ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/671/22 Справа № 202/1624/20 Головуючий у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000133 за апеляційними скаргами прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2021 року, щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Червоний Ранок, Кролевецького району, Сумської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, працюючого водієм у ТОВ «Квітень», який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,-
В С Т А Н О В И Л А:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді позбавлені волі строком на 14 (чотирнадцять) років.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахується з 23 січня 2020 року, запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили судом першої інстанції залишено незмінним.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 30 000 (тридцять тисяч) гривень за рахунок спричиненої майнової шкоди та 200 000 (двісті тисяч) гривень за рахунок спричиненої моральної шкоди.
Вирішено долю речових доказів у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , 23 січня 2020 року, у невстановлені місці та час, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, відчуваючи особисту неприязнь до ОСОБА_12 через її небажання продовжувати з ним близькі відносини, заздалегідь узяв у невстановленому місці ніж, з метою скоєння умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, а саме ОСОБА_12 , та прийшов до будинку АДРЕСА_2 , де ОСОБА_12 проживала. Підійшовши до вказаного будинку, обвинувачений ОСОБА_7 став очікувати неподалік від під`їзду на появу ОСОБА_12 .
Так, 23 січня 2020 року близько о 17 години 50 хвилин обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , де між ними виник словесний конфлікт з приводу їх відносин. Далі, обвинувачений ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на скоєння вбивства ОСОБА_12 , маючи при собі заздалегідь заготовлений ніж, вирішив його використати для скоєння ним умисного особливо тяжкого злочину - вбивства людини. Так, обвинувачений ОСОБА_7 , знаходячись у безпосередній близькості до ОСОБА_12 , стоячи до останньої обличчям на відстані витягнутої руки, розуміючи небезпеку і протиправність свого злочинного діяння, а також передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті останньої та бажаючи їх настання, діючи умисно, розраховуючи на свою фізичну силу, використовуючи фактор раптовості, усвідомлюючи, що в ділянці шиї розташовані життєво важливі органи, завдав один удар взятим в праву руку ножем в ділянку шиї з лівої сторони, спричинивши останній, тілесне ушкодження у вигляді колото-різаного поранення шиї, ліворуч, з ушкодженням глибоких та поверхневих судин і ускладнилася гострою крововтратою, внаслідок чого настала смерть ОСОБА_12 .
Таким чином, дії обвинуваченого ОСОБА_7 виразилися у умисному вбивстві, тобто в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, тобто у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 115 КК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення покарання, ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 15 років. В іншій частині вирок просить залишити без змін.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що з урахуванням обставин кримінального правопорушення, встановлених на стадії слідства та перевірених у суді першої інстанції, показів свідків, як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, характеристики обвинуваченого, позиції обвинуваченого щодо фактичного невизнання вини протягом усього судового розгляду кримінального провадження, нещирість обвинуваченого при дачі свідчень, навмисне перекручування їм фактичних обставин, свідчить про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_7 каяття у скоєному ним злочину, зневажливе ставлення до життя іншої особи та про його підвищену соціальну небезпеку, не усвідомленням обвинуваченим підвищеної небезпеки його діянь, а як наслідок, неможливості виправлення без тимчасової ізоляції від суспільства, думки потерпілого щодо міри покарання, судом, всупереч даним обставинам, було призначено обвинуваченому покарання, що в даному випадку не відповідає усім обставинам справи.
Вважає, що законним, справедливим і таким, що сприятиме перевихованню та попередженню вчиненню нових кримінальних правопорушень і відповідатиме співмірносгі вчиненого ОСОБА_7 діяння, необхідним та достатнім покаранням для його виправлення буде покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 просить вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що жодень з доказів, прямо не вказує на ОСОБА_7 , як на особу, що вчинила злочин. Покази допитаної у суді потерпілої ОСОБА_9 явно не носять об`єктивний та безсторонній характер.
