відомості про обставини дорожньо-транспортної пригоди, які були необхідними для відтворення обстановки та обставин дорожньо-транспортної пригоди, та які ніяким чином не викривали його як правопорушника. Протокол слідчого експерименту від 16.02.2015 не містить підпису ОСОБА_11 , оскільки, після його проведення, він відмовився від підпису та покинув місце його проведення, водночас такий документ підписаний слідчим та понятими, а додана до нього схема засвідчена підписами всіх учасників (за виключенням ОСОБА_11 ). Факт проведення слідчого експерименту у відповідності з вимогами Кримінального процесуального кодексу підтвердили суду свідок ОСОБА_17 та свідки ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , які, в якості понятих (а не як зазначив у вироку суду як статисти), були залучені до проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_11 . Водночас, тільки після проведення відповідних експертиз, одержання слідством достатньої кількості доказів на підтвердження винуватості, ОСОБА_11 було оголошено про підозру (17.04.2015).

Апелянт не погоджується і з висновком суду щодо визнання недопустимими доказами висновку експерта № 96А від 31 березня 2015 року та висновку експерта №415А від 21 листопада 2014 року з фототаблицями до нього, оскільки вони були зроблені на підставі даних, отриманих під час огляду місця ДТП та слідчого експерименту. Вказує, що висновок судової авто-технічної експертизи № 96 А від 31.03.2015 року зроблений не лише на підставі протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_11 , але й інших матеріалів кримінального провадження, наданих експерту на 175 аркушах. Експертизу було проведено враховуючи усю сукупність зібраних доказів, що в судовому засідання підтвердив експерт ОСОБА_20 .

Прокурор стверджує, що в основу виправдувального вироку місцевим судом покладено лише показання самого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_21 , який є його приятелем, та безпідставно не враховано ряду беззаперечних доказів обвинувачення, зокрема, показань потерпілого ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_22 , які, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень, під час судового розгляду, надавали послідовні та ґрунтовні показання щодо обставин вчинення злочину. Їх показання узгоджуються з іншими доказами, які не прийняті до уваги або не отримали належної оцінки судом.

Апелянт вказує на помилковість висновків суду, зокрема:

- про застосоване гальмування та зміну напрямку руху велосипедистом ОСОБА_13 , у момент ДТП (відбулося попутно-паралельне-блокуюче зіткнення, приблизно паралельними, тобто під кутом 0±2 градуси; слід тертя на дорозі виник у момент наїзду автомобіля на велосипед, про що свідчать дані протоколу огляду місця ДТП від 11.07.2021 та свідчення ОСОБА_13 , ОСОБА_22 );

- про недоведеність факту засліплення ОСОБА_11 у момент дорожньо-транспортної події зустрічним автомобілем (про засліплення свідчить факт виявлення перешкоди задовго до моменту наїзду, про що стверджує ОСОБА_11 , наявність зустрічного транспорту з увімкненим світлом фар, яке у темну пору доби також може призвести до засліплення, відсутність бокового інтервалу між транспортними засобами у момент наїзду);

- про не встановлення місця наїзду автомобіля ОСОБА_11 на велосипед ОСОБА_13 (вбачається з протоколу огляду місця ДТП від 11.07.2014 та показань потерпілого і свідка ОСОБА_22 );

- про не встановлення обвинуваченням, яким чином потерпілий, після удару ззаду автомобілем, опинився на середині проїзної частини дороги (вбачається з показань потерпілого та свідка ОСОБА_22 , протоколу огляду місця ДТП від 11.07.2014 та викладеного у судово-медичній експертизі № 180 механізму отримання тілесних ушкоджень потерпілим).

Прокурор уважає, що зазначені докази, у своїй сукупності, у повному обсязі, поза розумним сумнівом, доводять порушення, зазначених в обвинувальному акті пунктів Правил дорожнього руху саме ОСОБА_11 , наявність причинного зв`язку таких порушень з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками - отриманням потерпілим ОСОБА_13 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а отже й винуватість ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_11 вказує, що вирок суду є законним і обґрунтованим. Посилається на те, що суд законно визнав недопустимими доказами протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11 липня 2014 року, схему та фото-таблиці до нього, а також протокол проведення слідчого експерименту від 16 лютого 2015 року та схему до нього за його участю, з наведених у вироку підстав, і похідні від них докази, а саме висновок авто технічної екпсертизи №96А від 31 березня 2015 року та висновок експерта №415А від 21 листопада 2014 року з фото таблицями.

Обвинувачений вказує, що підстав для задоволення клопотання прокурора про дослідження доказів, а саме, про допит свідків немає, оскільки в ході судового розгляду, у них були з`ясовані всі необхідні обставини, що стосуються цього кримінального провадження.

Колегією суддів встановлено, що вироком Славутського міськрацонного суду Хмельницької області від 11 листопада 2015 року ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого за ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання, з урахуванням ухвали Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 листопада 2015 року, у виді двох років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, із застосування ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 22 лютого 2016 року вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 11.11.2015 року, в частині призначеного покарання змінено, призначено ОСОБА_11 покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки без позбавлення права керування транспортними засобами, застосовано ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік. В решті вирок суду залишено без змін. Ухвалу цього ж суду від 16.11.2015 про виправлення описки скасовано.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2016 року, ухвалу апеляційної інстанції від 22.02.2016 року щодо ОСОБА_23 скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 26 жовтня 2016 року, вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 11.11.2015 року скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

Вироком Славутського міськрацонного суду Хмельницької області від 21 березня 2018 року ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та на підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України звільнено від покарання.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 24.07.2018 року вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21.03.2018 року щодо ОСОБА_11 скасовано та призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурорів на підтримання апеляційної скарги, з наведених у ній підстав, обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_12 про законність, обґрунтованість вироку суду першої інстанції і безпідставність апеляційних вимог сторони обвинувачення, потерпілого ОСОБА_13 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора, провівши судове слідство, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з таких підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з приписами п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

За змістом п. п. 2,3, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності (п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 411 КПК України).

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч.1ст.412 КПК України).

Відповідно до п. 1, 2 ч.1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню або застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції (п. 3 ч.1 ст. 420 КПК України).

Так, ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_11 , суд першої інстанції виходив з того, що дослідженими судом доказами доведені лише факт ДТП, яка відбулась за участю ОСОБА_11 і ОСОБА_13 у місці та у час, котрі зазначені в обвинувальному акті, а також наслідки цієї ДТП у вигляді спричинення тілесного ушкодження середньої тяжкості потерпілому ОСОБА_13 . Органом досудового розслідування невстановленими залишились всі обставини даної дорожньо-транспортної пригоди, що мають істотне та вирішальне значення для з`ясування її механізму. За наведених судом обставин, суд не може обґрунтовувати обвинувальний вирок лише показаннями потерпілого ОСОБА_13 і свідка ОСОБА_22 , які зацікавлені у засудженні ОСОБА_11 . Зібрані та надані суду докази, як кожний окремо, так і у сукупності, не дозволяють зробити однозначний висновок «поза розумним сумнівом» про винуватість обвинуваченого ОСОБА_11 у порушенні правил безпеки дорожнього руху за обставин, викладених у зміненому обвинувальному акті від 06 вересня 2021 року, що призвело до середньої тяжкості тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_13 , а тому суд у відповідності з вимогами ст. 17 КПК України, ст. 62 Конституції України тлумачить усі сумніви на користь обвинуваченого, що є підставою для прийняття рішення, відповідно до п.2ч.1ст.373 КПК України, про визнання ОСОБА_11 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні через недоведеність його вини та його виправданні.

При цьому, в основу вироку покладено показання обвинуваченого ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_21 , надані останнім у судовому засіданні, та дані протоколу огляду місця події від 11.07.2014 року, висновків експертиз №415А від 21.11.2014 року та №96А від 31.032015 року, протоколу слідчого експерименту від 16 лютого 2015 року, проведеного з ОСОБА_11 , які визнанні недопустимими доказами.

Разом з тим, аналізуючи дані докази у взаємозв`язку з іншими доказами, суд прийшов до висновків, які містять суперечності. Беручи до уваги вищевказані висновки експертиз та покладаючи їх в основу виправдувального вироку, суд відкинув та визнав недопустими докази, які є вихідними даними для таких експертиз. При цьому не зазначив, чому взяв до уваги показання обвинуваченого, які не узгоджуються з показаннями потерпілого, свідків обвинувачення, об`єктивними доказами, та не взяв докази, які в деталях узгоджуються між собою.

Вказане призвело до невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Натомість, провівши судове слідство у даному кримінальному провадженні за клопотанням прокурора, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, а ОСОБА_11 вчинив кримінальне правопорушення при наступних обставинах.

