Справа №359/2636/19
Провадження №1-кп/359/79/2022
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 грудня 2022 м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарях судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
за участі:
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду з технічною та відео-фіксацією, кримінальне провадження №0000068, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.03.2019, що надійшло до суду з обвинувальним актом відносно:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, з вищою освітою, одруженого, маючого на утримані неповнолітнього сина, пенсіонера за віком, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України,

в с т а н о в и в:
06.03.2019 ОСОБА_10 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.
Так, згідно з обвинувальним актом, наказом №346-0 від 31.10.2013 ОСОБА_10 , головного інспектора митного поста «Східний термінал» Київської митниці Міндоходів, призначено на посаду головного державного інспектора митного посту «Східний термінал» Київської митниці Міндоходів.
Пунктами 1.2, 1.5 Розділу 1 посадової інструкції визначено, що основною метою діяльності головного державного інспектора митного поста є виконання завдань та функцій, визначених Положенням про Київську митницю Міндоходів та про митний пост «Східний термінал» та посадовою інструкцією. Пунктом 1.5 посадової інструкції визначено, що у своїй діяльності головний державний інспектор керується Конституцією України, Митним кодексом України положеннями інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правовими актами, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів з питань оподаткування.
Згідно з вимогами ст. 54 Митного кодексу України, контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
Крім того, на підставі п. 2 ст. 69 МК України, представник органів доходів і зборів здійснюють контроль правильності класифікації товарів, поданих до митного оформлення, згідно з українською класифікацією зовнішньо економічної діяльності.
Також, постанова КМУ № 950 від 25.12.2013 «Про затвердження переліків товарів, експорт та імпорт яких підлягає ліцензуванню, та квот на 2014 рік» передбачає, що митне оформлення товарів, зазначених у додатку № 6 до постанови, передбачає наявність відповідної ліцензії Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі Мінекономіки).
На підставі Закону України «Про ставки вивізного (експортного) мита на брухт легованих чорних металів, брухт кольорових металів та напівфабрикати з їх використанням», при експорті товарів, указаних у ст. 1 зазначеного Закону, суб`єкт повинен сплатити мито, у розмірі 15 % митної вартості товарів.
Відповідно до пунктів 2.2, 2.3, 2.5, 2.17, 2.22, 2.23, 2.25, 2.26 Розділу 2 посадової інструкції, головний державний інспектор: здійснює митні формальності щодо окремих видів товарів та транспортних засобів; під час проведення митних формальностей визначає форми та обсяг контролю, достатні для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи та міжнародних договорів України, контроль за дотримання яких прокладено на Міндоходів; бере участь у проведенні митного оформлення та митного контролю з додержанням установленого порядку при переміщені через митний кордон України товарів та транспортних засобів; контролює належне заповнення митної декларації; контролює належне нарахування митних платежів; здійсню митний огляд окремих видів товарів та визначає необхідність додаткових форм контролю; здійснює митний контроль та митне оформлення, що підлягають ліцензуванню (квотуванню); використовує інші форми митного контролю, передбачені Митним кодексом України та іншими законами України з питань митної справи; перевіряє правильність класифікації та/або визначення митної вартості окремих видів товарів, своєчасність і повноту та сплати податків і зборів; у разі необхідності вирішення спірних і складних питань класифікації та/або визначення митної вартості окремих видів товарів, формує та направляє запит до підрозділу, до компетенції якого віднесено контроль за виконанням вимог Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності при класифікації товарів та інших предметів для цілей митного оформлення або контролю за правильністю визначення митної вартості товарів.
Пунктом 4.5 Розділу 4 посадової інструкції передбачено відповідальність головного державного інспектора за допущення порушення вимог законів та інших нормативно-правових актів України з питань державної митної справи.
Таким чином, ОСОБА_10 , перебуваючи на посаді головного державного інспектора митного посту «Східний термінал» Київської митниці Міндоходів, був службовою особою органів доходів і зборів, оскільки, відповідно до примітки 1 ст. 364 КК України, постійно здійснював функції представника влади, пов`язані з виконанням адміністративно-розпорядчих функцій.
Статтею 9 Податкового кодексу України визначено, що мито належить до загальнодержавних податків. Статтею 69 Митного кодексу України визначено, що митні органи здійснюють контроль правильності класифікації товарів, поданих до митного оформлення, згідно з Українською класифікацією товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі - УКТ ЗЕД).
Відповідно до положень ст. 319 МК України митне оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, завершується тільки після проведення встановлених законами України для кожного товару видів контролю.
Відповідно до Порядку виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення товарів із застосуванням митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 №631, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.08.2012 за № 1360/21672 (далі - Порядок) (в редакції станом на 30.05.2012), при здійсненні митного оформлення митної декларації посадовими особами митниць в обов`язковому порядку виконуються митні формальності, зокрема, щодо перевірки правильності класифікації товарів, правильності визначення митної вартості, дотримання встановлених до задекларованих товарів заходів нетарифного регулювання, контролю із застосуванням системи управління ризиками, у тому числі за допомогою автоматизованої системи аналізу та управління ризикам (далі - АСАУР).