Вказує на те, що покази свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що безпосередньо були на місці пригоди, не вказують на ОСОБА_7 як на того, хто вчинив злочин.
Зазначає про те, що у протоколі впізнання від 14 лютого 2020 року свідка ОСОБА_15 перед впізнанням не вказано, за якими саме прикметами він може впізнати чоловіка, якого бачив, в той же час, далі вказано, що впізнає за загальними рисами обличчя, на обличчі зморшки.
Акцентує увагу на тому, що стороною захисту заявлялось клопотання про виклик понятих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , з метою встановлення обставин вилучення одягу ОСОБА_7 , однак у цьому клопотанні судом було відмовлено.
Вказує на те, що виникає сумнів щодо того, яким чином сліди крові потрапили на одежу ОСОБА_7 і чи потрапили вони на одежу під час вбивства ОСОБА_12 або потрапили пізніше.
Зазначає про те, що докази, які наведені у вироку суду, ніяким чином не кореспондуються один з одним, а мають місце лише припущення, недопустимі доказі та сумніви, що не могли бути покладені у обґрунтування вироку.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження закрити. Заходи забезпечення кримінального провадження скасувати.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що були істотно порушені вимоги кримінального процесуального закону.
Вказує на те, що при обшуку за місцем проживання всупереч зазначеним вимогам в протоколі обшуку не було зазначено та не конкретизовано, де саме вилучено речові докази.
Зазначає про те, що клопотання про неприпустимість такого доказу, як протокол обшуку від 23 січня 2020 року судом задоволено не було.
Звертає увагу суду на те, що жоден письмовий доказ не свідчить про те, що кримінальне правопорушення здійснив саме ОСОБА_7 , крім показів свідка ОСОБА_15 , який є зацікавленою особою по даній справі.
Акцентує увагу на тому, що протокол обшуку особи проводив оперуповноважений ОСОБА_18 , в той час як цей працівник правоохоронних органів не є слідчим, а припис ч. 1 ст. 236 КПК України, не передбачає можливості виконувати зазначену слідчу дію іншими особами крім слідчого чи прокурора.
Вказує на те, що у протоколі обшуку особи не зазначено захисника, хоча він з`явився на виконання вимог ст. 208 КПК України, однак у протоколі обшуку його підпису немає, хоча ОСОБА_7 заявляв клопотання щодо надання йому правової допомоги.
Зазначає, що заявляв клопотання про виклик свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які брали участь як поняті під час обшуку особи від 24 січня 2020 року, з можливістю надати стороні захисту ставити їм питання речових доказів, які були вилучені під час проведення обшуку, однак це клопотання суд залишив без задоволення.
Звертає увагу на те, що під час пред`явлення особи для впізнання ОСОБА_19 впізнав ОСОБА_7 , однак не було конкретизовано, за якими саме конкретними ознаками він його впізнав, окрім лише одної ознаки, а саме зморшки на обличчі.
Вказує на те, що згідно протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 , нібито, показують місце злочину, де це було, та як завдавались удари обвинуваченим потерпілій. Однак надалі, в ході судового судового засідання, ОСОБА_7 говорив, що його змусили співробітники поліції дати такі свідчення, коли завдавали тілесних ушкоджень і змусили себе обговорити. Протокол проведення слідчого експерименту спростовується та підтверджує слова ОСОБА_7 , що він не міг завдати таких ударів, як він показував і це підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 173/152е.
Висновки щодо доведеності вини ОСОБА_7 суд першої інстанції обґрунтував показами свідка ОСОБА_19 , в той час, як його показання, які були надані в ході досудового слідства та у суді, протирічать показанням інших свідків та матеріалам справи.
Звертає увагу на висновки судових експертиз, які проводились у рамках даного кримінального провадження, а саме при судово-імунологічному дослідженні групи крові з трупа ОСОБА_12 від 05 лютого 2020 року групу крові не встановлено через гнильні пошкодження, у висновку експерта № 173/79е від 24 лютого 2020 року, група крові не встановлена.