Як установлено в процесі апеляційного розгляду, 10 липня 2014 року близько 22 години 30 хвилин, ОСОБА_11 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2102», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_15 , рухаючись по автодорозі Р-231316 «Нетішин-Комарівка-Стригани», зі сторони м. Славути, в напрямку м. Нетішин, за селом Комарівка Славутського району Хмельницької області, на ділянці вказаної автодороги між електроопорами №10КВ-4 та №10-КВ-5, що розміщені справа, поблизу електроопори №10КВ-4, діючи недбало, проявив необережність, не врахував дорожню обстановку, виявивши перешкоду у вигляді попутного транспортного засобу, який рухався попереду нього, не вибрав безпечної для руху та об`їзду перешкоди швидкості та інтервалу, та в умовах недостатньої видимості, внаслідок засліплення світлом фар зустрічного автомобіля марки «Мерседес-509», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_16 , не зупинився, не змінюючи смуги руху та не увімкнувши аварійну світлову сигналізацію, продовжив рух, внаслідок чого здійснив наїзд на неповнолітнього велосипедиста ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався попереду, в попутному напрямку, на велосипеді марки «Tоrpado».

В результаті наїзду правою передньою частиною автомобіля марки «ВАЗ 2102», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в задню частину велосипеда «Tоrpado», наслідком чого стало падіння потерпілого на поверхню транспортного засобу та скидання його з автомобіля на поверхню дорожнього покриття, потерпілому ОСОБА_13 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми середнього ступеня важкості-забою головного мозку; садна в ділянці лобу справа та зліва; садна в ділянці перенісся; синця, садна в зовнішньому куті лівого ока; закритого перелому правої ключиці; осадження і підшкірної гематоми передньо-внутрішньої поверхні правого ліктьового суглобу та правого плеча; синця передньої поверхні лівого плеча; підшкірної гематоми внутрішньої поверхні правого стегна з поширенням на підколінну ямку, осаднення правої підколінної ямки; садна передньої поверхні правої гомілки; підшкірної гематоми та осаднення задньої поверхні лівої гомілки та колінного суглобу по зовнішній та внутрішній поверхні; осаднення тильної поверхні лівої кисті; осаднення тильної поверхні лівої ступні, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_11 вимог п.п. 1.5, 2.3 (б), 12.1, 12.2, 12.3, 13.1, 13.3, 19.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, зміст яких полягає в наступному:

п.1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

п.2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

п.12.1. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п.12.2. У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги;

п.12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

п.13.1. Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу;

п.13.3. Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху.

п.19.3. У разі погіршення видимості в напрямку руху, викликаного світлом фар зустрічних транспортних засобів, водій повинен зменшити швидкість до такої, яка б не перевищувала безпечної за умовами фактичної видимості дороги в напрямку руху, а в разі засліплення - зупинитися, не змінюючи смуги руху, і увімкнути аварійну світлову сигналізацію. Відновлення руху дозволяється лише після того, як пройдуть негативні наслідки засліплення.

Порушення ОСОБА_11 п.п.12.1,12.2, 12.3,13.1,13.3, 19.3 Правил безпеки дорожнього руху знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками - отриманням потерпілим ОСОБА_13 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Винуватість ОСОБА_11 , по обставинах порушення правил безпеки дорожнього руху, під час керування вказаним транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, повністю доведена зібраними у провадженні та дослідженими в процесі апеляційного розгляду доказами.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_11 відмовився від дачі показань і відповідати на запитання.

У суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_11 вини не визнав і показав, що рухаючись автодорогою за с. Комарівка, у темну пору доби, у попутному напрямку, побачив на дальньому світлі фар силуети двох велосипедистів, а в зустрічному напрямку побачив як рухався автомобіль, на значній відстані від його автомобіля, після чого він переключив світло фар на режим ближнього світла. Під`їхавши ближче до велосипедистів, він включив лівий поворот та почав їх об`їзд на безпечній відстані інтервалу. Під час об`їзду, один з велосипедистів, яким виявився потерпілий, здійснив різкий маневр вліво, внаслідок чого відбулося зіткнення і велосипедист опинився на склі автомобіля, після чого впав посередині дороги, а він з`їхав з дороги та зупинився на правому узбіччі. Швидка допомога відвезла потерпілого в медичний заклад, а згодом приїхали працівники поліції та почали здійснювати заміри на місці пригоди. Вважає, що зіткнення сталося з вини потерпілого, який здійснив неочікуваний маневр вліво. Так як він, заздалегідь, бачив велосипедистів, вибрав безпечну відстань, на якій міг їх обігнати, швидкість автомобіля не зменшував, оскільки така була невелика та давала можливість безперешкодно здійснити їх обгін. Заперечив факт засліплення його зустрічним автомобілем, що стало, за версією органу досудового розслідування, причиною ДТП з його вини. Вказує, що на слідчому експерименті, проведеному 16 лютого 2015 року, за його участю, як свідка, був відсутній потерпілий та поняті, а свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 були в ролі статистів, оскільки весь час перебували у своїх транспортних засобах і не бачили, як проводилися заміри працівником поліції на дорозі, також безпосередньо поняті не здійснювали жодного заміру. Під час слідчого експерименту він слідчому наголошував, що слідчий експеримент проводиться не на тому місці, де сталась ДТП, а приблизно за 200 метрів від нього, проте його зауваження слідчим до уваги не було взято. Так само не було взято до уваги його зауваження з приводу того, що слідчий експеримент проводився в обстановці, яка не була наближена до тієї, яка буда під час ДТП, зокрема ДТП сталась в літню пору доби, в липні місяці, а слідчий експеримент проводився зимою в лютому місяці. З приводу чого, у нього із слідчим виникла суперечка і він відмовився поставити в протоколі цієї слідчої дії свій підпис. Звернув увагу, що означений протокол, заздалегідь, був вже надрукований з даними, які не відповідали дійсності, що також стало причиною його відмови від підписання такого протоколу. Цивільний позов прокурора не визнає.

Із показань свідка ОСОБА_21 , в суді першої інстанції, допитаного на клопотання сторони захисту, слідує, що він їхав в автомобілі обвинуваченого. Проїхавши с. Комарівку, за метрів 50-70 від автомобіля, вони побачили два силуети, один з них був менший, а задній більший, які рухалися по правому краю дороги один за одним, а на значній відстані, назустріч рухався автомобіль з включеними фарами, спочатку в режимі дальнього світла, а потім переключився на режим ближнього світла. За 3-4 метри до роз`їзду, велосипедист, який рухався другим, став змінювати напрямок руху, повертаючи ліворуч, в напрямку руху автомобіля. У цей момент автомобіль ОСОБА_11 вчинив наїзд на велосипедиста, оскільки ОСОБА_11 не встиг так різко зреагувати. Свідок звернув увагу на те, що на місці ДТП на обочині були гілки дерев;

З огляду на показання обвинуваченого ОСОБА_11 , надані суду першої інстанції, останній, не заперечує, що він, як водій автомобіля марки «ВАЗ 2102», та потерпілий ОСОБА_13 , як водій велосипеда марки «Tоrpado», були учасниками дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 10.07.2014 року близько 22 год. на автодорозі Р-231316 «Нетішин-Комарівка-Стригани», зі сторони м. Славути, в напрямку м. Нетішин, за селом Комарівка Славутського району Хмельницької області.

І хоч обвинувачений, у свій захист, висунув версію своєї невинуватості у вказаній дорожньо-транспортній пригоді, переклавши відповідальність на велосипедиста ОСОБА_13 , такі його твердження є необґрунтовані, оскільки, як встановлено, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Не даючи іншої оцінки показанням свідка ОСОБА_21 , який підтримав показання обвинуваченого ОСОБА_11 , у частині зміни напрямку руху велосипедиста, який перед зіткненням повертав ліворуч, у напрямку руху автомобіля, колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки вони не підтверджуються сукупністю доказів, досліджених апеляційним судом.

Так, у суді першої та апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_13 показав, що 10 липня 2014 року близько 22 години він, разом із ОСОБА_22 , їхали на велосипедах, в напрямку м. Нетішин. Рухалися по краю дороги, один за одним, приблизно від краю дороги 25 сантиметрів. Переднє колесо його велосипеду було позаду заднього колеса велосипеда ОСОБА_22 , приблизно на відстані 10 сантиметрів. Перешкод для вчинення об`їзду (кущів, ям) на дорозі не було, тому напрямок руху, коли почули позаду звук, рухаючого автомобіля, не змінювали, а навпаки стали приймати правіше до краю дороги. Згодом він почув, що позаду їде автомобіль, який будь-яких звукових сигналів не подавав. Не пам`ятає чи рухався, в той час, автомобіль попереду. Коли автомобіль, що рухався позаду, наблизився до них, він відчув удар в голову, від чого впав разом з велосипедом, удару по велосипеду не пам`ятає, так як втратив свідомість. Яке було узбіччя під час ДТП також не пам`ятає, але таке не було обладнане для проїзду, а тому він їхав по проїзній частині дороги, оскільки така була більш зручна для проїзду. Видимість в нього була приблизно 20 метрів. Від отриманих травм тривалий час лікувався стаціонарно та амбулаторно. На даний час велосипед забрав та відремонтував. Обвинувачений, після ДТП, надавав для нього матеріальну допомогу.

Аналогічні показання потерпілий дав, під час проведення слідчого експерименту за його участі, 20 лютого 2015 року, який був проведений для перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, в ході якого відновлено подію, що мала місце 10 липня 2014 року.

Заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, механізм їх утворення внаслідок ДТП, підтверджується даними висновку судово -медичної експертизи від 28.08.2014 року №180, згідно з якими у ОСОБА_13 виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми середнього ступеня важкості - забій головного мозку; садна в ділянці лобу справа та зліва; садна в ділянці перенісся; синця, садна в зовнішньому куті лівого ока; закритого перелому правої ключиці; осадження і підшкірної гематоми передньо-внутрішньої поверхні правого ліктьового суглобу та правого плеча; синця передньої поверхні лівого плеча; підшкірної гематоми внутрішньої поверхні правого стегна з поширенням на підколінну ямку, осаднення правої підколінної ямки; садна передньої поверхні правої гомілки; підшкірної гематоми та осаднення задньої поверхні лівої гомілки та колінного суглобу по зовнішній та внутрішній поверхні; осаднення тильної поверхні лівої кисті; осаднення тильної поверхні лівої ступні.

Дані тілесні ушкодження виникли від дії тупих твердих предметів. Властивості та локалізація ушкоджень відповідають ударному прикладанню нерівномірної травмуючої поверхні та ударної дії травмуючих предметів в поєднанні з тертям та зсувом. Враховуючи локалізацію та властивості ушкоджень тіла ОСОБА_13 , механізм травмування повністю відповідає характерним ознакам наїзду автомобіля на задню поверхню велосипедиста в напрямку ззаду на перед, де в першій фазі наїзду виникли ушкодження задніх поверхонь кінцівок, з наступним можливим формуванням черепно-мозкової травми від падіння на поверхню транспортного засобу, та формуванням масивних осаднень на поверхнях тіла від скидання потерпілого на поверхню дорожнього покриття в третій фазі ДТП.

Ці показання потерпілого, в частині виникнення та механізму ДТП, узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_22 , яка була очевидцем події.

За показаннями свідка ОСОБА_22 , в суді першої та апеляційної інстанції, у вказаному місці, потерпілий рухався позаду неї, близько 50 сантиметрів від краю дороги (узбіччя), а вона - близько 30 сантиметрів. Узбіччя було в камінні і траві, ґрунтове. Переднє колесо велосипеда потерпілого постійно знаходилось в її полі зору, було в рівень заднього колеса її велосипеда, приблизно на 20 сантиметрів. Дорога була вільна. Почувши, що позаду їде автомобіль, вони стали притискатися до правого узбіччя, напрям руху ні вона, ні ОСОБА_13 не змінювали, ям та кущів на дорозі не було. Автомобіль звукових сигналів не подавав. Раптово почула шум, удар від зіткнення автомобіля та велосипеда ОСОБА_13 . Вона впала на узбіччя дороги справа, від удару велосипеда ОСОБА_13 . Бачила іскри на бетонній дорозі. Через кілька хвилин побачила сильно пошкоджений велосипед потерпілого на узбіччі дороги праворуч, а потерпілий знаходився непритомний посередині дороги. На покритті дороги (бетоні) бачила один слід тертя.

Вказані показання потерпілого ОСОБА_13 , свідка ОСОБА_22 , дані, отримані у процесі слідчого експерименту за участю потерпілого 20 лютого 2015 року та судово-медичної експертизи узгоджуються з наступними об`єктивними доказами.

Так, з даних, що містяться в протоколах огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, схемах та фото таблицях від 11 липня 2014 року, протоколів огляду транспортних засобів та фото таблиць від 11 липня 2015 року, слідує, що місцем дорожньо-транспортної пригоди є ділянка дороги, розташована між селом Комарівка та Хмельницькою АЕС, неподалік піщаного кар`єру, яка не обладнана світловими знаками, в задовільному стані, дорожня розмітка на якій відсутня.

Огляд місця події проводився в напрямку руху на місто Нетішин. Ширина проїжджої частини дороги складає 4,9 метрів, узбіччя не визначене тротуарами та бордюрами. На місці огляду було виявлено слід тертя шин, довжиною 0,8 метрів, який розташований на відстані 0,87 метрів та 1,05 метрів від краю проїжджої частини. Велосипед марки «Каманч» був розташований на відстані 4,8 метрів від краю проїжджої частини з лівої сторони на відстані 33,3 метра до опори з права. Далі на дорозі виявлено слід тертя, довжиною 2,1 метра. Який розташований на відстані 3,38 метрів та 3,46 метрів до краю проїжджої частини зліва. На самому краю проїжджої частини, на відстані 4,40 метрів справа виявлено уламки катафота велосипеда червоного кольору.

На відстані 23,3 метра від велосипеда марки «Каманч», в напрямку руху на місто Нетішин, на правій стороні дороги, було виявлено спортивний велосипед марки «Торпадо», чорного кольору, з деформованим заднім колесом, який розташовувався на відстані 10,9 метрів від електроопори справа, на відстані 15,2 метрів від заднього лівого колеса автомобіля марки «ВАЗ-2102». Даний автомобіль був розташований на відстані 4,8 метрів та 5,06 метрів від краю проїжджої частини зліва, на відстані 23,134 метрів від електроопори з правої сторони.

В автомобілі марки «ВАЗ-2102» виявлено пошкодження: деформований капот з правої сторони, розбите лобове скло, деформований дах автомобіля з правої передньої сторони.

У велосипеда марки «Торпадо» виявлено пошкодження заднього колеса, лівої педальної лапки, задній механізм;

даними, що містяться в протоколі огляду місця пригоди від 14 жовтня 2014 року, з яких слідує, що на місці огляду для прив`язки до місця дорожньо-транспортної пригоди зафіксовано електроопору під номером № 10КВ-4;

Згідно з даними, що містяться в повідомленнях філії «Славутськийрайавтодор», встановлено, що ДТП сталося на автодорозі Р-231316 Нетішин-Комарівка-Стригани, яка є автодорогою районного значення, ІV технічної категорії протяжністю 8 км, має цементно-бетонне покриття, шириною 4,95 метрів, пряма в плані та профілі, з поперечним ухилом 2 %, шириною узбіч 3,3 метрів, поперечним ухилом 3 %, видимих пошкоджень дорожнього покриття немає.

Крім того, під час огляду транспортних засобів, що відображено у протоколах огляду транспортних засобів і в таблицях ілюстрацій до них від 11.07.2014 року відображено механічні пошкодження транспортних засобів.

В автомобілі марки «ВАЗ-2102» виявлено пошкодження: деформований капот з правої сторони, розбите лобове скло, деформований дах автомобіля з правої передньої сторони.

У велосипеда марки «Торпадо» виявлено пошкодження заднього колеса, лівої педальної лапки, задній механізм;

З даних протоколу проведення слідчого експерименту з план-схемою до нього від 16 лютого 2015 року, за участю ОСОБА_11 , вбачається, що він проводився для уточнення обставин дорожньо-транспортної пригоди на місці ДТП. В присутності понятих ОСОБА_11 відтворив, на місці ДТП, подію 10.07.2014 року, особисто вказавши на місцевості, де та як відбулася дорожньо-троанспортна пригода. З його показань проведено відповідні заміри, які нанесено на схему, будь-яких зауважень, під час проведення процесуальної дії, він не висловлював.

В ході судового та апеляційного розгляду свідок ОСОБА_17 підтвердив, що проводив слідчий екперимент від 16 лютого 2015 року за участю ОСОБА_11 , та всіх учасників, зазначених у протоколі слідчого експерименту. На місці події було проведено слідчу дію у повному обсязі. Дані про швидкість, місце розташування транспортних засобів та інших дані вносились до протоколу та до схеми на підставі пояснень ОСОБА_11 . Йому було запропоновано підписати протокол слідчої дії, проте він, послухавши поради свого знайомого, відмовився від підпису протоколу, сів в машину та поїхав з місця проведення слідчого експерименту. Про відмову від підпису протоколу було вчинено запис у самому протоколі. Також свідок показав, що слідчий експеримент від 20 лютого 2015 року був проведений за участю ОСОБА_14 , з метою визначення швидкості велосипедиста. Так ця швидкість визначена у метрах за секунду, яку, в подальшому переведено математичним шляхом у км/год. У протоколі слідчого експерименту за участю потерпілого, постанові про призначення судової автотехнічної експертизи та супровідному листі до неї, помилково, зазначена невірна дата 20 лютого 2015 року, замість вірної 21 лютого 2015 року( у вихідний день, коли фактично таку слідчу дію проведено).

За показаннями свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , в суді першої та апеляційної інстанції, вони були залучені в якості понятих, під час проведення слідчого експерименту від 16 лютого 2015 року за участю ОСОБА_11 . Підтвердили факт його проведення, а також факт залишення ОСОБА_11 місця проведення слідчого експерименту після його завершення та відмови ОСОБА_11 підписати протокол слідчої дії. Свої підписи у протоколі цієї слідчої дії підтвердили. Крім того вказали, що вони не проводили заміри, а заміри проводив слідчий, на даний час, у зв`язку із плином часу, всі деталі цієї процесуальної дії добре не пам`ятають.

