ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/221/22 Справа № 695/439/20 Категорія: ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0001027 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Золотоніської окружної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 01 лютого 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Золотоноша Черкаської області, українця, громадянина України, працюючого на посаді «вантажника» в ТОВ «Агроскорм», маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , несудимого,

засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених: ч. 1 ст. 135 КК України на 2 (два) роки позбавлення волі; ч. 2 ст. 286 КК України на 3 (три) роки 6 (шість) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Остаточне покарання ОСОБА_7 призначено за сукупністю кримінальних правопорушень, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту взяття під варту, тобто з 01.02.2022.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 до ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в сумі 8 985 грн. 46 коп.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речового доказу,

в с т а н о в и л а :
За даним вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 10.11.2019 близько 17 години, керуючи автомобілем «ВАЗ-21063», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », рухаючись по вул. Центральній в с. Вознесенське Золотоніського району Черкаської області, зі сторони с. Богуславець у напрямку ст. Пальмира, в порушення вимог пунктів 12.3, 12.4, 12.9. б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, будучи не уважним, не стежачи за дорожньою обстановкою та знаходячись поблизу перехрестя з провулком Другим Центральним, в момент виникнення перешкоди для руху, у вигляді пішохода ОСОБА_13 , яка перебувала в сидячому положенні на проїзній частині з велосипедом моделі «Україна», яку міг об`єктивно виявити, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на останню. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_13 , згідно висновку експерта № 05-8-02/328 від 11.11.2019, отримала тілесні ушкодження у вигляді: черепно - мозкової травми у вигляді крововиливів під м`які оболонки головного мозку, травматичної екстракції зубів нижньої щелепи, крововиливів в м`які тканини голови, саден, синців та забитих ран на голові, закритої травми тулуба у вигляді забою та ушкоджень обох легень, двосторонніх переломів ребр, деякі із яких із ушкодженням пристінкової плеври, забою серця, розривів лонного та крижово-куприкових з`єднань, ушкоджень печінки, забою обох нирок, перелому 11 грудного хребця із ушкодженням спинного мозку на даному рівні, крововиливу в м`яких тканинах шиї, травми кінцівок у вигляді відкритого перелому кісток лівого передпліччя, закритих переломів обох стегон, відкритих переломів кісток, що формують лівий та правий гомілково - ступневий суглоби, синців, ран, подряпин та саден на кінцівках.

Після зіткнення ОСОБА_7 , усвідомлюючи безпорадний стан потерпілої ОСОБА_13 внаслідок завданих їй в ході наїзду автомобілем «ВАЗ-21063», реєстраційний номер НОМЕР_1 тілесних ушкоджень, завідомо знаючи та усвідомлюючи, що потерпіла позбавлена можливості самостійно вжити заходів для самозбереження, маючи змогу надати їй допомогу, залишивши її в небезпечному для життя стані, в порушення вимог п. 2.10 а) г), та д) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, негайно не зупинив транспортний засіб, не вжив заходів для надання медичної допомоги потерпілій, чи виклику бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги, не повідомив про дану дорожньо-транспортну пригоду орган, чи уповноважений підрозділ Національно поліції та з місця події зник.

Внаслідок вказаних протиправних дій ОСОБА_7 потерпіла ОСОБА_13 , згідно висновку експерта № 05-8-02/328 від 11.11.2019, отримала тяжкі тілесні ушкодження у зв`язку з небезпекою для життя, від яких, знаходячись на місці пригоди, померла.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «ВАЗ- 21063», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 , а саме: вимог пунктів 12.3, 12.4, 12.9. б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричинення настання наслідків у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_13 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 01.02.2022 скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та просить постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 виправдати в інкримінованих йому діяннях.

Стверджує, що в причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою є порушення пішоходом ОСОБА_13 , яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння середнього ступеня тяжкості, вимог розділу 4 «Обов`язки та права пішоходів» Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306, що, на думку сторони захисту, не було оцінено судом. Крім того вважає, що в діях ОСОБА_13 містилися інші порушення вимог ПДР України, зокрема: п. 1.5 Розділу 1 дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3 б) Розділу 2 бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 2.3 д) Розділу 2 не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Крім того зазначає про неповноту судового розгляду, що полягає в тому, що під час судового розгляду судом першої інстанції не було допитано обвинуваченого ОСОБА_7 .

Звертає увагу на те, що 31.01.2022 стороною захисту подане клопотання про недопустимість як доказу висновку судово-автотехнічної експертизи № 180/20-23 від 18.02.2020 щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди від 10.11.2019, оскільки в основу даного висновку покладено вихідні дані надані слідчим та слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_14 від 10.02.2020, а слідчий експеримент проведений з ОСОБА_7 від 21.01.2020 до уваги не приймався.