Зазначає про те, що було порушено послідовність призначення та проведення експертиз. Надані на дослідження куртка та спортивні штани обвинуваченого ОСОБА_7 були попередньо піддані судово-імунологічному дослідженню та судово-медичному генетичному дослідженню. В той час як проведені раніше зазначені експертизи предметів одягу, супроводжувались змивами, вилученням зразків матерії з місць локалізації плям крові, що призвело до змін первинного виду слідів, а в деяких випадках до повного їх знищення.
Також вказує на те, що допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_20 підтвердив те, що 23 січня 2020 року бачив обвинуваченого ОСОБА_7 в період з 19:30 год. до 20:30 год.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження відносно нього закрити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що досудовий та судовий розгляд проводився упереджено, необ`єктивно, та викликав сумніви щодо справедливості досудового та судового розсілдування.
Вказує на те, що під час розгляду кримінального провадження допускались порушення вказаних вимог чинного законодавства, міжнародних стандартів, щодо здійснення правосуддя, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.
Зазначає, що на досудовому розслідуванні підроблювались протоколи, постанови, експертизи, виправлялись дати та час події, змінювались покази свідків, які в суді давали інші свідчення. Також вказує на те, що протокол впізнання свідком ОСОБА_15 підроблений. Акцентує увагу на тому, що свідку завчасно було повідомлено, під яким номером буде обвинувачений. Вказує, що суд першої інстанції протокол впізнання особи до уваги не беруть, а на не співпадіння показів не зважають.
Вказує на те, що в протоколі допиту свідка ОСОБА_21 стоять різні підписи, а також те, що він неодноразово письмово заявляв клопотання про виклик свідка ОСОБА_21 та про визнання його свідчень неприпустимими доказами.
Зазначає, що протокол затримання особи не підписував, а копію протоколу не надавали, а також не була вручена копія повідомлення про підозру.
Вказує на те, що затримання підозрюваного ОСОБА_7 відбувалося з порушенням вимог п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 208 КПК України.
Зазначає про те, що в суді першої інстанції заявляв про незаконність арешту без будь-яких доказів його вини, але суд на ці доводи не звертав уваги.
Акцентує увагу на тому, що в протоколі допиту підозрюваного вказував, що покази буде надавати після спілкування зі своїм захисником.
Також вказує на те, що досудове розслідування проводилось з порушенням ч. 3 ст. 214 КПК України.
Вказує на те, що обшук особи проводився без понятих, та в ньому підроблені підписи понятих та його підпис, а також те, що протокол обшуку квартири було проведено з порушенням вимог ч. ч. 1, 3 ст. 233 КПК України. Також зазначає про те, що прокурор ОСОБА_22 не зміг пояснити чому не було понятих при обшуку.
Зазначає про те, що йому не надавалась можливість реалізувати його право доказування невинуватості, оскільки коли він підіймав руку з проханням надати йому слову, колегія суддів це ігнорувала.
Вказує на те, що вирок Індустріального районного суду щодо нього від 01 грудня 2021 року викликає великі сумніви у справедливості, проводився упереджено, необ`єктивно, а також зазначає, що протоколи судових засідань були підроблені.
Також зауважує на тому, що безпосередньо досліджені докази судом першої інстанції спотворені, неправдиві, підроблені та необ`єктивні.
Зазначає про те, що цивільний позов складений невідомо ким, та на ньому стоїть невідомий підпис.
Вказує на те, що свідок ОСОБА_13 не був свідком події, а в суді не міг повторити те, що йому наказали говорити, а на досудовому розслідуванні два рази міняв покази. Зазначає, що йому було відмовлено щодо виклику свідка ОСОБА_13 для додаткового допиту.