Даними висновку судової автотехнічної експертизи від 31.03.2015 року № 96 А, стверджується, що в даній дорожній ситуації водій автомобіля марки "ВАЗ-2102", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_11 , повинен був діяти відповідно до вимог п. п. 12.2, 12.3, 12.6 (г), 13.1, 13.3, а в разі засліплення світлом фар зустрічного автомобіля, то відповідно до вимог п. 19.3 Правил дорожнього руху України. В умовах даної пригоди обраний водієм автомобіля боковий інтервал (0, 9 м.), до попутно рухаючогося велосипеда не відповідає визначеному мінімальному безпечному боковому інтервалу (1, 033 м.) між транспортними засобами. В умовах даної пригоди водій автомобіля марки ВАЗ 2102 мав технічну можливість уникнути зіткнення з велосипедом марки "Торпадо" під керуванням ОСОБА_13 , як шляхом своєчасного застосування гальмування і зменшення швидкості свого автомобіля до швидкості руху велосипедиста, щоб не увійти в контакт з останнім, так і шляхом застосування маневру об`їзду, за умови, що велосипедист ОСОБА_13 не змінював свого напрямку руху, з моменту виникнення перешкоди для його руху, зазначеного у вихідних даних, як при заданій швидкості руху 55 км./год., так і при визначеній безпечній швидкості руху автомобіля за умовами видимості елементів проїзної частини дороги, що складає не більше 73, 5 км./год. За умови прямолінійного руху, без зміни свого напрямку руху велосипедистом ОСОБА_13 , водій автомобіля марки ВАЗ 2102, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_11 , при дотриманні безпечного бокового інтервалу до попутного велосипеда марки "Торпадо", мав технічну можливість уникнути зіткнення з велосипедом, який рухався в попутному напрямку.

Відповідно ж до висновку судової транспортно-трасологічної експертизи від 21.11.2014 року №415А, в умовах даної пригоди, сталося попутно-паралельне блокуюче зіткнення, під час якого первинний контакт відбувся між передньою правою частиною автомобіля марки ВАЗ-2102, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та задньою частиною велосипеда марки "Торпадо", причому повздовжня вісь автомобіля та повздовжня вісь велосипеда в момент первинного контакту були приблизно паралельними, тобто під кутом 0±2 градуси.

Цим висновком експертизи повністю спростовуються показання обвинуваченого щодо маневру велосипеда вліво.

В суді апеляційної інстанції експерт ОСОБА_20 підтримав свої експертні висновки, крім того показав, що підставою для проведення транспортно-трасологічної експертизи №415А від 21 листопада 2014 року була постанова слідчого від 04.11.2014 року. Він проводив експертизу шляхом співставлення автомобіля ВАЗ та велосипеда. Основними вихідними даними для проведення експертизи були протокол огляду місця пригоди, схема, фото до нього, показання учасників події, огляд ушкоджень транспортних засобів та усіх інших даних у сукупності. В ході проведення слідчого експерименту було встановлено, що велосипед контактував задньою частиною, зокрема заданім колесом, з правою частиною автомобіля ВАЗ, в районі правої передньої фари автомобіля. Під час контакту означених транспортних засобів відбулось попутно-паралельне-блокуюче зіткнення. У даному випадку швидкість велосипеда вирівнювалася до швидкості автомобіля. Контактувала перша виступаюча частина, а саме передній бампер, який контактував в першу чергу із заднім колесом велосипеда. В момент блокуючого зіткнення залишилися динамічні та статичні сліди. Малюнки 1.8, 1.9, 1.10 вказують на взаємне розташування транспортних засобів в момент зіткнення. Підставою проведення автотехнічної експертизи №96А від 31 березня 2015 року була постанова слідчого від 20.02.2015 року, під час проведення якої використовувалися всі матеріали кримінального провадження. Експерт зазначив, що під час слідчого експерименту за участю ОСОБА_11 , встановлений боковий інтервал 0,9 метра автомобіля обвинуваченого до велосипеда марки «Torpedo», але безпечний боковий інтервал, в даній дорожній ситуації, визначений 1,033 м. Водію автомобіля «ВАЗ 2102», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_11 необхідно було зменшити швидкість руху, роз`їхатися із зустрічним транспортним засобом, і здійснити об`їзд (випередження) попутного транспортного засобу.

Саме вказані висновки експертиз апеляційний суд бере до уваги, оскільки такі зроблені на підставі тих вихідних даних, які, в повній мірі, відображають первинний контакт транспортних засобів, їх параметри деформацій, з урахуванням всіх протоколів оглядів місця події, в тому числі план-схеми та фототаблиць до протоколів від 11 липня 2014 року та 14 жовтня 2014 року.

Показання ж обвинуваченого ОСОБА_11 про те, що відсутня його вина у вчиненні ДТП, колегія суддів до уваги не приймає та розцінює як намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.

Отже, проаналізувавши вказані докази, які досліджені апеляційним судом з точки зору їх належності та допустимості, підтверджується недотримання ОСОБА_11 вимог п.п.12.1,12.2,12.3,13.1,13.3,19.3 Правил дорожнього руху України, що перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням даної ДТП, в результаті якої потерпілому заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Апеляційний суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції неправильно оцінив докази, досліджені в судовому засіданні, з точки зору допустимості, достовірності та належності, визнавши ряд доказів недопустимими та, відповідно, похідні від них.

Під час дослідження доказів в суді апеляційної інстнції, колегією суддів встановлено, що вони отримані у встановленому законом порядку та об`активно, в сукупності, підтверджують винуватість ОСОБА_11 у вчиненні вказаного злочину.

Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_11 , визнав недопустимими наступні докази, надані органом досудового розслідування, на підтвердження його винуватості, а саме:

-протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11 липня 2014 року з доданими до нього схемою та фото таблицями, оскільки вони оформлені всупереч вимог КПК України, на які суд посилається у вироку, та містять неповну і суперечливу інформацію. Зокрема, суперечить даним, наведеним у протоколі місця дорожньо-транспортної пригоди від 14 жовтня 2014 року щодо стану дорожнього покриття місця, де сталась ДТП.

Так, суд посилається на те, що в протоколі огляду місця ДТП від 11 липня 2014 року, у вступній частині, у переліку осіб, які беруть участь у проведенні огляду місця події відсутні відомості про учасника такого огляду ОСОБА_11 , у порушення вимог ч. 3 ст. 104 КПК України слідчим не зазначені його прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, місце проживання, однак останній, як убачається зі змісту протоколу, підписав такий. При написанні анкетних даних понятих ОСОБА_24 та ОСОБА_25 слідчий не вказав дати їх народжень. Під час проведення даної слідчої дії було складено схему ДТП, проте слідчим ОСОБА_26 на схемі до протоколу огляду місця події графічно не зображені та не зафіксовані такі об`єкти: предмети, що стосуються пригоди: розміщення частин та об`єктів (уламки кузова, частинки фарби, уламки скла, осипання ґрунту, сліди рідини та ін.), що відокремилися від транспортного засобу, відносно елементів проїзної частини, транспортних засобів; площа розсіювання уламків скла, осипання ґрунту тощо, координати місця зіткнення, наїзду тощо відносно сталих орієнтирів; розміри ділянок з різним станом дорожнього покриття; розміри та розміщення дефектів дорожнього покриття. Також на схемі слідчим позначено цифрами об`єкти, однак така не містить розшифрування таких позначок. На зворотному боці схеми місця ДТП слідчим не зазначено: марку (модель) пошкодженого транспортного засобу; номерний знак транспортного засобу; власника транспортного засобу; перелік видимих (зовнішніх) пошкоджень транспортного засобу, які сталися внаслідок ДТП. Зазначена схема не підписана особою, яка її склала, в порушення вимог п. 6.2 означеної вище Інструкції, яка діяла на момент ДТП. Також місцевий суд зауважив, що огляд місця події 11 липня 2014 року, в порушення вимог ч. 4 ст. 223 КПК України проводився в нічний час з 00 годин 25 хвилин по 01 годину 40 хвилин. За висновком суду, не знайшло свого підтвердження те, що друге тертя довжиною 2,1 метра, яке зображено на схемі ДТП, доданої до протоколу огляду ДТП від 11 липня 2014 року (а.с.9, т.6) утворилось внаслідок волочіння велосипеда потерпілого автомобілем обвинуваченого, як на цьому наполягає сторона обвинувачення.

Крім того, судом визнано недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 16 лютого 2015 року та схеми до нього за участю ОСОБА_11 , з тих підстав, що в ньому його зазначено в процесуальному статусі «свідок». Вказана слідча дія була проведена без участі захисника. При цьому в протоколі вказано, що слідчим було роз`яснено ОСОБА_11 його права, передбачені ст. 66 КПК України, однак підпис останнього, який би свідчив, що ОСОБА_11 з такими правами ознайомлений, відсутній. Також, зі змісту цього протоколу убачається, що ця слідча дія проводилися за участю статиста ОСОБА_27 , однак протокол не містить його підпису що є порушенням ч. 5 ст. 104 КПК України.