Крім того, такий висновок не відповідає вимогам п.п. 5, 6 ч. 1 ст. 102 КПК України та не містить матеріали кримінального провадження і методики, які експерт використовував під час дослідження.

Вважає, що судом належним чином не оцінено протоколи проведення слідчого експерименту від 21.01.2020 за участю ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_14 та повторного слідчого експерименту від 10.02.2020 за участі останнього. Зазначає, що 15.09.2021 в судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_14 , який не міг пояснити необхідність проведення повторного слідчого експерименту за його участі 10.02.2020 та зміни ним показань в частині збільшення відстані видимості пішохода до 38 м, а також виправлень, внесених в протокол з «28» на «38».

Вказує, що судом безпідставно не взято до уваги та не надано належної оцінки висновку експерта № 4/98 від 07.02.2020, за яким водій ОСОБА_7 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди за наданих вихідних даних, які встановлені під час слідчих експериментів за участі ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_14 при максимально допустимій швидкості руху по умовам видимості елементів проїзної частини, а тим більше не мав такої можливості і при фактичній швидкості руху 60 км/год, яка зазначена в постанові слідчого.

Крім того вважає, що матеріалами кримінального провадження, зокрема проведеними слідчими, процесуальними діями, допитом ОСОБА_7 , потерпілого, свідків, висновками експертизи не підтверджено доведеність вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.

Зазначає, що за встановленими обставинами ОСОБА_7 не залишав потерпілу в безпорадному стані, оскільки остання знаходячись на місці пригоди від отриманих тілесних ушкоджень одразу померла, що підтверджується висновком експерта № 05-8-02/328 від 11.11.2019.

На думку захисника у ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, зокрема його суб`єктивна сторона, так як обвинувачений не залишав потерпілу у безпорадному стані, вона одразу померла, а будь-які його дії не гарантували б збереження їй життя.

Окрім іншого, захисник не погоджується з призначеним ОСОБА_7 покаранням, яке не відповідає із загальними засадами призначення покарання та не узгоджується із роз`ясненнями, викладеними Пленумом ВСУ в постанові № 7 від 24.10.2003 і з усталеною практикою ЄСПЛ.

Зокрема судом не обґрунтовано чому саме покарання у виді позбавлення волі з ізоляцією від суспільства буде сприяти виправленню та перевихованню ОСОБА_7 і не враховано, що він позитивно характеризується, раніше не судимий, має на утриманні малолітню доньку, а з встановлених обставин вбачаються обставини, що пом`якшують покарання: активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень (з`являвся до слідчого і суду у зв`язку з чим, через сумлінну поведінку до нього не застосовувався запобіжний захід), принесення співчуття і вибачень потерпілому, часткове відшкодування шкоди.

Також наполягає на повторному дослідженні під час апеляційного розгляду матеріалів кримінального провадження, які були поверхнево дослідженні судом першої інстанції.

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 01.02.2022 через неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просить, дослідивши характеризуючі дані на обвинуваченого, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання за: ч. 1 ст. 135 КК України 2 роки позбавлення волі; ч. 2 ст. 286 КК України 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. Остаточне покарання ОСОБА_7 призначити за сукупністю кримінальних правопорушень, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Прокурор, не заперечуючи доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень і правильності кваліфікації його дій, посилаючись на положення ст.ст. 50, 65 КК України та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в постанові від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», зазначає, що судом при призначенні покарання не в повній мірі враховані тяжкість вчинених злочинів, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, позицію потерпілої сторони про призначення ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, а також те, що останній як під час досудового розслідування та судового розгляду моральну шкоду не відшкодував, сприяння у похованні ОСОБА_13 не надавав.

Також, на думку прокурора, судом не врахована поведінка ОСОБА_7 після вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме той факт, що він, з метою приховання злочину, уникнення від кримінальної відповідальності, чітко усвідомлюючи, що ОСОБА_13 знаходиться в небезпечному для життя стані, будучи зобов`язаним та маючи можливість надати їй допомогу, її не надав, швидку медичну допомогу, поліцію не викликав, а згідно показань свідка ОСОБА_14 , після ДТП навіть не вийшов з автомобіля і з виключеними фарами зник з місця пригоди, вважаючи, що його злочинні дії залишаться безкарними.

Будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду в судове засідання не з`явився потерпілий ОСОБА_12 , який про поважні причини свого неприбуття не повідомив, що, з урахуванням присутності під час апеляційного розгляду його представника адвоката ОСОБА_9 та положень ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду по суті заявлених апеляційних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, думки: обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 в підтримку апеляційної скарги сторони захисту в повному обсязі та відсутність підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора; прокурора про задоволення апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні та залишення без задоволення апеляційних вимог сторони захисту; представника потерпілого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_9 , який підтримав апеляцію прокурора, а апеляційну скаргу захисника просив залишити без задоволення, останнє слово обвинуваченого ОСОБА_7 , вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження у заявлених та задоволених судом апеляційної інстанції межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 та прокурора ОСОБА_11 до задоволення не належать.