Відповідно до п. 4.5.7 вищевказаного Порядку, перевірка дотримання встановлених до задекларованих товарів заходів нетарифного регулювання (відсутність визначених законодавством заборон щодо переміщення або поміщення у відповідний митний режим задекларованих товарів; наявність відповідних документів, наявність в митній декларації відомостей про відповідні документи або відомостей про відмітки у товаросупровідних документах), є обов`язковою вимогою для інспектора митниці під час здійснення ним митних формальностей.
Так, 31.05.2014 та 07.06.2014, ОСОБА_10 , перебуваючи на посаді головного державного інспектора митного посту «Східний термінал» Київської митниці Міндоходів, отримав митні документи для здійснення митного оформлення товарів, на підставі митних декларацій №014/044540, №014/044541, №014/044637 та №014/044638, щодо експорту товару «Феросплав у вигляді гранул середньої та дрібної фракції» ТОВ «Гарантія плюс», загальною митною вартістю 254012,04 грн. (63471,38 грн., 63471,38 грн., 63534,64 грн., 63534,64 грн. по кожній МД), на адресу компанії «Entsorgungszentrum GmdH Launchhaummer» (Німеччина).
Відповідно до своїх посадової інструкції та вимог Порядку, ОСОБА_10 , будучи головним державним інспектором митного посту, зобов`язаний був здійснювати перевірку правильності класифікації товарів поданих до митного оформлення, правильність визначення митної вартості товару, дотримання заходів нетарифного регулювання (ліцензування) та самостійну оцінку ризиків в частині порушення митного законодавства за митними деклараціями, оформлення яких йому було доручено.
У ході здійснення митного оформлення та перевірки митних декларацій, поданих ТОВ «Гарантія плюс», у ОСОБА_10 виник умисел на використання свого службового становища з метою одержання неправомірної вигоди для ТОВ «Гарантія плюс», яке виражалося у неналежному контролі класифікації товару та визначення митної вартості, недотримані заходів нетарифного регулювання, що призвело до того, що ТОВ «Гарантія плюс» отримало можливість сплачувати вивізне (експортне) мито у неповному розмірі.
З метою реалізації свого злочинного умислу 31.05.2014 та 07.06.2014, ОСОБА_10 , перебуваючи на посаді головного державного інспектора митного посту «Східний термінал» Київської митниці Міндоходів, будучи уповноваженим на здійснення контролю правильності визначення класифікації та митної вартості товарів, дотримання заходів нетарифного регулювання, знаючи та усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи умисно, шляхом зловживання своїм службовим становищем, усупереч інтересам служби та порушуючи вимоги ст. ст. 54, 69 Митного кодексу України, не виконуючи при цьому вимоги п. 4.5 Порядку виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення товарів із застосуванням митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 № 631, у порушення встановленого Порядку, здійснив митне оформлення товарів, на підставі МД №014/044540, №014/044541, №014/044637 та №014/044638, поданих суб`єктом ЗЕД до митного оформлення.
Зокрема, ОСОБА_10 було здійснено митне оформлення за вказаними МД за відсутності обов`язкової ліцензії Мінекономіки (передбачена ПКМУ № 950 від 25.12.2013) на експорт товарів, внесених до відповідних граф вказаних декларацій, а саме у графі 33 МД.
За даними проведеного формато-логічного контролю, ОСОБА_10 , як головний державний інспектор митного посту «Східний термінал» Київської митниці Міндоходів, завершив митне оформлення за вказаним МД, що підтвердив своїм підписом та відтиском печатки.
Унаслідок протиправних дій ОСОБА_10 , як головного державного інспектора митного посту «Східний термінал» Київської митниці Міндоходів, ТОВ «Гарантія плюс» отримало можливість сплатити вивізне (експортне) митно не в повному обсязі.
Відповідно до висновку судово-економічної експертизи №10151/17/45 від 31.10.2017, який складений Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, різниця митних платежів за МД №014/044540, № 014/044541, №014/044637 та №014/044638, між сумою сплаченого мита та розрахованою сумою, становить 254012,04 гри., а саме 63471,38 грн., 63471,38 грн., 63534,64 грн., 63534,64 грн., по кожній митній декларації.
Отже, ОСОБА_10 , перебуваючи на посаді головного державного інспектора митного посту «Східний термінал» Київської митниці Міндоходів, 31.05.2014 та 07.06.2014, будучи уповноваженим на виконання функцій держави шляхом здійснення контролю правильності визначення класифікації та митної вартості товарів, перевірки дотримання суб`єктами ЗЕД заходів нетарифного регулювання, знаючи та усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи умисно, шляхом зловживання своїм службовим становищем, усупереч інтересам служби, порушуючи вимоги ст. ст. 54, 69 Митного кодексу України, Закону України «Про ставки вивізного (експортного) мита на брухт легованих чорних металів, брухт кольорових металів та напівфабрикати з їх використанням», Постанови КМУ № 950 від 25.12.2013 «Про затвердження переліків товарів, експорт та імпорт яких підлягає ліцензуванню, та квот на 2014 рік», не виконуючи при цьому вимог п. 4.5 Порядку виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення товарів із застосуванням митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 № 631, здійснив неповну перевірку наданих до митного оформлення документів та даних, унесених до митних декларацій №014/044540, №014/044541, №014/044637 та №014/044638, унаслідок чого ТОВ «Гарантія плюс» отримали можливість сплачувати вивізне мито не в повному обсязі.
