КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №368/947/16-к
Провадження №11-кп/824/2919/2022 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2 Суддя - доповідач ОСОБА_2 Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала
Іменем України

01 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 14.07.2022,

за участю

прокурора ОСОБА_7

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 14.07.2022 продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 345 КК України, строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 11.09.2022 включно.
Визначено строк дії ухвали - до 11.09.2022 включно.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим що, обвинувачений ОСОБА_6 , може переховуватись від суду, оскільки систематично в судові засідання не з`являвся, про причини неявки суд не повідомляв, продовжує вчиняти злочини, не працює та не навчається. Крім того, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, за яких передбачено покарання до 6 років позбавлення волі, і перебуваючи на волі може негативно впливати на свідків та продовжити вчиняти нові злочини, а також перешкоджати іншим чином кримінальному провадженню, оскільки після звільнення по даному кримінальному провадженню з-під варти, неодноразово судимий, 05.06.2020 року Ірпінським міським судом за ч. 2 с. 185 КК України до 3 місяців арешту; 19.01.2021 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України до 5 місяців арешту. Також, судом першої інстанції враховані дані щодо особи обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, раніше неодноразово судимий, обвинувачується у вчиненні злочинів, які вчинив через незначний проміжок часу, а також характер вчинення обвинуваченим злочинів, які свідчать про його соціальну небезпечність. З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що більш м`який запобіжний захід, у даному випадку не забезпечить дієвості кримінального провадження та виконання процесуальних обов`язків обвинуваченим.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, якій посилається на незаконність, необґрунтованість оскаржуваної ухвали, допущені істотні порушення закону, на підставі чого просить ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 14.07.2022 скасувати і змінити запобіжний захід з тримання під вартою на будь-який інший, передбачений ст. 176 КПК України, не пов`язаний з триманням під вартою.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою судом першої інстанції були порушені його права, оскільки розгляд відбувся в режимі відеоконференції, хоча від заявок на проведення засідання в режимі відеоконференції на 20.05.2022 та 18.05.2022, він відмовився. Крім того, 30.05.2022 він подав заяву про відмову від захисника ОСОБА_8 і просив залучити йому нового захисника, оскільки зазначений адвокат, не надав йому юридичну допомогу, не підтримував його позицію, не подавав клопотань до суду про зміну йому запобіжного заходу та апеляційних скарг на ухвали про продовження. Вказує, що у об`єднаному провадженні його взагалі не забезпечено захисником, оскільки його клопотання від 14.07.2022 було відхилено судом.
Крім того, апелянт вказує про те, що в порушення ч. 2 ст. 184 КПК України йому не було вручено клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу, а тому він не мав можливості з ним ознайомитись та підготовити лінію захисту.

Також, апелянт зазначає, що у об`єднаному кримінальному провадженні, прокурор не надав доказів та не навів достатньо підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що не відповідає п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини.

Крім того, апелянт вказує, що по обвинуваченню у вчиненні злочинів за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 345 КК України, провадження підлягають закриттю по строкам давності, а по обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, провадження підлягає закриттю на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України(після повідомлення особі, закінчився строк досудового розслідування), у зв`язку з чим у 2019 році, Київський апеляційний суд відмовив у застосуванні запобіжного заходу.

28 липня 2022 року від обвинуваченого ОСОБА_6 , надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких він просить врахувати правові позиції ЄСПЛ та вказує, що перебуваючи в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор», його життю і здоров`ю загрожує небезпека. Крім того, завдяки катуванню оперативними працівниками Кагарлицького ВП, його було притягнуто до кримінальної відповідальності, що покривають працівники прокуратури, судді та адвокати.

Також апелянт посилається на порушення його права на захист, оскільки судом першої інстанції не була прийнята його заяву про відмову від захисника ОСОБА_8 .

Крім того, в доповненнях апелянт зазначає, про порушення судом першої інстанції його право на відвід суду, оскільки його справу вже розглядають п`ять років, і тільки продовжують тримання під вартою.

Також апелянт вказує, що ризик переховування від суду та вчинення злочинів не відповідають дійсності, є надуманими, непідтвердженими та не змінюються в продовж року, при тому, що сукупний строк відповідно до ст. 197 КПК України три роки тримання під вартою, що в перерахунку відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, є шість років, що є максимально можливим покаранням за санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

Посилається апелянт і на те, що при обранні та продовженні запобіжного заходу не досліджувались, не встановлювались вагомість доказів вчиненого ним злочину, оскільки прокурором не надавалося доказів причетності до вказаних злочинів.

Крім того, апелянт вказує, що при зміні йому запобіжного заходу на домашній арешт у 2018 році, він на протязі двох років з`являвся до суду, умови домашнього арешту не порушував, від учасників провадження скарг не надходило, також вказує, що у інших провадженнях, взагалі не було обрано запобіжного заходу.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_6 подав клопотання, в якому просив розгляд справи проводити за його та захисника участю. Водночас, після зміни ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 08.09.2022 запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 на цілодобовий домашній арешт, ОСОБА_6 та його захисник, будучи належним чином повідомленими про дату час та місце розгляду справи, до суду апеляційної інстанції на судові засідання 11.10.2022, 25.10.2022, 17.11.2022, 01.12.2022 не з`явились, причини неявки не повідомили. Враховуючи наведене та дотримуючись розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що так як обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник не виявили бажання брати участь під час апеляційного перегляду справи, про що свідчать їх неодноразові неявки, апеляційна скарга підлягає розгляду без участі обвинуваченого та його захисника.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність, вивчивши матеріали контрольного провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Кагарлицького районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 345 КК України.