Частиною 1 статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Вимогами ст. 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених процесуальним законом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.

Висновки районного суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження, ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів, правильно оцінених судом на виконання положень ст. 94 КПК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та за ч. 1 ст. 135 КК України завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого у небезпечний для життя стан і мав змогу надати йому допомогу, судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

ОСОБА_7 винуватість в пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України визнав частково, а саме визнав лише факт залишення ним місця події і заперечив свою причетність до ДТП, зазначивши, що недотримання саме потерпілою ПДР України, а також його засліплення іншою машиною перебуває в причинно-наслідковому зв`язку з її виникненням. Також визнав частково пред`явлене обвинувачення за ч. 1 ст. 135 КК України та вказав, що не одразу зрозумів, що збив людину.

Будучи допитаним судом апеляційної інстанції обвинувачений показав, що 10.11.2019 о 17 годині він, рухаючись автомобілем, на дорозі зустрів людей, у зв`язку з чим пригальмував. На дворі в цей час вже було темно. Назустріч його руху їхав автомобіль, який фарами його засліпив і він не встиг загальмувати. Рухався по центральній вулиці, де тротуари відсутні і відчув удар. На той момент швидкість руху автомобіля була близько 60 км/год. Потім злякався і поїхав додому. Також він зателефонував батькові. Не встиг батько приїхати до домоволодіння, як у двір зайшли працівники поліції і його затримали. На його думку, він не винуватий у наїзді на потерпілу, оскільки все сталося внаслідок того, що його засліпило. Крім того він не одразу зрозумів, що збив людину, таке розуміння прийшло, коли їхав додому. Кається у вчиненому, зазначаючи, що не хотів таких наслідків.

Незважаючи на зайняту обвинуваченим ОСОБА_7 позицію щодо часткового визнання винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, за обставин, встановлених та наведених у вироку суду першої інстанції, вона підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, перевіреними судом першої інстанції в їх сукупності, та наведеними у вироку доказами, які також частково досліджені і судом апеляційної інстанції.

Зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_12 , даними суду першої інстанції про те, що очевидцем подій в результаті яких загинула його мати ОСОБА_13 , він не був. Після ДТП обвинувачений будь-яких дій по відшкодуванню спричиненої шкоди не вчинив, усі витрати по похованню ОСОБА_13 він поніс самостійно. Під час судового розгляду ОСОБА_7 частково відшкодовані понесені ним збитки.

Показаннями допитаної місцевим судом в якості свідка ОСОБА_15 про те, що 10.11.2019 її чоловік ОСОБА_7 поїхав на роботу, а через деякий час повернувся і повідомив, що збив людину. На її запитання, чи повідомляв він про це комусь, ОСОБА_7 надав заперечувальну відповідь. У подальшому її чоловік був затриманий працівниками поліції.

Показаннями свідка ОСОБА_14 , даними місцевому суду про те, що 10.11.2019, коли на своєму автомобілі повертався в село Р. Поляна, побачив жінку, яка їхала на велосипеді. Потім він почув удар та, подивившись в люстерко заднього виду, побачив, як полетіли іскри. У зв`язку з чим він повернувся на місце події, де побачив жінку, яка лежала з відкритими переломами кінцівок і ознак життя не подавала. Надворі вже було темно, однак він бачив, як автомобіль, який збив жінку, зупинився, водій з автомобіля не виходив, а через деякий час поїхав далі. При цьому фари у автомобіля були вимкнуті. Він викликав швидку допомогу та поліцію. Він приймав участь в слідчих експериментах 21.01 та 20.02.2020, під час яких вказував приблизні відстані, які він запам`ятав після ДТП. Повторний слідчий експеримент з ним був проведений, як йому пояснили, через розбіжності в його показаннях та показаннях обвинуваченого.

Також винуватість ОСОБА_7 підтверджується зібраними в кримінальному провадженні письмовими доказами, в тому числі даними:

- протоколу огляду місця події від 10.11.2019 з фототаблицею, яким зафіксовано огляд місця ДТП поблизу перехрестя вул. Центральна та пров. Другий Центральний в с. Вознесенське Золотоніського району Черкаської області. З протоколу слідує, що: видимість конкретної перешкоди при дальньому освітленні становить 80 м, а при ближньому 41,9м; слідів гальмування не виявлено; зафіксовано розташування трупа ОСОБА_13 на правій стороні проїжджої частини по вул. Центральна та велосипеду марки «Україна» на правій смузі руху лівою стороною на асфальтному покритті; виявлено уламки пластику транспортного засобу. Під час огляду вилучено уламки пластику, шапку, кросівки та велосипед;

- лікарського свідоцтва про смерть № 328 від 11.11.2019 про те, що причиною смерті ОСОБА_13 є зіткнення з легковим автомобілем;