Відтак, унаслідок протиправних дій головного державного інспектора митного посту «Східний термінал» Київської митниці Міндоходів ОСОБА_10 , держава не отримала вивізне мито, на загальну суму 254012,04 грн., що, відповідно до примітки 4 ст. 364 КК України, у двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян та відноситься до тяжких наслідків.
Зазначені дії ОСОБА_10 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 2 ст. 364 КК України як умисні дії, що виразилисья в умисному використанні свого службового становища всупереч інтересам служби з метою одержання неправомірної вигоди для юридичної особи, що спричинило тяжкі наслідки, чим вчинив зловживання службовим становищем.
Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд, пропонуючи обвинуваченому дати пояснення щодо пред`явленого обвинувачення та відомих йому обставин справи, має одночасно роз`яснити йому зміст ст. 63 Конституції України, відповідно до якої особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом (п. 1 ст. 3 КПК України). Зазначені особи не звільняються за відповідальність за завідомо неправдиві показання.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 , користуючись своїм правом, у порядку ст. 63 Конституції України, відмовився надати покази.
При розгляді кримінального провадження в межах пред`явленого обвинувачення ОСОБА_10 , вивчивши документи як докази, на які посилався прокурор, вивчивши всі матеріали кримінального провадження, провівши дебати, у яких прокурор просив ОСОБА_10 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, а захисник та обвинувачений, який не визнавав своєї вини у вчиненні даного злочину, просили його виправдати, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, у результаті повного, об`єктивного і всебічного їх дослідження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта.
Судом було безпосередньо досліджено письмові докази сторони обвинувачення, які, на думку прокурора, доводять вину ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, а саме:
- постанову прокурора другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Київської області юриста 2 класу ОСОБА_7 про виділення матеріалів досудового розслідування від 04.03.2019 (т.1 а.с.111-113);
- витяг з Єдиного реєстру досудового розслідування №0000471 від 07.10.2015 (т.1 а.с.114);
-доручення про визначення слідчого, який здійснюватиме досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000068 від 04.03.2019 (т.1 а.с.115);
- витяг з Єдиного реєстру досудового розслідування №0000068 від 04.03.2019 (т.1 а.с.116);
-постанову про зміну групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000068 від 04.03.2019 (слідчої групи) та старшого слідчого групи від 04.03.2019 (т.1 а.с.117-118);
- постанову про зміну групи прокурорів та визначення старшого прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні від 04.03.2019 (т.1 а.с.119-120);
- особову картку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який працював головним державним інспектором відділу оперативного реагування №1 управління протидії митним правопорушенням Міжрегіональної митниці ДФС (т.1 а.с.121-181);
- копію ухвали слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 05.12.2018 про проведення обшуку домоволодіння, у якому мешкає ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.182);
- протокол обшуку від 27.12.2018 домоволодіння ОСОБА_10 , із флеш-картою (т.1 а.с.183-186), адвокатом відображено зауваження щодо проведення обшуку домоволодіння ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а в ухвалі слідчого судді надано дозвіл на проведення обшуку домоволодіння ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час обшуку предметів та речей вилучено не було;
- постанову про зміну групи прокурорів та визначення старшого прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні від 20.02.2019 (т.1 а.с.189-190);
- електрону митну декларацію №125110000/2014/044540 від 31.05.2014 ТОВ «Гарантія Плюс»; інформаційний аркуш до МД №937 від 31.05.2014; разову перепустку № в`їзду на територію ТОВ «Офіс Менеджмент» від 31.05.2014; акт загрузки транспортного засобу від 30.05.2014; висновок №0529/14-14 по результатами дослідження хімічного збору головних елементів зразків феросплавів від 30.05.2014 та копію паспорту громадянина України ОСОБА_12 (т.1 а.с.191-200);
-міжнародну товарно-транспортну накладну; електрону митну декларацію №125110000/2014/044541 від 31.05.2014 ТОВ «Гарантія Плюс»; висновок №0529/14-15 по результатам дослідження хімічного збору головних елементів зразків феросплавів від 30.05.2014; акт загрузки транспортного засобу від 30.05.2014 (т.1 а.с.201-208);
- міжнародну товарно-транспортну накладну; видаткову накладну №РН-053001 від 30.05.2014; разову перепустку № в`їзду на територію ТОВ «Офіс Менеджмент» від 31.05.2014; електрону митну декларацію №125110000/2014/044637 від 07.06.2014 ТОВ «Гарантія Плюс»; копію паспорту громадянина України ОСОБА_13 ; висновок №0529/14-31 по результатам дослідження хімічного збору головних елементів зразків феросплавів від 30.05.2014; акт загрузки транспортного засобу від 05.06.2014 (т.1 а.с.209-217);
- інвойс №060502 ТОВ «Гарантія Плюс» від 05.06.2014; видаткову накладну №РН-060503 від 05.06.2014; інформаційний аркуш до МД №967 від 07.06.2014; електрону митну декларацію №125110000/2014/044638 від 07.06.2014 ТОВ «Гарантія Плюс» (т.1 а.с.218-222);