Крім того, суд прийшов до висновку, що цей протокол містить дані щодо місця проведення слідчого експерименту, однак такі не відповідають місцю ДПТ, яке зазначено в обвинувальному акті. Окрім того, подія сталась в літню пору доби, в липні місяці, коли було темно, а слідчий експеримент проводився зимою, в лютому місяці, в світлу пору доби. З огляду на зазначене, слідчий експеримент проводився в обстановці, яка не була наближена до тієї, яка буда під час ДТП, як щодо місця події так і щодо пори року та доби. Усі заміри проводили поняті, водночас поняті ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , в судовому засіданні, вказали, що вони не проводили заміри, а заміри проводив слідчий. Разом з цим, поняті пояснили, що вони були весь час за кермом своїх автомобілів, і за вказівкою учасників слідчого експерименту, зокрема ОСОБА_11 , переставляли свої автомобілі та не бачили, які заміри вносились до протоколу. Таким чином, на думку суду, поняті ОСОБА_18 та ОСОБА_19 виконували функцію статистів, а не понятих, зокрема поняті засвідчують своїми підписами відповідність записів у протоколі слідчої дії виконаним діям, а статисти виконують певні дії. Даний протокол містить вихідні дані, які не узгоджуються з первинним протоколом огляду місця події від 11 липня 2014 року, а саме ОСОБА_11 не здійснював гальмування, про що він сам стверджував в судовому засіданні та що підтверджується даними матеріалів справи, однак в протоколі огляду місця події від 11 липня 2014 року зазначено, що на місці події виявлено тертя шин.

Оскільки протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11 липня 2014 року, схема та фото-таблиця до нього, а також протокол проведення слідчого експерименту від 16 лютого 2015 року та схеми до нього є недопустимими доказами, керуючись практикою ЄСПЛ, суд визнав недопустимими похідні від них докази, а саме висновок авто технічної екпсертизи №96А від 31 березня 2015 року, який проведений на підставі наданих матеріалів кримінального провадження.

Недопустимим визнано і висновок експерта №415А від 21 листопада 2014 року з фототаблицями, оскільки з нього вбачається, що проведення експертизи відбулось за участю ОСОБА_11 , в процесуальному статусі «свідок». В подальшому, ОСОБА_11 , в цьому кримінальному провадженні, набув статусу підозрюваного та обвинуваченого.

Також суд визнає недопустимим висновок експерта №415А від 21 листопада 2014 року з фототаблицями до нього, з тих же підстав, з яких визнаний недопустимим такий доказ, як протокол проведення слідчого експерименту від 16 лютого 2015 року, оскільки проведення експертизи відбулось за участю ОСОБА_11 в процесуальному статусі «свідок». В подальшому, він набув статусу підозрюваного та обвинуваченого.

Суд звертає увагу на те, що згідно висновку автотехнічної експертизи №96А від 31 березня 2015 року, за умови прямолінійного руху, без зміни свого напрямку руху, велосипедистом ОСОБА_13 , водій автомобіля марки «ВАЗ 2102» ОСОБА_11 , при дотриманні безпечного бокового інтервалу до попутного велосипеда «Torpado», мав технічну можливість уникнути зіткнення з рухаючимся попереду в попутному напрямку велосипедом «Torpado» під керуванням ОСОБА_13 . Згідно даних протоколу слідчого експерименту від 16 лютого 2015 року боковий інтервал між правою боковою частиною автомобіля та велосипедиста становить 0,9 метра. Поряд з цим з висновку судової транспортно-трасологічної експертизи №415А від 21 листопада 2014 року встановлено, що під час контакту означених транспортних засобів відбулось попутно-паралельне-блокуюче зіткнення, тобто бокового інтервалу в момент зіткнення не було. Якщо потерпілий, перед моментом ДТП, не змінював свого напрямку руху, не встановлено, під час розгляду даної справи і того, що свій напрямок руху, перед моментом ДТП, змінював обвинувачений, то оскільки відбулось попутно-паралельне блокуюче зіткнення транспортних засобів, відповідно, один із учасників повинен був змінити свій напрямок руху для зменшення бокового інтервалу до того рівня, щоб первинний контакт транспортних засобів був приблизно паралельним. Однак означені суперечності слідством було залишено поза увагою.

Також суд прийшов до висновку, що органом досудового розслідування не встановлено, яким чином потерпілий, після удару ззаду автомобілем, опинився на середині проїзної дороги, в тому числі частково на зустрічній полосі дороги, зважаючи на те, що момент контакту велосипеда потерпілого та автомобіля обвинувачено, згідно даних схеми ДТП від 11 липня 2014 року, становить 1,05 метра від правого краю проїзної частини дороги. Така обставина, також, потребувала вивчення та дослідження, однак залишилась слідством поза увагою.

Не доведено стороною обвинувачення і те, що перед моментом ДТП ОСОБА_11 був засліплений світлом фар зустрічного транспортного засобу, що за версією сторони обвинувачення також стало причиною ДТП і покладено у формулювання пред`явленого ОСОБА_11 обвинувачення.

Проаналізувавши наявні у матеріалах кримінального провадження докази, суд прийшов до висновку про те, що цими доказами доведені лише факт ДТП, яка відбулася за участю обвинуваченого і потерпілого, у місці та у час, котрі зазначені в обвинувальному акті, а також наслідки цієї ДТП у вигляді спричинення тілесного ушкодження середньої тяжкості потерпілому ОСОБА_13 , і залишились невстановленими всі обставини даної дорожньо-транспортної пригоди, що мають істотне та вирішальне значення для з`ясування його механізму.

Крім того, суд зробив висновок, що не може обґрунтовувати обвинувальний вирок лише показаннями потерпілого ОСОБА_13 і свідка ОСОБА_22 , які зацікавлені у засудженні ОСОБА_11 .

Показання свідка ОСОБА_28 суд взяв до уваги, оскільки такі не спростовані стороною обвинувачення під час розгляду даного кримінального провадження.

Також суд не оцінив показання експерта ОСОБА_20 , оскільки останній підтвердив свій висновок, який ним був наданий в результаті проведення судової автотехнічної експертизи №96А від 31 березня 2015 року, який в подальшому був визнаний недопустимим доказом.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог процесуального закону судом першої інстанції не дотримано та ухвалено вирок, який підлягає скасуванню через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Твердження в апеляційній скарзі прокурора, що судовий розгляд цього кримінального провадження відбувся з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно із ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надано Верховною Радою, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

У частині 2 ст.87 КПК надано перелік тих діянь, які суд безумовно зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, а саме: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит. Недопустимими є також докази, що були отриманні з показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; під час ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої(розшукової) дії;, під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею, без проведення повної технічної фіксації засідання.

Ураховуючи вказані докази, які суд першої інстанції визнав недопустимими, при цьому, посилаючись на доктрину «плодів отруєного дерева» з практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів приходить до висновку, що підставою для визнання судом доказів недопустимими була якість змісту документів, складених у ході процесуальних дій, а не порушення процесуальної форми їх призначення та проведення. Жодних, із вищезазначених, у законі обставин для визнання доказів недопустимими судом не вказано і не встановлено порушень прав ОСОБА_11 , гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Суд вправі був дати іншу правову оцінку доказу, не брати його до уваги, навівши відповідні мотиви, але не визнавати його недопустимим з наведених у вироку мотивів.

У зв`язку із зазначеним безпідставним є і застосування доктрини «плодів отруєного дерева» щодо визнання висновкі експертиз та інших доказів, на які суд посилався у вироку.

Так, із дослідженого апеляційним судом протоколу огляду місця ДТП 11.07.2014 з додатками, який підписаний всіма учасниками без зауважень, як процесуальне джерело доказу, вбачається, що він дійсно містить формальні неточності, проте такі не є суттєвими та не можуть свідчити про отримання доказу з порушенням вимог процесуального Закону.

У вступній частині протоколу зазначено прізвища, імена та по-батькові понятих, які приймали участь під час слідчої дії, їх адреси, а у доданій схемі ДТП - номери їх мобільних телефонів, тобто, вказані особи достатньо ідентифіковані;

Протокол підписаний без зауважень всіма учасниками, зокрема, й ОСОБА_11 , відомості про місце проживання якого та номер мобільного телефону містяться у додатку до протоколу - схемі ДТП, що свідчить про те, що слідчу дію проведено у присутності всіх осіб, які підписали протокол та інформація, що міститься у протоколі відповідає дійсності;

Вказаний протокол містить повну інформацію про місце дорожньо-транспортної пригоди, виявлені сліди, предмети, що стосуються ДТП, з прив`язкою їх місця розташування до об`єктів проїзної частини, та його відомості узгоджуються з доданою до нього схемою та фототаблицями, а також з даними протоколу огляду місця події від 14.10.2014 року, яким, для прив`язки до місця дорожньо-транспортної пригоди, зафіксовано номери електроопор та відображено стан дорожнього покриття, який є задовільним та не містить суттєвих видимих пошкоджень, про що свідчать й додані до протоколів фототаблиці й схеми.

У протоколі зафіксовано ділянку дороги, де відбулася дорожньо- транспортна пригода (дорога за с. Комарівка Славутського району до м. Нетішин та напрямок руху до населених пунктів позначено на схемі), її стан (задовільний), розміри, місце розташування, стан та наявні пошкодження транспортних засобів, за участю яких сталася ДТП, із зазначенням марки та реєстраційного номеру автомобіля ОСОБА_11 , ідентифікуючих ознак велосипедів потерпілого й свідка, наявні пошкодження транспортних засобів, виявлені сліди на дорозі, уламки частин велосипеда - світловідбивачів, з прив`язкою до електроопори (нерухомого та сталого орієнтиру) та проїзної частини. Інших, ніж зазначено у протоколі огляду та додатках до нього, слідів ДТП, об`єктів, частин та уламків не виявлено, у зв`язку з чим про них відсутня інформація як у протоколі огляду, так й у фототаблицях і схемі до нього.