- висновку експерта № 05-8-02/328 від 11.11.2019, відповідно до якого причиною смерті ОСОБА_13 є сполучена травма голови, тулуба та кінцівок, яка ускладнилася розвитком шоку. Враховуючи ступінь розвитку ранніх трупних явищ та відсутність пізніх трупних явищ, смерть настала за 8-24 годин до моменту проведення експертизи трупа в морзі. При проведенні експертизи трупа виявлені наступні тілесні ушкодження: черепно-мозкова травма у вигляді крововиливів під м`які оболонки головного мозку, травматичної екстракції зубів нижньої щелепи, крововиливів в м`які тканини голови, саден, синців та забитих ран на голові; закрита травма тулуба у вигляді забою та ушкоджень обох легень, двосторонніх переломів ребер, деякі із яких із ушкодженням пристінкової плеври, забою серця, розривів лонного та крижово-куприкових з`єднань, ушкоджень печінки, забою обох нирок, перелом 11 грудного хребця із ушкодженням спинного мозку на даному рівні, крововиливу в м`яких тканинах шиї; травма кінцівок у вигляді відкритого перелому кісток лівого передпліччя, закритих переломів обох стегон, відкритих переломів кісток, що формують лівий та правий гомілково-ступневий суглоби, синців, ран, подряпин та саден на кінцівках.

Такі тілесні ушкодження утворилися незадовго до настання смерті від дії твердих тупих предметів або при ударі об такі. Всі вищевказані тілесні ушкодження є складовими сполученої травми голови, тулуба та кінцівок, яка відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Не виключається можливість виникнення тілесних ушкоджень під час дорожньо-транспортної пригоди, за обставин, наведених у постанові слідчого, а також внаслідок переїзду автомобіля через тіло потерпілої. Між отриманою сполученою травмою голови, тулуба та кінцівок та настанням смерті потерпілої існує прямий причинний зв`язок. При судово-токсикологічній експертизі крові група виявлено етанол в кількості 2,38 проміле, що прирівнюється до середнього ступеня алкогольного сп`яніння у живої особи. Не виключається можливість того, що після отримання тілесних ушкоджень потерпіла могла померти на протязі короткого проміжку часу, який обраховується від кількох хвилин до десятків хвилин, а надання своєчасної медичної допомоги, не гарантувало збереження їй життя;

- протоколу огляду місця події від 10.11.2019, яким зафіксовано огляд домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , на території якого виявлено та вилучено автомобіль марки «ВАЗ-2106», 1990 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_7 ;

- протоколу затримання ОСОБА_7 як особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 10.11.2019;

- постанови про визнання речовими доказами від 11.11.2019, за яким автомобіль марки «ВАЗ-2106», 1990 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001027;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 10.02.2020 зі схемою до нього, згідно якого свідок ОСОБА_14 відтворив обставини ДТП, що мала місце 10.11.2019, в тому числі вказав на місце наїзду на потерпілу. Крім того під час слідчої дії встановлені: швидкість руху автомобіля під керуванням ОСОБА_7 , яка складала 60 км/год; місце роз`їзду автомобілів на відстані 23 м від місця зіткнення, після чого шляхом посекундної розтяжки визначено видимість перешкоди у вигляді потерпілої з водійського сидіння автомобіля ВАЗ 21063, що склала 38 м; загальну видимість елементів проїжджої частини, що склала 31 м;

- висновку експерта № 4/693 від 13.12.2019 про те, що до моменту ДТП деталі рульового керування, ходової частини та робочої гальмівної системи автомобіля «ВАЗ-2106» д.н.з. НОМЕР_1 знаходились у працездатному стані. Товщина передніх гальмових дисків не відповідала вимогам підприємства-виробника, тому відповідно до вимог п.31.4.1 а ПДР України, експлуатація транспортного засобу заборонялась. Водій даного автомобіля мав можливість виявити вказані невідповідності шляхом проведення своєчасного технічного огляду;

- висновку експерта № 4/692 від 20.12.2019 про те, що в первинний контакт вступала передня частина автомобіля «ВАЗ-2106», реєстраційний номер НОМЕР_1 , а саме: передній бампер, передній державний номерний знак та права бокова частина велосипеда «Україна», а саме його кермо. Місце зіткнення автомобіля «ВАЗ-2106» та велосипеду «Україна» знаходиться в районі початку утворення подряпин, тобто на смузі руху автомобіля «ВАЗ-2106»;

- висновку експерта № 180/20-23 від 18.02.2020, повторно дослідженого судом апеляційної інстанції, про те, що у даній дорожній обстановці для забезпечення безпеки дорожнього руху водій автомобіля ВАЗ 21063 ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог пп. 12.2, 12.3, 12.4, 12.9.6) Правил дорожнього руху України. У момент виникнення перешкоди для руху водій автомобіля ВАЗ 21063, реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 , рухаючись автомобілем із допустимою швидкістю в населеному пункті 50 км/год., шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди, або мав би технічну можливість зупинити керований автомобіль до пішо¬хода ОСОБА_13 , або мав би технічну можливість зменшити швидкість руху ав¬томобіля на момент контактування з пішоходом до 1 км/год. У даній дорожній обстановці в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, знаходились невідповідності дій водія автомобіля ВАЗ 21063 ОСОБА_7 вимогам пп. 12.3, 12.4, 12.9.6) Правил дорожнього руху України (Том 1, а.п. 243-247).