-міжнародну товарно-транспортну накладну; інформаційний аркуш до МД №966 від 07.06.2014; разову перепустку № в`їзду на територію ТОВ «Офіс Менеджмент» від 06.06.2014; копію паспорту громадянина України ОСОБА_14 ; акт загрузки транспортного засобу від 05.06.2014; висновок №0529/14-30 по результатам дослідження хімічного збору головних елементів зразків феросплавів від 05.06.2014; інвойс №060501 ТОВ «Гарантія Плюс» від 05.06.2014 та видаткову накладну №РН-060502 від 05.06.2014 (т.1 а.с.223-231);
- наказ №104-о Київської митниці ДФС Державної фіскальної службт України від 15.02.2017 про звільнення ОСОБА_10 та наказ №346-о Київської митниці доходів Міністерства доходів і зборів України від 31.10.2013 по особовому складу (т.1 а.с.232-248);
- протокол допиту свідка ОСОБА_10 від 16.05.2017 (т.2 а.с.1-12);
- постанову про призначення судово-економічної експертизи від 30.05.2017 та постанову про уточнення питання призначеної судово-економічної експертизи від 04.08.2017 (т.2 а.с.13-19);
- акт здачі-приймання висновку судового експерта №10151/17-45 від 31.10.2017 у кримінальному провадженні №0000471 за постановою від 30.05.2017 (т.2 а.с.21);
- висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №10151/17-45 від 31.10.2017 (т.2 а.с.22-35);
- висновок експерта СБУ Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз №40/8 віл 27.07.2016 (т.2 а.с.36-47);
- табель обліку робочого часу м/п «Східний термінал» Київська митниця Міндоходів (т.2 а.с.48-53);
- листи-відповіді на запити про надання інформації (т.2 а.с.54-67);
- акт про результати перевірки Київської митниці Міндоходів з окремих питань організації роботи від 19.08.2014 (т.2 а.с.68-73);
- наказ Державної Фіскальної служби України від 18.09.2014 №136 (т.2 а.с.74-79);
- листи-відповіді ДП «Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків» від 05.05.2014 №4.2/720, 03.06.2014 №42/853, 22.02.2014 №4.2/1020 (т.2 а.с.80-82);
- лист-відповідь ДП «Укрпромзовнішекспертиза» від 08.08.2018 №1603 (т.2 а.с.83);
-лист-відповідь Державного зовнішньоекономічного підприємства Укркольорпром від 18.08.2015 №101 (т.2 а.с.84-86);
- лист-відповідь Київської митниці ДФС Державна Фіскальна служба України від 07.02.2019 №1470/1/10-70-10-49 (т.2 а.с.87-89);
- повідомлення про підозру ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України від 25.02.2019 (т.2 а.с.90-100);
- протокол допиту підозрюваного ОСОБА_10 від 25.02.2019 (т. 2 а.с.101-102);
- доручення про повідомлення підозрюваному та його захиснику про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 04.03.2019 (т.2 а.с.113);
- повідомлення про відкриття сторонами кримінального провадження матеріалів від 06.03.2019 (т.2 а.с.114);
- запит про надання матеріалів та речових доказів від 06.03.2019 та розписка про отримання копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування від 06.03.2019 (т.2 а.с.115-118).
Також, у судовому засіданні судом були досліджені докази, що посвідчують та характеризують особу обвинуваченого, процесуальні витрати у справі.
Долучені прокурором документи - рапорти поліцейських УПП у м. Борисполі ДПП в Київській області, супровідні, запити, повідомлення та доручення, у силу положень ст. 86 КПК України, суд не приймає як належні докази обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні. Як вважає суд, дані документ мають для працівників правоохоронних органів лише внутрішній інформативний характер щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Крім того, проведення будь-якої слідчої або негласної (розшукової) дії фіксуються протоколом, а не супровідними, рапортами та дорученнями.
Відповідно до змісту частини першої статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, хоча й може мати значення при оцінці допустимості доказу, зафіксованого в висновку експерта. Частиною другою даної статті передбачено, що процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Отже, у розумінні ст. 84 КПК України, ухвали Святошинського районного суду м. Києва та повідомлення про підозру від 25.02.2019, не є доказами.
Приєднані стороною обвинувачення до матеріалів справи протоколи слідчих дій, а саме: протоколи допиту свідків, підозрюваного, з огляду на те, що в цих протоколах містяться показання підозрюваного, свідків, які суд безпосередньо не сприймав під час судового засідання, ці показання були надані слідчому під час досудового розслідування, враховуючи положення ч. 4 ст. 95 КПК України, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них, судом дані докази оцінюються критично та не приймаються до уваги.
Зважаючи на наведені вище докази, зібрані сторонами в порядку ст. 93 КПК України, останні підлягають оцінці судом на їх відповідність, допустимість та належність для відповідного висновку про доведеність чи недоведеність вини обвинуваченого, у порядку ст. 89 КПК України.
Отже, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, керуючись ст.129 Конституції України, ст.ст. 17, 22, 23 КПК України щодо презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини поза розумним сумнівом, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, забезпечуючи, відповідно до вимог ст. 321 КПК України, здійснення учасниками кримінального провадження їхніх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямувавши судовий розгляд на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінального провадження, надавши сторонам кримінального провадження можливість подання ними до суду доказів, самостійного обстоювання стороною обвинувачення та стороною захисту їхніх правових позицій, провівши судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 337 КПК України лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд приходить до висновку про необхідність виправдування обвинуваченого ОСОБА_10 за висунутим йому обвинуваченням з наступних підстав.