Зауважує на тому, що суд першої інстанції зазначив у вироці суду інші показі свідка ОСОБА_21 , аніж він надавав. Також зазначає, що йому було відмовлено щодо виклику свідка ОСОБА_21 та його додаткового допиту з обов`язковою присутністю потерпілої ОСОБА_9 для додаткового допиту.

Позиції учасників судового провадження.
Захисник та обвинувачений в судовому засіданні підтримали апеляційні скарги сторони захисту і з підстав, викладених в скаргах, просили їх задовольнити, вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження.
Потерпіла в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу прокурора, заперечувала проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту.
Прокурор в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, а апеляційну скаргу сторони обвинувачення просила задовольнити.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як вбачається з вироку, вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі, встановивши правильно фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, проаналізував та дослідив усі докази по справі, а тому дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Тому, доводи апеляційних скарг сторони захисту про недоведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_12 є необґрунтованими на підставі належних, достовірних та допустимих доказів.
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 в умисному вбивстві, підтверджуються сукупністю доказів, які наявні в матеріалах справи, а саме протоколом обшуку особи від 24 січня 2020 року, висновком судово-імунологічної експертизи № 142/1 від 28 лютого 2020 року, висновком судової молекулярно-генетичної експертизи № 863 від 22 грудня 2020 року, та яким під час розгляду в суді першої інстанції, було надано належну оцінку.
Відповідно до матеріалів провадження, в ході проведення обшуку обвинуваченого ОСОБА_7 24 січня 2020 року, під час якого був присутній захисник ОСОБА_23 , про що свідчить його підпис, у обвинуваченого ОСОБА_7 було виявлено та вилучено зимову куртку, спортивні штани, на яких при дослідженні була виявлена кров людини, та відповідно до висновку судово-імунологічної експертизи № 142/1 від 28 лютого 2020 року одержаний результат, не виключає можливості походження слідів крові на куртці та спортивних штанах вилучених у ОСОБА_7 , від потерпілої ОСОБА_12 , крові якої властиві обидва виявлені в слідах антигена В і Н.
Як вбачається з висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 863 від 22 грудня 2020 року із слідів крові на чоловічій куртці темно-синього кольору, вилученій 24 січня 2020 року під час обшуку ОСОБА_7 , отримані препарати ДНК жіночої генетичної статі, встановлені їх генотипи, із слідів з кров`ю на чоловічих спортивних штанях чорного кольору зі смужками білого кольору по боках, вилучених 24 січня 2020 року під час обшуку ОСОБА_7 , отримані змішані препарати ДНК жіночої і чоловічої генетичної статі з переважанням жіночої ДНК, встановлені їх генотипи. Проведений молекулярно-генетичний порівняльний аналіз виявив співпадання генотипу слідів крові на куртці з генотипом потерпілої ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неспівпадання з генотипом обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Як наслідок, проведений молекулярно-генетичний порівняльний аналіз виявив співпадання переважаючого генотипу в змішаних з кров`ю слідах на спортивних штанах з генотипом потерпілої ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та мінорного генотипу в цих слідах з генотипом обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ДНК цих слідів крові може походити від потерпілої ОСОБА_12 з ймовірністю не менше 99,9999975%.
Дані докази повністю узгоджуються з показами допитаного в суді першої інстанції експерта ОСОБА_24 , яка підтримала висновок експертизи № 142/1 від 28 лютого 2020 року, та пояснила в суді першої інстанції про те, що вказаною експертизою було встановлено, що відповідно до зразків крові, які були виявлені на одежі обвинуваченого ОСОБА_7 , вилученої під час його обшуку 24 січня 2020 року, не виключає походження від потерпілої ОСОБА_12 .
Тому, вищевикладені докази спростовують доводи захисника ОСОБА_8 , про те, що не було встановлено, що на одежі обвинуваченого ОСОБА_7 , яку вилучили у нього 24 січня 2020 року під час обшуку особи, була кров саме ОСОБА_12 .