Будучи допитаним судом першої інстанції експерт ОСОБА_16 повністю підтвердив висновок проведеної ним експертизи № 180/20-23 від 18.02.2020 та пояснив, що експертиза ним проведена на підставі постанови слідчого з урахуванням матеріалів кримінального провадження. Зауважив, що наведених у постанові слідчим даних та наданих матеріалів було достатньо для проведення відповідних розрахунків. Видимість була взята з вихідних даних, вказаних у постанові про призначення експертизи.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції від 01.02.2022 з ухваленням нового вироку про виправдування ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, що не узгоджується з повноваженнями суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги, передбаченими ч. 1 ст. 407 КПК України.

Тому апеляційні вимоги сторони захисту розглядаються в розрізі вимог п. 5 ч. 1 ст. 407 КПК України про скасування вироку щодо ОСОБА_7 і закриття кримінального провадження у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України.

Відповідно до положень Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, вимог ст. 17 КПК України, якою регламентовано принцип презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 20.10.2011 № 12рп/2011 (справа № 1-31/2011) зазначено, що визнаватися допустимими і використовуватись як докази у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини та громадянина у кримінальному процесі й ухвалення законного та справедливого рішення у справі.

Статтею 86 КПК України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Колегія суддів уважає безпідставними посилання сторони захисту про недопустимість як доказу висновку судово-автотехнічної експертизи № 180/20-23 від 18.02.2020 щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди від 10.11.2019, оскільки він не відповідає вимогам п.п. 5, 6 ч. 1 ст. 102 КПК України та не містить матеріали кримінального провадження і методики, які експерт використовував під час дослідження, з огляду на наступне.

З метою усунення недоліків експертизи, на які посилалась сторона захисту під час судового розгляду, в судовому засіданні допитаний експерт ОСОБА_16 , який проводив експертизу № 180/20-23 від 18.02.2020 та надав вичерпні пояснення про матеріали, які ним були використанні під час проведення експертного дослідження і методики, які ним були застосовані.

Зокрема експерт повідомив, що мав достатньо вихідних даних та наданих матеріалів кримінального провадження для проведення експертизи та пояснив, якими законодавчими актами він керувався при її проведенні.

Незважаючи на певну невідповідність висновку судово-автотехнічної експертизи № 180/20-23 від 18.02.2020 положенням п.п. 5, 6 ч. 1 ст. 102 КПК України, яка була усунута судом під час допиту експерта в судовому засіданні, його зміст містить фактичні дані, що є беззаперечними та не викликають сумнівів, він отриманий з дотриманням встановленого законом порядку, має значення для справи, та належить до обставин, що підлягають доказуванню, а тому є належним, достовірним та допустимим.

Те, що під час експертизи № 180/20-23 від 18.02.2020, серед інших матеріалів, приймався до уваги слідчий експеримент за участі свідка ОСОБА_14 від 10.02.2020, а слідчий експеримент проведений з ОСОБА_7 від 21.01.2020 до уваги не приймався, не є підставою для визнання його недопустимим доказом, а наведені висновки в ньому неправильними.

При цьому враховується, що під час судового засідання учасники кримінального провадження, реалізуючи надані їм процесуальні права, дотримуючись принципу змагальності не заявляли клопотань про проведення додаткових чи повторних експертиз в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 .

Посилання захисника на те, що в причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою є порушення пішоходом ОСОБА_13 , яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння середнього ступеня тяжкості, вимог розділу 4 «Обов`язки та права пішоходів» Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306, колегією суддів не приймаються, оскільки спростовуються висновком експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи від 18.02.2020 № 180/20-23 про те, що у дорожній обстановці, в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, знаходились невідповідності дій водія автомобіля ВАЗ 21063 реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 вимогам пп.12.3, 12.4, 12.9б) ПДР України.

Колегія суддів приймає до уваги те, що в діях пішохода ОСОБА_13 , яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння в сидячому положенні на проїзній частині дороги з велосипедом, вбачаються порушення ПДР України, однак відхиляє аргументи сторони захисту про те, що протиправність дій пішохода виключає винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки перебування на проїзній частині дороги пішохода ОСОБА_13 , тобто перешкоди для руху, не позбавляло ОСОБА_7 обов`язку щодо виконання вимог п. 12.3, 12.4, 12.9 б) ПДР України для негайного вжиття заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, тим паче останній мав технічну можливість або зупинити керований автомобіль до місця перебування пішохода або зменшити швидкість руху до мінімальної.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він не побачив потерпілу і здійснив на неї наїзд будучи засліпленим фарами іншого автомобіля, який їхав йому назустріч, до уваги не приймаються, оскільки будь-якими доказами, в тому числі показаннями свідка ОСОБА_14 , який не вказував на проїжджаючий автомобіль, не підтверджені.