Згідно зі ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Склад злочину - це сукупність встановлених у кримінальному законі об`єктивних та суб`єктивних ознак, які визнають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочин, тобто включає в себе наступні елементи: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона.
Так, обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000068, внесеного до ЄРДР 04.03.2019, відносно ОСОБА_10 , складений та підписаний 06.03.2019 прокурором групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурором Київської області ОСОБА_7 .
Він містить, відповідно до ст. 291 КПК України, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Судом у підготовчому судовому засіданні не встановлені підстави для повернення зазначеного обвинувального акта прокурору.
Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України кримінально процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з обвинувальним актом, дії ОСОБА_10 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 364 КК України, тобто як умисні дії, що виразились в умисному використанні свого службового становища всупереч інтересам служби з метою одержання неправомірної вигоди для юридичної особи, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом інтересам держави, (зловживання службовим становищем).
При цьому, суд враховує оцінку доказів сторони обвинувачення щодо наявності, на думку прокурора, складу злочину в діях ОСОБА_10 , у тому числі, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.
У відповідності до практики Європейського суду з прав людини, яка вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення "поза розумним сумнівом", п. 53 рішення ЄСПЛ у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п. 86 рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 у справі "Вєренцов проти України").
Відповідно до принципу диспозитивності закріпленому в ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.
У ч.1 ст. 91 КПК України встановлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.
Згідно з ч. 2 вказаної статті доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
У частині 2 ст. 17 КПК України закріплено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Усебічно дослідивши всі обставини кримінальної справи та оцінивши кожний зібраний під час досудового розслідування доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність доказів обвинувачення - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про те, що їх не можна покласти в основу обвинувального вироку, оскільки частина із них здобута з грубим порушенням норм чинного законодавства, а інші - як самі по собі, так і в сукупності - прямо чи опосередковано не підтверджують існування обставин, про які зазначено в обвинувальному акті.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
У статті 85 КПК України закріплено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Критеріями допустимості доказів є: належне процесуальне джерело (ч. 2 ст. 84 КПК містить вичерпний перелік процесуальних джерел доказів, який розширеному тлумаченню не підлягає); належний суб`єкт збирання доказів (докази можуть бути зібрані тільки тими суб`єктами, які згідно з нормами КПК мають на це право); належна процесуальна форма (встановлений КПК порядок здійснення кримінального провадження в цілому і проведення окремих процесуальних дій).
Отже, допустимість доказів, як ознака їх якості, визначається нормами кримінального процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1988 року, "Тейксейра де Кастро проти Португалії" від 09.06.1998 року, "Яллог проти Німеччини" від 11.07.2006 року, "Шабельник проти України" від 19.02.2009 року, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя, на недоторканість житла тощо.
З рішення Конституційного Суду України №12рп/2011 від 20.10.2011 слідує, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог Кримінально-процесуального кодексу. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Як зазначалося вище, суд безпосередньо дослідивши наведені вище докази сторони обвинувачення у їх сукупності, давши їм належну оцінку, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, розглядаючи клопотання сторони захисту адвоката ОСОБА_11 від 08.09.2020 (т. 2 а.с.161-178), про визнання доказів недопустимими, дійшов до наступного висновку.
У відповідності з пунктом 1 Перехідних положень Розділу XI КПК України встановлено, що після введення в дію положень частини першої (в частині положень щодо повноважень здійснення досудового розслідування злочинів, передбачених статтями 402-421, 423-435 КК України) та частини четвертої статті 216 цього Кодексу, матеріали кримінальних проваджень, досудове розслідування яких здійснюється органами прокуратури, передаються слідчими органів прокуратури відповідним органам досудового розслідування з урахуванням підслідності, значеної цим Кодексом.
Пункт 9 «Перехідних положень» Конституції України чітко встановлює, що з початку діяльності Державного бюро розслідування, органи прокуратури позбавлені повноважень провадити досудове слідство.
Датою початку роботи ДБР, відповідно до постанови КМУ «Про утворення Державного бюро розслідувань» № 127 від 29.02.2016, є 01.03.2016. Фактично даний орган офіційно розпочав роботу 27.11.2018. Отже, з 27.11.2018 органи прокуратури позбавлені повноважень здійснювати досудове розслідування у будь-яких кримінальних провадженнях підслідних ДБР, у зв`язку з чим проведення досудового розслідування слідчими органів прокуратури після вказаної дати є неправомірним і не ґрунтується на нормах Конституції України.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». Якщо національне законодавство допустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто, вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.
Разом із цим, відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_10 обвинувачується в тому, що, перебуваючи на посаді головного державного інспектора митного посту «Східний термінал» Київської митниці Міндоходів, 31.05.2014 та 07.06.2014 вчинив дії, що порушують вимоги законодавства України, відповідальність за які передбачена ч. 2 ст. 364 КК України.
У відповідності до Наказу Міністерства доходів і зборів України від 25 квітня 2013 №75 «Про створення митних постів Міндоходів», було створено у митницях Міндоходів пост «Східний термінал» Київської митниці.