На схемі слідчим дійсно позначено цифрами об`єкти та не міститься розшифрування таких позначок. Разом з тим, інформація про позначені цифрами на схемі ДТП об`єкти узгоджується із змістом протоколу огляду місця події від 11.07.2014: так згідно протоколу огляду на місці події знаходився велосипед «Каманч» на відстані 4,8 м. від краю проїзної частини та 33,3 м. ( 8,6 м. + 25,7 м.) від електроопори, який позначений на схемі цифрою 1, на краю проїзної частини дороги та на відстані 4,4 м. від краю дороги справа виявлено уламки світловідбивачів велосипеда, які позначено на схемі цифрою 2, 3. На відстані 23,3 м. від велосипеда «Каманч» на напрямку руху на м. Нетішин, на правій стороні дороги, на відстані 4,6 м. від краю дороги зліва, 10,9 м. від електроопори справа та 15,2 м. від заднього колеса автомобліля «ВАЗ-2102» знаходився велосипед «Торпадо», позначений на схемі цифрою 4, а на відстані 4,8 м. та 5,06 м. від краю дороги - означений автомобіль, позначений на схемі цифрою 5, що знаходився також на відстані 23,13 м. (8,7 м. + 14,93 м.) від електроопори, позначеної на схемі цифрою 6.

На зворотному боці схеми місця ДТП слідчим дійсно не зазначено: марку (модель) пошкодженого транспортного засобу; номерний знак транспортного засобу; власника транспортного засобу; перелік видимих (зовнішніх) пошкоджень транспортного засобу, які сталися внаслідок ДТП; схема не підписана особою, яка її склала (як про це у вироку зазначив суд). Однак, вказана інформація міститься у протоколі огляду місця ДТП від 11.07.2014 року, який підписано всіма учасниками, зокрема й особою, якою з якою проведено слідчу дію, схема ж є додатком до протоколу слідчої дії, як і фототаблиці до нього, які є поясненням змісту протоколу.

Згідно протоколу огляду місця ДТП від 11.07.2014 транспортні засоби вилучено з місця події та в подальшому окремо проведено їх огляд, про що складено протоколи, у яких міститься детальний їх опис.

Також, детальний опис, виявлених на транспортних засобах пошкоджень, міститься у висновку судової транспортно-трасологічної експертизи №415А від 21.11.2014року.

Вказана невідповідність схеми ДТП вимогам Інструкції з оформлення працівниками Державтоінспекції МВС матеріалів про адміністративні порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України №77 від 26 лютого 2009 року, на що посилався суд у вироку, не є з підставою визнання її недопустимим доказом, оскільки згідно з ч.1 ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Крім того, суд звернув увагу на те, що вказаний протокол огляду місця ДТП проводився 11.07.2014 року, в нічний час з 00 год.25хв по 01год.40 хв, в порушення вимог ч.4ст.223 КПК України, оскільки це не був той невідкладний випадок, коли необхідно було провести слідчу дію.

За змістом з ч.4 ст. 223 КПК України проведення слідчих (розшукових) дій у нічний час (з 22 до 6 години) не допускається, за винятком невідкладних випадків, коли затримка в їх проведенні може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення чи втечі підозрюваного.

З урахуванням вказаної норми законодавства, огляд місця дорожньо- транспортної пригоди 11 липня 2014 року був проведений у нічний час саме з метою уникнення втрати слідів кримінального правопорушення, із залученням понятих та учасника ДТП - ОСОБА_11 , з дотриманням порядку, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України.

Не заслуговує на увагу і висновок суду в тій частині, що протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11 липня 2014 року з доданими до нього схемою та фото таблицями суперечить даним, наведеним у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 14 жовтня 2014 року щодо стану дорожнього покриття місця, де сталась ДТП. Як убачається із змісту протоколу від 14 жовтня 2014 року, його метою була фіксація електроопор для прив`язки до місця ДТП, а зазначена і не неконкретизована судом невідповідність стану дорожнього покриття, на час його складання, протоколу огляду місця ДТП від 11.07.2014 року, не впливає на інкриміноване ОСОБА_11 обвинувачення та доведеність його винуватості.

Крім того, не може колегія суддів погодитись із визнанням недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту від 16 лютого 2015 року та схеми до нього, проведеного за участю ОСОБА_11 у статусі «свідка», як такого, що здобутий завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини шляхом отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні. Помилковим є твердження суду і про те, що місце проведення слідчого експерименту не відповідає місцю ДТП, зазначеному в обвинувальному акті, умови проведення слідчого експерименту пора року, час доби.

Оскільки ОСОБА_11 стверджував про свою невинуватість у даному ДТП, з метою уточнення на місці події розташування автомобіля ВАЗ та велосипедиста відносно елементів дороги, в момент появи останнього в полі зору водія ОСОБА_11 , встановлення розташування автомобіля ВАЗ під керуванням ОСОБА_11 та велосипедиста, в момент засліплення водія автомобіля світлом фар зустрічного транспортного засобу та визначення видимості елементів дороги, в напрямку руху автомобіля ВАЗ, перед наїздом на велосипедиста, слідчий зобов`язаний був повно та всебічно перевірити ці показання ОСОБА_11 .

На час проведення слідчого експерименту, у слідства не було достовірних даних про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні ДТП, не свідчить про наявність таких даних й інформація, що міститься у витягу з ЄРДР про реєстрацію події, на який посилається суд у вироку, як на аргумент наявності відомостей про винуватість ОСОБА_11 у дорожньо-транспортній події, вже на момент реєстрації кримінального провадження, оскільки Єдиний реєстр досудових розслідувань є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у Положенні про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру. Відображення в ЄРДР відомостей не є констатацією винуватості особи у вчиненні злочину, не суперечить засадам презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, а витяг з ЄРДР про внесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення не є доказом вини особи у вчиненні злочину.

Саме з метою перевірки показань ОСОБА_11 , за його згодою, що підтвердив останній в суді першої та апеляційної інстанції, був проведений слідчий експеримент, під час якого ОСОБА_11 , у присутності понятих, лише надав відомості про обставини дорожньо-транспортної пригоди, які були необхідними для відтворення обстановки та обставин дорожньо-транспортної пригоди, та які, ніяким чином, не викривали його як правопорушника.

Слідчий експеримент проведено у відповідності до вимог ст. 240 КПК України, у повному обсязі, за участю понятих та ОСОБА_11 , якому роз`яснено його права, у тому числі право від самовикриття, передбачене ст. 63 Конституції України, однак, після його проведення ОСОБА_11 відмовився від підпису протоколу слідчого експерименту, що підтвердили допитані під час судового та апеляційного розгляду кримінального провадження свідки: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , останні приймали участь у проведенні слідчого експерименту в якості понятих (а не як статисти, як помилково зазначив у вироку суд).

Протокол слідчого експерименту від 16.02.2015 не містить підпису ОСОБА_11 , який після його проведення відмовився від підпису та покинув місце його проведення, водночас такий документ підписаний слідчим і понятими, а додана до нього схема засвідчена підписами всіх учасників (за виключенням ОСОБА_11 ).

Крім того, у суді першої та апеляційної інстанції свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , кожний окремо, підтвердили, що слідчий експеримент проводився за участю ОСОБА_11 , після його допиту, для уточнення обставин дорожньо-транспортної пригоди на місці ДТП. На місце проведення слідчого експерименту ОСОБА_11 прибув самостійно, з міста Нетішин, та за участю понятих відтворив, на місці ДТП, подію 10.07.2014 року, особисто вказавши на місцевості, де та як відбулася дорожньо-троанспортна пригода. З його показань проведено відповідні заміри, які нанесено на схему, з якою ознайомлено ОСОБА_11 , будь-яких зауважень, під час проведення процесуальної дії, він не виказував, проте, за порадою свого знайомого, який відмовився назватися, вказавши, що він адвокат, ОСОБА_23 відмовився проїхати у відділок поліції для складання та підписання протоколу, покинув з означеною особою місце проведення слідчого експерименту.

На час проведення слідчого експерименту була суха погода, без опадів, дорожнє покриття було також сухе, без снігу. Тобто, погодні умови та час проведення слідчого експерименту відповідали умовам ДТП.

Порушень прав чи свобод ОСОБА_11 , під час цієї слідчої дії, не встановлено, а тому вважати протокол слідчого експерименту недопустимим доказом, з підстав істотного порушеннями прав людини і основоположних свобод немає.

Посилання суду на те, що протокол слідчого експерименту складений з порушенням ч.5 ст.104 КПК України, оскільки не містить підпису статиста ОСОБА_27 , що є окремою підставою для визнання такого доказу недопустимим, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки вимогами чинного кримінального процесуального закону не передбачено обов`язок вносити дані про особу, яка виконувала роль статиста, в процесуальні документи, оскільки ця особа не є самостійним учасником даної слідчої дії.

Окрім того, як убачається з протоколів огляду місця події від 11.07.2014 та від 14.10.2014 фототаблиць та схем до них, слідством, на той час, було достовірно встановлено місце ДТП. У протоколі проведення слідчого експерименту зазначено це місце, як автодорога між ВП «ХАЕС»-Стригани, 7 км.+500м.