Також колегія суддів під час апеляційного розгляду не встановила підстав для визнання недопустимим доказом слідчого експерименту повторно проведеного за участі свідка ОСОБА_14 , де останнім були уточнені дані щодо обставин ДТП, оскільки слідча дія відповідає положенням ст. 240 КПК України щодо мети, підстав та порядку її проведення.

Наявні в протоколі виправлення з «28» на «38» не вказують на його фальсифікацію або внесення даних без відома учасників слідчого експерименту по його закінченню. При цьому враховується, що кожен аркуш протоколу підписаний учасниками слідчої дії, в тому числі свідком ОСОБА_14 , який цим погодив правильність занесених в ньому даних. Крім того відповідно до схеми, долученої до протоколу слідчого експерименту, яка, окрім інших, також підписана свідком ОСОБА_14 та понятими, занесено дані, що підтверджують правильність відстані в 38м.

Щодо доводів захисника про не взяття до уваги при вирішенні питання про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України висновку експерта № 4/98 від 07.02.2020, колегія суддів зазначає наступне.

За клопотанням сторони захисту висновок експерта № 4/98 від 07.02.2020 досліджений судом апеляційної інстанції в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України (Том 1, а.п. 226-231).

Відповідно до даного висновку, у дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди, водій автомобіля ВАЗ 21063 реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 вимогам пп.12.2, 12.3, 12.4 ПДР України. Водій автомобіля ОСОБА_7 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди за наданих вихідних даних, які встановлені під час слідчих експериментів проведених за участю ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_14 при максимально допустимій швидкості руху по умовам видимості елементів проїзної частини, а тим більше, не мав такої можливості і при фактичній швидкості руху 60 км/год, яка зазначена в постанові слідчого про призначення експертизи. У дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди, за зазначених у постанові слідчого вихідних даних, у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, є можливість виявлення водієм ОСОБА_7 пішохода ОСОБА_13 , яка перебувала на проїзній частині, на відстані меншій за відстань, яка необхідна для уникнення наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди.

Колегія суддів погоджується з критичною оцінкою висновку експерта № 4/98 від 07.02.2020 в тій частині, що водій автомобіля ВАЗ-21063 ОСОБА_7 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди, оскільки вихідні дані для проведення вказаної експертизи були надані слідчим з протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_14 від 21.01.2020. При цьому дані протоколу проведення слідчого експерименту з участю обвинуваченого від 21.01.2020 повністю спростовується сукупністю інших доказів, що були досліджені в судовому засіданні, в тому числі висновком експерта № 180/20-23 від 18.02.2020 та протоколом проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_14 , від 10.02.2020, де він уточнив обставини на які вказував під час проведення попереднього слідчого експерименту за його участю та участю обвинуваченого від 21.01.2020.

Відтворені свідком ОСОБА_14 обставини під час проведеного за його участі слідчого експерименту від 10.02.2020 були підтверджені останнім під час його безпосереднього допиту в судовому засіданні, а даних про те, що свідок ОСОБА_14 уточнив певні обставини після проведеного за його участі слідчого експерименту від 21.01.2020 з метою оговорити обвинуваченого або поставити його в невигідне становище, матеріали кримінального провадження не містять.

Крім того з метою надання оцінки даному висновку судом першої інстанції допитаний експерт ОСОБА_17 , який її проводив та пояснив, що у вихідних даних для проведення експертизи не було вказано що до моменту ДТП товщина передніх гальмових дисків автомобіля, яким керував обвинувачений, не відповідала вимогам підприємства-виробника, а тому, відповідно до вимог п.31.4.1 а ПДР України, експлуатація транспортного засобу заборонялася.

Колегія суддів погоджується з доводами сторони захисту про те, що під час судового розгляду судом першої інстанції не було допитано обвинуваченого ОСОБА_7 , а у вироку викладено лише його позицію щодо пред`явленого органом досудового розслідування обвинувачення після оголошення прокурором обвинувального акту в кримінальному провадженні, що фактично є неповнотою судового розгляду.

Разом з цим наведена неповнота судового розгляду усунута під час апеляційного розгляду, шляхом безпосереднього допиту обвинуваченого ОСОБА_7 та оцінки його показань у сукупності з іншими доказами, що були предметом дослідження судом першої та апеляційної інстанції.