Згідно з абз. 5 п. 1 Положення про Міністерство доходів і зборів України, затвердженого Указом Президента України від 18 березня 2013 № 141/2013, Міндоходів України, є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.
Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» встановлено, що правоохоронні органи - органи прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, органи охорони державного кордону, органи доходів і зборів, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.
Тобто, ОСОБА_10 - є працівником правоохоронного органу, а досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000068 від 04.03.2019 за обвинуваченням ОСОБА_10 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, здійснювалося слідчими прокуратури Київської області.
Зі змісту частин 1, 2, 3, 5 ст. 216 КПК України вбачається, що злочин, передбачений ст. 364 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_10 , тобто працівник правоохоронного органу, не є підслідним слідчим органам Національної поліції, слідчим органам безпеки, слідчим органам, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства, детективам Національного антикорупційного бюро України.
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 216 КПК України слідчі органів державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування вчинених працівником правоохоронного органу.
За таких обставин, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, досудове розслідування у даній справі повинно було проводитись слідчими органів державного бюро розслідувань.
Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 218 КПК України, якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність.
Відповідно до ч. 5 ст. 36 КПК України, Генеральний прокурор, керівник регіональної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування.
Таким чином, судом встановлено, що у порушення вимог КПК України, прокурор не вирішив питання про спрямування вказаного кримінального провадження щодо дій ОСОБА_10 для розслідування до належного правоохоронного органу, а відтак, усі процесуальні та слідчі дії, що були здійснені слідчими прокуратури Київської області до 06.03.2019, не можна визнати законними.
З огляду на вказані обставини - порушення правил підслідності щодо розслідування даного кримінального провадження, суд вважає всі докази, зібрані під час досудового розслідування слідчими органами прокуратури Київської області, не тільки недопустимими, у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України, а такими, що містять у собі та у порівнянні з іншими матеріалами та доказами, суттєві протиріччя, що впливає на їх достовірність, і доводи сторони захисту в цій частині не спростовані прокурором в суді на спростовування та усунення таких протиріч, стороною обвинувачення в суді не надані, а тому не можуть бути прийняті судом та враховані при ухваленні вироку.
Так, Верховний Суд у постанові від 5 лютого 2019 року (справа № 754/12820/15-к) зазначив, що, відповідно до статті 94 КПК суд, який розглядає обвинувачення по суті, зобов`язаний оцінити кожен доказ, серед іншого, й з точки зору його допустимості. Якщо сторони ставлять під сумнів, що обставини, за яких доказ було отримано, відповідають вимогам закону, суд зобов`язаний переконатися, чи не порушені правила його допустимості, у тому числі, чи дотримана належна процедура та гарантії, надані учасникам процесу. Законодавець наділяє суд, що встановлює факти, широкими повноваженнями при дослідженні та оцінці доказів, визначаючи у частині 2 статті 94 КПК, що жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили. Таким чином, докази та/або інформація, що стали підставами для надання слідчим суддею дозволу на проведення слідчих дій, не виключаються законодавцем із числа тих обставин, які має дослідити суд під час оцінки доказів, оскільки ці обставини можуть мати важливе, - іноді вирішальне - значення для допустимості доказів. Якщо визнати, що суд не вправі досліджувати ці обставини, це призвело б до ситуації, що докази, отримані на підставі ухвали слідчого судді, наперед вважалися б допустимими, що суперечить засаді, втіленій у частині 2 статті 94 КПК.
Статтею 84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами і доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
У відповідності до ч. 1 ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Частиною 3 даної статті встановлено, що сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.
Так, судом під час дослідження матеріалів кримінального провадження, які були долучені стороною обвинувачення в копіях, не завірені у встановленому законом порядку.
Разом з тим, ці фактичні дані суд не може покласти в основу обвинувального вироку, оскільки їх слід також визнати недопустимими доказами через порушення суттєвих умов ст.ст. 84, 99, 290 КПК України, що передбачено пунктом 1 ч. 2 ст. 87 КПК України, як істотне порушення прав людини і основоположних свобод.
Вирішуючи питання допустимості доказів отриманих в результаті проведеного слідчих дій, суд вважає за необхідне проаналізувати питання законності проведених експертиз у даному кримінальному провадженні, а також дотримання слідчим порядку проведення зазначених слідчих дій, оскільки стороною захисту ставиться під сумнів законність дій слідчого при призначенні експертиз та винесення постанови про уточнення питань призначеної судово-економічної експертизи.
При оцінці зазначених фактичних обставин суд виходить з наступного.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. У ст. 86 КПК визначено, що доказ вважається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому Кодексом. Отже, недотримання цього порядку є визначальним при вирішенні питання про недопустимість цього доказу.
Із системного аналізу чинного кримінального процесуального законодавства України, випливає, що допустимість доказу визначається, насамперед, його надійністю (достовірністю), для чого потрібно знати джерело походження інформації, можливість її перевірки й спростування. Вважається, що до критеріїв допустимості слід віднести етичність тактичних прийомів, за допомогою яких одержано ці фактичні дані, їх одержання суб`єктом, який має право проводити процесуальні дії. Зміст фактичних даних повинен бути надійним, та при їх отриманні повинна бути дотримана відповідна процесуальна форма. Дотримання процесуальної форми отримання доказу як установленого кримінальним процесуальним законом порядку, що забезпечує можливість перевірки процесу його отримання, і робить доказ допустимим.