У пред`явленому ОСОБА_11 обвинуваченні зазначено місце події - автодорога «Нетішин-Комарівка-Стригани», що в повній мірі відображає встановлене під час досудового розслідування місце ДТП - ділянку вказаної дороги (її номер зазначено згідно довідки РайДУ)між електропорами №10КВ-4 та № 10-КВ-5, що відповідає місцю ДТП, відображеному як у протоколах огляду місця події від 11.07.2014 та 14.10.2014 ( з додатками), так і протоколі слідчого експерименту.

Крім того досудовим розслідуванням встановлено, що дорожньо- транспортна пригода мала місце 10.07.2014 роки близько 22.30 год, згідно протоколу слідчого експерименту від 16.02.2022 процесуальну дію проведено у період з 18.30 год по 19.35 год. З інформації про схід, захід сонця, тривалість світлового дня та сутінки, наявні у загальному доступі в мережі інтернет, вбачається, що час настання сутінок - 10.07.2014 - близько - 23.00 год. та 16.02.2015- близько 19.00 години.

Також, не є порушенням порядку проведення слідчого експерименту безпосередня участь понятих у проведенні замірів, перебування за кермом автомобілів -учасників слідчого експерименту на місці його проведення слідчого експерименту, оскільки ця обставина підтверджує, що поняті безпосередньо спостерігали за ходом його проведення.

В суді апеляційної інстанції свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 показали, що приймаючи участь у слідчому експерименті як поняті, на прохання слідчого, допомагали у його проведенні - пересували автомобілі на відстані, які вказував ОСОБА_11 та допомагали у проведенні замірів, які в подальшому вносилися до схеми, яку вони підписали, як і протокол слідчої дії, після його складання, у відділку поліції.

Помилковими є висновки суду і з приводу того, що протокол слідчого експерименту не відповідає протоколу огляду місця ДТП, оскільки Горегляд не вказував на гальмування у момент ДТП, а у протоколі огляду місця ДТП від 11.07.2014 наявний слід тертя шин, та слідчий наперед виготовив текст протоколу слідчого експерименту.

Вказані докази мають різний порядок їх отримання - протоколом огляду місця події зафіксовано всі виявлені на місці події сліди, зокрема і той, на якому акцентував увагу суд.

Слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які надав ОСОБА_11 про обставини ДТП, дані до протоколу заносяться виключно з показань учасника такої слідчої дії. Тобто, зміст означених доказів може не співпадати.

Разом з тим, кожен доказ, згідно з положеннями ст. 94 КПК України має оцінюватися з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Свідок ОСОБА_17 в суді першої та апеляційної інстанції підтвердив, що протокол слідчого експерименту складався після його проведення, на місці буда складена схема, а сам протокол складався у відділку поліції після проведення замірів та складання схеми, що підтвердили і свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .

Крім того, не є процесуальним порушенням та не свідчить про неповноту досудового слідства непроведення слідчого експерименту за участю потерпілого на місці ДТП, оскільки ця слідча дія не є безумовним обов`язком слідчого, а оцінка доказів на предмет їх достатності здійснюється органом досудового розслідування, прокурором за їх внутрішнім переконанням.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, лише після проведення відповідних експертиз, одержання слідством достатньої кількості доказів, на підтвердження винуватості, ОСОБА_11 було повідомлено про підозру у вчиненні інкримінованого злочину.

Окрім того, судом через визнання недопустимими доказами протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11 липня 2014 року, схеми та фото-таблиці до нього, а також протоколу проведення слідчого експерименту від 16 лютого 2015 року та схеми до нього, керуючись практикою ЄСПЛ, суд визнав недопустимими похідні від них докази, а саме висновок експерта №96А від 31 березня 2015 року, який проведений на підставі наданих матеріалів кримінального провадження.

За змістом ст. 101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

Посилання суду на недопустимість такого доказу, як висновок експерта №96А від 31 березня 2015 року, тільки з тих підстав, що він проведений на підставі даних, отриманих під час огляду місця ДТП та слідчого експерименту, є необґрунтованими,

Висновок судової автотехнічної експертизи № 96 А від 31.03.2015року зроблений не лише на підставі протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_11 , але й інших матеріалів кримінального провадження, наданих експерту на 175 аркушах.

Допитаний у суді першої та апеляційної засіданні, як експерт, ОСОБА_20 , показання якого безпідставно не прийнято до уваги судом, показав, що експертизу проводив, ураховуючи усю сукупність зібраних доказів. Вихідні дані для проведення експертизи містилися як у протоколі огляду місця пригоди, схемі, фототаблицях до нього, так і в показаннях учасників події, протоколах огляду транспортних засобів та усіх інших даних у сукупності.

Що стосується визнання судом недопустимим доказом висновок судової транспортно-трасологічної експертизи № 415 А від 21.11.2014 (складений до проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_11 ), то він є помилковим з огляду на те, що це є висновок про механізм зіткнення транспортних засобів, та зроблений на підставі огляду і дослідження транспортних засобів автомобіля і велосипеда, деформацій, пошкоджень та слідів на них. Слідчий ОСОБА_17 та ОСОБА_11 були лише присутні під час проведення експертизи, будь-які слідчі дії з ним, в якості свідка, не проводились, а тому не убачається істотного порушення прав і свобод ОСОБА_11 , що стало б підставою для визнання цього доказу недопустимим.

Таким чином, жодних підстав для застосування доктрини «плодів отруєного дерева» та визнання недопустимими таких доказів, як висновки експертиз № 415 А від 21.11.2014 та № 96 А від 31.03.2015 у суду не було.

З огляду на викладене, судом допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення, що згідно з п.3 ч.І ст. 409, ст. 412 КПК України є підставою для скасування вироку, з цих підстав.

Як убачається з вироку, в основу виправдувального вироку місцевим судом покладено лише показання самого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_21 , який є його приятелем та безпідставно не враховано ряду беззаперечних доказів обвинувачення, зокрема, показань потерпілого ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_22 , які, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень, під час судового розгляду давали послідовні та ґрунтовні показання щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Їх показання узгоджуються з іншими доказами, які не прийняті до уваги або не отримали належної оцінки судом, з вказаних вище підстав.

Крім того, ні потерпілий, ні свідок не вказували про застосування гальмування будь- ким з учасників дорожнього руху. З даних протоколу огляду місця події від 11.07.2014 та схеми до нього, слідує, що у яких відображено, зокрема, місце розташування велосипеда «Соmапсhе» (належного свідкові ОСОБА_22 ), який знаходиться на узбіччі, неподалік виявленого під час огляду місця події сліду тертя шин, сліду тертя металу об бетон ( про іскри від тертя та про сам слід зауважувала свідок ОСОБА_22 ) та місце знаходження велосипеду «Тограdо».

Слід тертя шин суд помилково повважав слідом від гальмування велосипеду, взявши до уваги показання ОСОБА_11 про те, що потерпілий почав гальмувати перед необхідністю об`їзду, як він вважає, перешкоди на дорозі, при цьому не прийняв до уваги показань потерпілого та свідка ОСОБА_22 , які узгоджуються з даними протоколу огляду місця ДТП від 11.07.2014 щодо місця зіткнення, яке передувало місцю падіння велосипеду ОСОБА_22 на узбіччя, тобто, слід тертя шин є слідом тертя шин велосипеда у момент наїзду автомобіля на заднє його колесо та блокування руху велосипеда, про що під час допиту у суді зазначив і експерт ОСОБА_20 , який показав, що від наїзду автомобіля ОСОБА_11 на велосипед відбулося блокування руху велосипеда і слід тертя шин міг бути від шин заднього колеса велосипеда потерпілого, тому суд безпідставно прийшов до висновку, що місцем зіткнення є місце виникнення другого сліду тертя (металу об бетон), яким фактично є слід від тертя металевих частин велосипеда від волочіння його автомобілем, вже після наїзду (свідок вказала, що після наїзду автомобіля на велосипедистів вона впала та вже після цього побачила іскри від тертя металевих частин велосипеда об бетон, означене підтверджується і показаннями експерта ОСОБА_20 ).

Також суд безпідставно прийшов до висновку, що висновком судово-медичної експертизи неповнолітнього потерпілого ОСОБА_13 № 180 не підтверджується механізм вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Згідно з цим висновком в останнього виявлено тілесні ушкодження, властивості та локалізація яких відповідають ударному прикладанню нерівномірної травмуючої поверхні та ударної дії травмуючих предметів в поєднанні з тертям та зсувом. Враховуючи локалізацію та властивості ушкоджень тіла потерпілого механізм травмування повністю відповідає характерним ознакам наїзду автомобіля на задню поверхню велосипедиста в напрямку ззаду на перед, де в першій фазі наїзду виникли ушкодження задніх поверхонь кінцівок, з наступним можливим формуванням черепно-мозкової травми від падіння на поверхню транспортного засобу, та формуванням масивних осаднень на поверхнях тіла від скидання потерпілого на поверхню дорожнього покриття в третій фазі ДТП.