Тому у колегії суддів, після допиту обвинуваченого ОСОБА_7 та поновлення його в правах, передбачених ст. 42 КПК України, відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції допущена така неповнота судового розгляду, що призвела до ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення і є обставиною, передбаченою ст. 409 КПК України, для скасування або зміни судового рішення.

Колегія суддів визнає безпідставними посилання сторони захисту про те, що наявними в кримінальному провадженні доказами не доведена винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, оскільки той факт, що ОСОБА_7 після вчинення ДТП за участі потерпілої ОСОБА_13 , розуміючи, що вона перебуває в небезпечному для життя стані, завідомо залишив її без допомоги, що підтверджено: показаннями свідка ОСОБА_14 про те, що водій автомобіля після наїзду на потерпілу, деякий час перебував неподалік місця події, однак з автомобіля не виходив, а потім поїхав, тому саме він викликав працівників поліції та швидкої допомоги; показаннями свідка ОСОБА_15 про те, що коли її чоловік 10.11.2019 повернувся додому, він розповів, що збив людину і про це нікому не повідомляв; висновком експерта № 05-8-02/328 від 11.11.2019, яким встановлена наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_13 , їх характер і локалізацію. Більш того сам обвинувачений ОСОБА_15 в суді апеляційної інстанції вказував на те, що не одразу зрозумів, що збив людину, а таке розуміння прийшло, коли їхав додому, при цьому на місце події він не повернувся і був затриманий працівниками поліції на території власного домоволодіння.

Аналізуючи доводи захисника ОСОБА_10 про те, що в діях обвинуваченого відсутня суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, оскільки ОСОБА_7 не залишав потерпілу в безпорадному стані, так як остання від отриманих тілесних ушкоджень одразу померла, що підтверджується висновком експерта № 05-8-02/328 від 11.11.2019, а будь-які його дії не гарантували б збереження їй життя, колегія суддів виходить з наступного.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 135 КК України завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння, що стосується наслідків, ставлення суб`єкта кримінального правопорушення до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).

Вольовий момент вчинення даного кримінального правопорушення полягає у небажанні суб`єкта надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення кримінального правопорушення можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста, тощо), але на кваліфікацію вони не впливають. Моментом закінчення кримінального правопорушення є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані.

Для кваліфікації кримінального правопорушення не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю чи здоров`ю особи. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого у небезпеці, має нести відповідальність за ст. 135 КК України. В даному випадку також не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному у небезпеці.

Така позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 11.03.2021 (справа № 711/798/18), від 10.03.2021 (справа № 742/1479/19), від 10.11.2020 (справа № 552/6700/17).

Отже, за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин, є повністю доведеним той факт, що ОСОБА_7 після вчинення ДТП, не надавши будь-якої допомоги ОСОБА_13 , яка унаслідок отриманих тілесних ушкоджень її потребувала, не викликав швидку медичну допомогу та працівників поліції і, маючи на меті перешкодити встановленню істини в даній дорожньо-транспортній пригоді, самовільно покинув місце події, залишивши потерпілу у небезпечному для життя стані.

З огляду на наведене доводи сторони захисту про те, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України з посиланням на висновок експерта № 05-8-02/328 від 11.11.2019 про те, що потерпіла від отриманих тілесних ушкоджень одразу померла, а будь-яка допомога не гарантувала б збереження їй життя, є неспроможними з врахуванням того, що для кваліфікації дій за наведеною статтею закону України про кримінальну відповідальність не має значення чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю чи здоров`ю особи, навіть коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини.

Вирішуючі апеляційні вимоги сторони захисту та обвинувачення щодо невідповідності призначеного ОСОБА_18 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення, та його особі, колегія суддів виходить з того, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Покарання, як про це зазначено в положеннях ст. 65 КК України, призначається з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення призначається покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Статтею 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як зазначив Конституційний суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004, покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

При призначенні покарання в даному кримінальному провадженні суд першої інстанції, на виконання загальних засад його призначення та роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які згідно приписів ст. 12 КК України, є нетяжким та тяжким злочином відповідно, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, на спеціальних обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, на утриманні має малолітню доньку 2017 року народження, думку потерпілого, який просив призначити ОСОБА_7 покарання у виді реального позбавлення волі на 5 років, часткове відшкодування завданих злочинними діями збитків, при невстановленні обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, що його обтяжують, обгрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкцій частин статтей КК України за кожне кримінальне правопорушення окремо, а остаточне покарання за їх сукупністю, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на певний строк з додатковим покаранням у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Обставин, що можуть бути визнані пом`якшуючими покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , колегією суддів не встановлено, тому підстав для застосування положень ст. 69 КК України не вбачається.