Відповідно до вимог ст. 101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.
У ч. 5 ст. 101 КПК України зазначено, що висновок експерта не може ґрунтуватися на доказах, які визнані судом недопустимими.
Крім того, суд звертає увагу, що у вирішенні питання про справедливий судовий розгляд ЄСПЛ застосовує концепцію "плодів отруєного дерева", тобто оцінку допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно. Коли визнаються недопустимими не лише докази, які безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також і докази, які не були б отримані, якби не були отримані перші. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими. Зокрема, указана позиція викладена Європейським судом в рішеннях у справах "Балицький проти України", "Тейксейра де Кастро проти Португалії", "Шабельник проти України".
Висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від №10151/17/45 від 31.10.2017, у матеріалах кримінального провадження наявний у виді копії, який не завірений у встановленому законом порядку.
Наведені обставини також вказують на фактичну невідповідність та недостовірність висновку судово-економічної експертизи №10151/17/45 від 31.10.2017, оскільки він жодним чином не стосується митних декларацій, про які йде мова в обвинувальному акті та копії яких були досліджені судом.
Висновок експерта №10151/17/45 від 31.10.2017 проводився експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за митними деклараціями, номера яких не відповідають номерам тих декларацій, копії яких містяться в матеріалах кримінального провадження, та тих, про які йде мова в обвинувальному акті, а саме: №125110000/2014/044540, №125110000/2014/044541, №125110000/2014/044637 та №014/044638, які поступили для оформлення ОСОБА_10 , а предметом дослідження економічної експертизи, серед інших, були митні декларації за номерами: №125110000/2014/44540, №125110000/2014/44541, №125110000/2014/44637 та №014/44638
Враховуючи вищевикладене, практику Європейського суду з прав людини, висновок судово-економічної експертизи №10151/17/45 від 31.10.2017, який не містить у собі фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження, суд визнає недопустимим доказом.
При цьому, вирішуючи питання допустимості зазначених доказів, у порядку ст. 89 КПК України, суд встановив наступне.
Як вбачається із висновку експерта №40/8 від 27.07.2016 та з досліджених судом матеріалів, а також з матеріалів досудового розслідування, не можливо встановити хто та на підставі чого залучив експерта ОСОБА_15 до проведення експертизи металів та сплавів. Тобто, перевірити порядок призначення експертизи, а в подальшому і отримання даної експертизи в рамках кримінального провадження, не видається за можливе, що вказує на грубе порушення передбаченого кримінально-процесуальним законом порядку отримання такого доказу, як висновок експерта № 40/8 від 27.07.2016.
Разом з тим, ч. 1 ст. 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до висновку експерта від 27.07.2016 № 40/8, для проведення дослідження йому були надані речові докази, які запаковано в 7 полімерних пакетах білих полімерних мішках та DVD диск з позначками MAPN22МС (на прозорому полі) та ZE1105-DVD-RJ47F4 (на темному полі).
Суд звертає увагу, що у матеріалах кримінального провадження №0000068 від 04.03.2019, відсутні будь-які речові докази та процесуальні документи, якими були б визнані речовими доказами матеріали, які надані були для проведення експертного дослідження.
Таким чином, доводи сторони захисту, яка вважає надані суду фактичні дані документів копіями, які не можуть бути належними і допустимими доказами, у розумінні вимог ст.ст.85-88 КПК України, не спростовані в суді прокурором.
Враховуючи вищевикладене, з урахуванням положень ст. 62 Конституції України про те, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суд приходить до висновку, що копії висновку судово-економічної експертизи №10151/17-45 від 31.10.2017 та копія висновку №40/8 від 27.07.2016 мають бути виключеним із числа доказів, як недопустимі докази.
Таким чином, суд приходить до переконання, що в ході судового розгляду було встановлено грубе порушення вимог ст.ст. 104, 223, 237 КПК України, документи отримані з численними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, унаслідок істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, тому, відповідно до вимог ст. 86 КПК України, є недопустимими доказами і дані, які в них містяться, не можуть бути використані при прийнятті процесуального рішення і на них не може посилатись суд при ухваленні судового рішення.
Суд звертає увагу, що докази у виді копій особової карти ОСОБА_10 (накази, витяги, характеристики, свідоцтва інше), надані стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_10 , у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення, не доводять вину обвинуваченого ОСОБА_10 , оскільки лише характеризують особу обвинуваченого.
Таким чином, стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів, підтверджуючих обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення, у зв`язку з чим у суда виникли обґрунтовані розумні сумніви щодо винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, у якому він обвинувачується.
У той же час, стороною обвинувачення не надано жодного доказу того, що саме ОСОБА_10 умисно використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби з метою одержання неправомірної вигоди для юридичної особи, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом інтересам держави, адже сторона обвинувачення не вжила достатніх заходів на підтвердження висунутого обвинувачення ОСОБА_10 , а подані викликають у суду сумніви щодо їх достовірності, а також законності здобуття, у зв`язку з чим визнані судом недопустимими та не приймаються до уваги. Це, у свою чергу свідчить, що висновки щодо одержання неправомірної вигоди для юридичної особи ОСОБА_10 сторона обвинувачення зробила лише на припущеннях.
Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що проведений аналіз наданих сторонами доказів беззаперечно свідчить про те, що ОСОБА_10 не мав реальної заінтересованості в одержанні неправомірної вигоди для юридичної особи «Entsorgungszentrum GmbH Launchhaummer» (Німеччина). ОСОБА_10 , займаючи посаду головного державного інспектора митного посту «Східний термінал» Київської митниці Міндоходів, не був заінтересований у результатах сплатити ТОВ «Гарантія плюс» вивізного (експертного) мита не в повному обсязі. Жодних доказів про те, що він надавав ТОВ «Гарантія плюс» не вірні відомості суми вартості товарів для митних декларацій, у кримінальному провадженні не має. Докази наявності в будь-який спосіб у ОСОБА_10 умислу на сприяння ТОВ «Гарантія плюс» чи компанії «Entsorgungszentrum GmbH Launchhaummer» (Німеччина), у матеріалах справи відсутні.
Суд враховує правову позицію щодо визнання винуватості особи "поза розумним сумнівом" та визначення "стандартів доказування", висловлену Верховним Судом у постанові від 04.07.2018 по справі №688/788/15-к, у якій зазначається, що при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.
Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Таким чином суд вважає, що представлені до суду стороною обвинувачення докази здобуті з тими порушеннями кримінального процесуального закону, які підривають довіру щодо їх достовірності. А тому використання цих доказів не буде відповідати вимогам справедливого судочинства. Представлені стороною обвинувачення докази не є настільки переконливими, що давало б суду підстави дійти висновку про винуватість ОСОБА_10 "поза розумним сумнівом".
Враховуючи встановлені судом обставини під час розгляду справи, сторона обвинувачення не довела, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, оскільки всі наявні у матеріалах кримінального провадження докази, які становили невід`ємну та основну частиною доказової бази, на яких ґрунтувалося обвинувачення, визнані судом недопустимими, оскільки стороною обвинувачення грубо порушено кримінальне процесуальне законодавство під час їх збору.
З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що заявлені у ході судового розгляду захисником - адвокатом ОСОБА_11 клопотання, підтримані обвинуваченим, про визнання всіх зібраних по справі доказів недопустимими у зв`язку з тим, що вони були одержані з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
З урахуванням викладеного, даючи правову оцінку встановленим по кримінальному провадженню обставинам, суд вважає, що доводи обвинувачення не знайшли свого об`єктивного підтвердження, наведені доводи ґрунтуються на припущеннях та на доказах, здобутих з грубим порушенням вимог кримінального процесуального закону, які не відповідають критеріям допустимості і законності.
Сумнівний характер вчинення ОСОБА_10 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом", який знайшов своє втілення як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях, які наведені вище.
Встановлено, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, а тому всі сумніви щодо доведеності винуватості обвинуваченого слід тлумачити на його користь.
За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи докази, що наявні у провадженні, приходить до висновку, що пред`явлене ОСОБА_10 органом досудового слідства обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, як умисні дії, що виразились в умисному використанні свого службового становища всупереч інтересам служби з метою одержання неправомірної вигоди для юридичної особи, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом інтересам держави, повністю не знайшло свого підтвердження в ході проведеного судового розгляду даного кримінального провадження, оскільки стороною обвинувачення не надано до суду достатніх, належних, достовірних та допустимих доказів на доведення пред`явленого обвинувачення.
З огляду на викладене, суд вважає, що ОСОБА_10 підлягає визнанню невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправданню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з тим, що не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про судову експертизу», ст. 124 КПК України, процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів у даному кримінальному провадженні, у розмірі 12648 грн. 00 коп., слід віднести на рахунок держави.
Згідно із ч. 3 ст. 129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.
Позовну заяву прокурора відділу управління прокуратури Київської області ОСОБА_7 до ОСОБА_10 , про відшкодування збитків, заподіяних державі, у розмірі 254012,04 гривень, залишити без розгляду.
Речові докази по справі не заявлено.
Керуючись ст. ст. 129, 318, 322, 337, 342-352, 358, 363-368, ч. 1 ст. 369, ст. 370, ч. 1, ч. 2 ст. 371, п. 3 ч. 1 ст. 373, ст. ст. 374-376 КПК України, ч. 2 ст. 364 КК України, суд
у х в а л и в :
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, та виправдати у зв`язку з тим, що не доведено в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів в кримінальному провадженні №0000068, у розмірі 12648 грн. 00 коп., віднести на рахунок Держави України.
Позовну заяву прокурора відділу управління прокуратури Київської області ОСОБА_7 до ОСОБА_10 , про відшкодування збитків заподіяних державі у розмірі 254012,04 гривень, залишити без розгляду.
Речові докази по справі не заявлено.
Вирок суду може бути оскаржений до Київського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення через Бориспільський міськрайонний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги.
Вирок суду набирає законної сили по завершенню строку на його апеляційне оскарження, а у разі оскарження вироку в апеляційному порядку після постановлення судом апеляційної інстанції рішення за наслідками перегляду такого вироку суду.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, його захисникам та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1