Висновоки судово-медичної експертизи щодо механізму травмування потерпілого, судової транспортно-трасологічної експертизи щодо попутно- паралельно-блокуючого зіткнення, судової автотехнічної експертизи та дані протоколу огляду місця ДТП від 11.07.2014 узгоджуються між собою. Аналізуючи означені докази, колегія суддів приходить до висновку, що місцем наїзду автомобіля під керуванням ОСОБА_11 на велосипед потерпілого було праве узбіччя автодороги Стригани-Комарівка - Нетішин, у момент наїзду відбулося блокування передньою частиною автомобіля задньої частини велосипеда, тобто, заднього колеса, від чого виник перший слід тертя (шин) на краю автодороги, подальше волочіння велосипеду автомобілем та як наслідок виникнення другого сліду тертя ( металевих частин велосипеду об бетонне покриття ) ближче до середини автодороги, скидання потерпілого на середину дороги та відведення автомобіля, на капоті якого знаходився велосипед потерпілого, до правого узбіччя дороги.

Вказаними доказами та, зокрема, висновком транспортно- трасологічної експертизи спростовується версія сторони захисту та помилкова позиція суду про різку зміну напрямку руху потерпілим (як стверджуває Горегляд, свідок ОСОБА_29 та у вироку - суд), оскільки різка зміна напрямку руху велосипедистом ОСОБА_30 не мала б наслідком попутно-паралельно-блокуючого зіткнення (удар прийшовся б під кутом до велосипеда), та не засліплення водія автомобліля, оскільки завчасно виявивши перешкоду для руху - велосипедистів, саме через засліплення зустрічним транспортним засобом (як під час досудового розлідування вказував і Горегляд) водій автомобіля не вжив заходів до зупинки чи зменшення швидкості до швидкості велосипедистів, щоб уникнути зменшення бокового інтервалу у момент об`їзду велосипедистів, та здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_13 .

Дослідженні апеляційним судом докази свідчать про помилковість висновків суду:

- про застосоване гальмування та зміну напрямку руху велосипедистом ОСОБА_13 у момент ДТП (відбулося попутно-паралельне-блокуюче зіткнення, приблизно паралельними, тобто під кутом 0±2 градуси; слід тертя на дорозі виник у момент наїзду автомобіля на велосипед, про що свідчать дані протоколу огляду місця ДТП від 11.07.2021 та свідчення ОСОБА_13 , ОСОБА_22 );

-про недоведеність факту засліплення ОСОБА_11 у момент дорожньо- транспортної події зустрічним автомобілем (про засліплення свідчить факт виявлення перешкоди задовго до моменту наїзду, про що стверджує ОСОБА_11 , наявність зустрічного транспорту з увімкненим світлом фар, яке у темну пору доби також може призвести до засліплення, відсутність бокового інтервалу між транспортними засобами у момент наїзду);

-про невстановлення місця наїзду автомобіля ОСОБА_11 на велосипед ОСОБА_13 (вбачається з протоколу огляду місця ДТП від 11.07.2014 та свідчень потерпілого і свідка ОСОБА_22 );

-про невстановлення обвинуваченням, яким чином потерпілий, після удару ззаду автомобілем, опинився на середині проїзної частини дороги (вбачається з показань потерпілого та свідка ОСОБА_22 , протоколу огляду місця ДТП від 11.07.2014 та викладеного у судово-медичній експертизі № 180 механізму отримання тілесних ушкоджень потерпілим).

Колегія суддів вважає, що з урахуванням засліплення зустрічним транспортним засобом, водій автомобіля ОСОБА_11 не зменшив швидкість, та не обрав достатнього бокового інтервалу ( 1.033 м.), що й призвело до наїзду на велосипед потерпілого.

Встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини кримінального провадження спростовують висновки суду першої інстанції про недоведеність вчинення ОСОБА_11 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та безпідставність його виправдання.

Зокрема, оцінюючи зібрані докази, у даному кримінальному провадженні, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення доведена і кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вищенаведене свідчиь про невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а також через не підтвердження висновків суду доказами, дослідженими під час судового розгляду, що відповідно до п.2 ч.І ст. 409, п.п.1-3 ч.І ст. 411 КПК України є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Окрім того, судом допущено неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосовано закон, який підлягав застосуванню, що згідно з п. З ч. 1 ст. 407, п.4 ч.І ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413КПК України є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні про необхідність скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 286 КК України та ухвалення нового вироку, є обґрунтованими.

Прокурор відмовився від допиту свідків обвинувачення ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , які не з`явилися в судове засідання, оскільки перебувають за межами країни. Інші учасники провадження не наполягали на їх допиті та не заявляли клопотань про допит інших свідків чи дослідження інших доказів, в порядку ч.3 ст.404 КПК України.

При призначенні покарання ОСОБА_11 , колегія суддів керується ст.ст. 50, 65 КК України та враховує: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до класифікації кримінальних правопорушень, відноситься до кримінальних проступків, особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на спеціальних обліках лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_11 , відповідно до ст. 66, 67 КК України, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_11 покарання відповідно до санкції ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі, без позбавлення права керування транспортними засобами, із застосуванням ст. 75 КК України та звільненням від відбування покарання з випробуванням. З цих підстав апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Пунктом 2 частини 1 ст. 49 КК України регламентовано, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання у виді обмеження.

На даний час строк притягнення ОСОБА_11 до кримінальної відповідальності сплив, у зв`язку з чим прокурор, в апеляційній скарзі, просить звільнити ОСОБА_11 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строку давності.

Оскільки, станом на час розгляду кримінального провадження апеляційним судом вже минуло понад три роки, з моменту вчинення обвинуваченим кримінального проступку, тому він підлягає звільненню від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності, відповідно до вимог п.2ч.1ст.49, п.5 ч.2 ст.74 КК України.

Також, колегія суддів вважає, що підлягає задоволенню цивільний позов прокурора, в інтересах держави в особі Нетішинської міської ради, Комунального медичного закладу Нетішинської міської ради «Спеціалізована медико-санітарна частина м.Нетішин» до ОСОБА_11 про відшкодування шкоди в сумі 2 519 гривень 99 коп.- витрати на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_13 .

Відповідно до положень ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Статтею 64 КПК України передбачено, що характер і розмір шкоди, завданої злочином, підлягають доказуванню.

За змістом ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку мають бути зазначені підстави для задоволення чи відхилення цивільного позову.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 128 КПК України цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Цивільний позов може бути поданий прокурором у випадках, встановлених законом, також в інтересах громадян, які через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права.

У відповідності до ч.ч.1,2 ст.1166 ЦПК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За змістом п. 2 ч. 3 та п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, суд у мотивувальній і резолютивній частині вироку зазначає підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, зокрема вказується рішення про цивільний позов, щодо речових доказів і документів, про відшкодування процесуальних витрат.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з обвинуваченого ОСОБА_11 слід стягнути на користь міського бюджету Нетішинської міської ради витрати на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_13 у розмірі 2 519 грн. 99 коп, що підтверджується відповідним розрахунком, долученим до матеріалівпровадження.

В суді першої інстанції 06 лютого 2020 року ОСОБА_13 , за згодою законного представника ОСОБА_14 , заявив клопотання про залишення його цивільного позову до ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди без розгляду, крім того, в апеляційному порядку, в частині вирішення цивільного позову, потерпілим вирок суду не оскаржувався, а тому вказаний цивільний позов підлягає залишенню без розгляду .

Оскільки судові витрати в даному кримінальному провадженні ОСОБА_11 сплачені, тому відсутні підстави для їх вирішення в порядку ст. 124 КПК України.

Речові докази: велосипед марки «Tоrpado» повернуто потерпілому ОСОБА_13 , а велосипед марки «Comanche» повернутий ОСОБА_22 , тому необхідності вирішувати їх долю немає.

Питання щодо долі належного ОСОБА_11 автомобіля «ВАЗ 2102», реєстраційний номер НОМЕР_1 , колегія суддів не вирішує, оскільки накладений на даний автомобіль арешт ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 червня 2015 року знятий ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 02 вересня 2020 року.

Долю інших речових доказів суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.

Речовий доказ - уламки світловідбивача червоного та сріблястого кольору передані на зберігання в камеру схову відділення поліції №1 Шепетівського РУП ГУНП У Хмельницькій області.

Під час досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_11 запобіжний захід не обирався.

Керуючись ст. 404, п. 3 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 409, 411, 413, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Шепетівської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 15 вересня 2021 року щодо ОСОБА_11 скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки без позбавленням права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнити від відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку на 1 рік.

На підставі ч.5 ст. 74, п. 2 ч.1 ст. 49 КК України КК України звільнити ОСОБА_11 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов прокурора, в інтересах держави в особі Нетішинської міської ради, Комунального медичного закладу Нетішинської міської ради «Спеціалізована медико-санітарна частина м.Нетішин» до ОСОБА_11 про відшкодування шкоди, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_11 на користь міського бюджету Нетішинської міської ради витрати на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_13 в сумі 2519 грн. 99 копійок (дві тисячі п`ятсот дев`ятнадцять гривень) 99 (дев`яносто дев`ять) копійок.

Цивільний позов законного представника потерпілого ОСОБА_14 , в інтересах неповнолітнього ОСОБА_13 , до ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням залишити без розгляду.

Речовий доказ - уламки світловідбивача червоного та сріблястого кольору, які передані на зберігання в камеру схову відділення поліції №1 Шепетівського РУП ГУНП У Хмельницькій області знищити.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3