Ураховуючи наведене вище, форму вини та наслідки вчиненого у виді смерті потерпілої, підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК України покарання, колегія суддів не знаходить, оскільки на її переконання визначене до відбування обвинуваченому остаточне покарання є справедливим, таким, що відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сприятиме його виправленню та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Судом апеляційної інстанції також не вбачається підстав для застосування щодо ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки, з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини, з урахуванням поведінки ОСОБА_7 після вчинення ДТП, що призвела до кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 135 КК України та невідворотності наслідків, що настали від його дій, таке звільнення не буде сприяти досягненню мети покарання в даному кримінальному провадженні.

Дані, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі його характеристики з місця проживання та роботи, які є формальними за змістом, те, що він раніше не судимий, має на утриманні малолітню доньку та частково відшкодував заподіяну шкоду, на що в апеляційній скарзі посилається сторона захисту, було цілком враховано судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання, яке за санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, наближене до мінімального.

Вимоги захисника про необхідність врахування в якості обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, судом апеляційної інстанції визнаються необґрунтованими, такими, що не знайшли свого підтвердження під час судового та апеляційного розгляду.

Відповідно до послідовної практики Верховного Суду, під розкаянням передбачається, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

З наведеного можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково. Хоча він і не заперечив факт спричинення дорожньо-транспортної пригоди внаслідок якої загинула потерпіла, однак повністю заперечив той факт, що наведене сталося з його вини, крім того частково визнав факт залишення потерпілої після ДТП у небезпеці, що ставить під сумнів його щире каяття та не узгоджується з усвідомленням усієї тяжкості вчинених протиправних діянь та обов`язку понести відповідне покарання.

Сам факт часткового відшкодування потерпілому завданої шкоди, на що посилається захисник, не вказує на наявність щирого каяття при відсутності повного визнання ОСОБА_7 своєї провини та даних про те, що він намагався будь-яким чином допомогти потерпілому оговтатись від пережитого, компенсував йому перенесені страждання, чи полегшив душевний біль.

Колегія суддів також вважає, що матеріали кримінального провадження не містять даних, які б вказували на активне сприяння ОСОБА_7 в розкритті злочинів. Те, що обвинувачений брав активну участь у слідчих діях, не охоплюється поняттям «активне сприяння у розкритті злочину», а надання показань та визнання вини під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, яка вже встановлена компетентними органами з інших джерел, також не вказує на наявність такої пом`якшуючої покарання обставини.

Те, що ОСОБА_7 з`являвся до слідчого і суду у зв`язку з чим, через сумлінну поведінку до нього не застосовувався запобіжний захід, на що посилається захисник, також не вказує на його активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Те, що потерпіла ОСОБА_13 перебувала в стані алкогольного сп`яніння та, на думку сторони захисту, порушила обов`язки пішохода, не виключає і не знижує суспільну небезпечність діянь ОСОБА_7 , який, як особа яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, зобов`язаний був вжити усіх заходів для уникнення зіткнення з пішоходом, тому не є підставою для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання.

З тих же підстав колегія суддів визнає безпідставними посилання прокурора на необхідність призначення ОСОБА_7 більш суворого основного покарання за санкцією ч. 2 ст. 286 КК України та у зв`язку з цим остаточного покарання за сукупністю злочинів, оскільки обставини на які сторона обвинувачення посилається в обгрунтування заявлених апеляційних вимог, були предметом перевірки та оцінки судом першої інстанції, що знайшло своє об`єктивне відображення у вироку.

Як зазначалося вище судом у повному обсязі враховані дані, що характеризують особу ОСОБА_7 , позиція потерпілої, а також поведінка обвинуваченого після вчинення ДТП та, за сукупністю злочинів, призначено відповідне покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально.

Колегія суддів визнає необґрунтованими посилання прокурора на те, що обвинуваченим потерпілому не відшкодовано заподіяної злочинами шкоди, оскільки безпосередньо потерпілий ОСОБА_12 під час судового розгляду давав показання про те, що ОСОБА_7 частково відшкодував завдані йому збитки, тобто вживав заходів для компенсації заподіяної шкоди.

Те, що наразі потерпілому ОСОБА_12 не відшкодована моральна шкода, не є підставою для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш суворого покарання.

Висновки суду першої інстанції про залишення цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 до ОСОБА_7 без розгляду у зв`язку з тим, що він не звертався до страховика відповідача та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, з роз`ясненням права на звернення з таким позовом в порядку цивільного судочинства, учасниками судового провадження не оскаржуються, тому, на виконання положень ч. 1 ст. 404 КПК України, колегією суддів не перевіряються.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що вирок районного суду щодо ОСОБА_7 є законним і обґрунтованим, а підстави, передбачені ст. 409 КПК України, в тому числі з наведених в апеляційній скарзі захисника та прокурора обставин, для його скасування чи зміни відсутні.

Керуючись ст. 404, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 01 лютого 2022 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Золотоніської окружної прокуратури ОСОБА_11 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України, а засудженим ОСОБА_7 в той самий строк з моменту отримання її копії.

Головуючий

Судді