В судовому засіданні суду першої інстанції прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 , строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою посилаючись на те, що на даний час продовжують існувати ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому та які не зменшились і не відпали.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 14.07.2022 продовженообвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 11.09.2022 включно.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника, для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого, суд першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою, належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання, врахував, конкретні обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбаченіп. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК Україниступінь яких не зменшився та на даний час виключає можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.
Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів вони є безпідставними з огляду на наступне.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні тяжких злочинів, один з яких із застосуванням насильства, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який в судові засідання суду першої інстанції не з`являвся, про причини неявки не повідомляв, після звільнення по даному кримінальному провадженню з-під варти, продовжував вчиняти злочини, не працює та не навчається, за місцем проживання характеризується негативно, міцних соціальних зв`язків не має, раніше неодноразово судимий, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що при зміні йому запобіжного заходу на домашній арешт у 2018 році, він на протязі двох років з`являвся до суду та умови домашнього арешту не порушував, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вбачається з оскаржуваної ухвали ОСОБА_6 не лише систематично в судові засідання не з`являвся, а й був неодноразово судимий, 05.06.2020 року Ірпінським міським судом за ч. 2 с. 185 КК України до 3 місяців арешту, 19.01.2021 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України до 5 місяців арешту. Посилання обвинуваченого на те, що в іншому кримінальному провадженні до нього запобіжний захід не обирався, жодним чином не може свідчити про відсутність підстав для продовження дії запобіжного заходу у даному провадженні, а також вказувати незаконність оскаржуваної ухвали.
Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченогонезаконно впливати на свідків, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому, на даному етапі провадження, яке наразі триває та обґрунтованість висунутого щодо ОСОБА_6 обвинувачення перевіряється судом першої інстанції, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений може впливати на свідків, з метою зміни ними показань.
Посилання обвинуваченого, на те, що розгляд питання про продовження запобіжного заходу відбувся в режимі відеоконференції, хоча від заявок на проведення засідання в режимі відеоконференції на 20.05.2022 та 18.05.2022, він відмовився, чим були порушені його права, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки перш за все, з об`єктивних причин, враховуючи введення Указом Президента України на території країни воєнного стану, вирішення питання про продовження тримання під вартою у режимі відеоконфереції, для забезпечення дистанційної участі обвинуваченого та його захисника не може свідчити про порушення прав обвинуваченого. А по - друге, зі змісту самої ж апеляційної скраги вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 відмовлявся від проведення судорвого засідання в режимі відеоконференції 20.05.2022 та 18.05.2022, а клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою розглядалось 14.07.2022. Крім того, зі звукозапису судового засідання від 14.07.2022 слідує, що саме при розгляді питання про продовження запобіжного заходу, обвинувачений жодних клопотань про відмову від захисника ОСОБА_8 не заявляв, а тому доводи апеляційної скарги і в цій частині, на переконання колегії суддів є непереконливими.

Непереконливими вважає колегія суддів і твердження обвинуваченого про те, що, перебуваючи в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор», його життю і здоров`ю загрожує небезпека, оскільки жодних належних доказів, щодо загрози життю обвинуваченого ОСОБА_6 в умовах СІЗО, апеляційна скарга та долучені до неї матеріали не містить, не надано таких відомостей і до суду апеляційної інстанції.

Посилання обвинуваченого на те, що сукупний строк перебування його під вартою, враховуючи ч.5 ст. 72 КК України фактично є максимально можливим покаранням за санкцією ч.2 ст. 186 КК України, а також на застосування працівниками Кагарлицького ВП недозволених методів слідства, колегія суддів до уваги не бере зважаючи на те, що на даному етапі провадження зазначені обставини не досліджуються, а вирішуються судом першої інстанції при постановленні остаточного рішення за результатами розгляду кримінального провадження.Не досліджується на даному етапі і підстави для закриття кримінального провадження, про що вказує обвинувачений в апеляційній скарзі.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого про порушення судом першої інстанції його права на відвід, то вони є неспроможними, оскільки судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 було роз`яснено таке право і будь-яких клопотань щодо відводу складу суду ОСОБА_6 не заявляв, а навпаки, вказав, про те, що відводів не має, що підтверджується, як журналом судового засідання від 14.07.2022 так і його звукозаписом (а.с.37-38, 45).

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що розгляд питання про продовження тримання під вартою здійснювався на підставі клопотання прокурора, яке йому не було вручено, що, на переконання обвинуваченого, є порушенням його прав на захист, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки, як вбачається з журналу судового засідання та звукозапису, судом першої інстанції було встановлено, що таке клопотання направлялось до СІЗО для вручення ОСОБА_6 , що підтвердив прокурор, а, окрім того, дане клопотання було оголошено прокурором і в судовому засіданні засіданні. Крім того, розгляд питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою судом першої інстанції здійснювався на стадії судового розгляду кримінального провадження, в порядку ч.3 ст. 331 КПК України, яка зобов`язує суд незалежно від наявності клопотань розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. Зважаючи на наведене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянта про те, що прокурором не доведено існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними.
Рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що на даному етапі провадження саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, як про це просить обвинувачений, має забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Керуючись ст. 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 14.07.2022, якою обвинуваченому ОСОБА_6 , продовжено строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 11.09.2022 включно без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4