Доводи захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_11 про те, що було порушено послідовність призначення та проведення експертиз, а надані на дослідження куртка та спортивні штани обвинуваченого ОСОБА_7 були попередньо піддані судово-імунологічному дослідженню та судово-медичному генетичному дослідженню, в той час як проведені раніше зазначені експертизи предметів одягу, супроводжувались змивами, вилученням зразків матерії з місць локалізації плям крові, що призвело до змін первинного виду слідів, а в деяких випадках до повного їх знищення, а також про те, що взагалі не зрозуміло яким чином сліди крові потрапили на одежу ОСОБА_7 і чи потрапили вони на одежу під час вбивства ОСОБА_12 або потрапили пізніше, не знайшли свого підтвердження, оскільки зазначені доводи перевірялись судом першої інстанції та за клопотанням сторони захисту судом першої інстанції було призначено судово-медичну експертизу речових доказів, в якій були поставлені питання, про характер та механізм утворення плям крові людини, що не просочують тканину, на одежі, вилученій у обвинуваченого ОСОБА_7 24 січня 2020 року та щодо того, чи могли ці сліди крові бути нанесені на одяг ОСОБА_7 через годину і більше від моменту смерті потерпілої штучним шляхом, про що в матеріалах кримінального провадження наявний відповідний висновок судово-медичної експертизи речових доказів № 321-МК від 06 квітня 2021 року.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи речових доказів № 321-МК від 06 квітня 2021 року, зазначено, що на дослідження були надані куртка та спортивні штани, які були вилучені під час обшуку особи у обвинуваченого ОСОБА_7 24 січня 2020 року, які були попередньо піддані судово-імунологічному дослідженню (Висновок експерта № 142/1 від 2020 року) та судово-медичному генетичному дослідженню (Висновок експерта № 863 від 2020 року). Оскільки проведені раніше зазначені експертизи предметів одягу, супроводжувались змивами, вилученням зразків матеріалу з місць локалізації плям крові, то це призвело до зміни первинного виду слідів, а деяких випадках до повного їх знищення. А тому за цих обставин, з причин відсутності об`єктивних судово-медичних діагностичних ознак, виявлені рештки слідів крові були віднесені по виду до елементарних слідів, а саме плям, визначення характеру яких, встановлення динаміки і обставин їх утворення не можливе.
Дані факти, також були підтверджені експертом ОСОБА_25 , який в суді першої інстанції пояснив, що просочування є один із видів утворення слідів, яким саме чином вони утворились при проведенні експертизи встановити не надалось можливим, оскільки об`єкти дослідження були раніше піддані імунологічному та генетичному дослідженню.
Тому, доказів щодо наявності перенесення слідів крові співробітниками правоохоронних органів в ході досудового розслідування захисниками надано не було, а з приводу фальсифікації доказів із скаргою до відповідних органів сторона захисту не зверталась.
Тому, доводи захисників щодо фальсифікації доказів з приводу плям крові на одежі ОСОБА_7 суд апеляційної інстанції розцінює, як спосіб захисту з метою уникнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відповідальності за скоєний злочин.
Щодо доводів захисника ОСОБА_8 про те, що під час проведення досудового розслідування було порушено послідовність призначення та проведення експертиз слідів крові, які були виявлені на одязі обвинуваченого ОСОБА_7 то вони не можуть бути прийняті до уваги.
Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 40 КПК України слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.
Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності.
Доводи обвинуваченого про те, що його обшук проводився без понятих, та в ньому підроблені підписи понятих та його підпис, не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне. 24 січня 2020 року було здійснено обшук обвинуваченого ОСОБА_7 в присутності понятих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , захисника ОСОБА_23 та обвинуваченого ОСОБА_7 , про що свідчать їх підписи в протоколі обшуку особи. Також в ході проведення обшуку ОСОБА_7 не надходило зауважень та доповнень, а захисником не зазначалось про будь-які порушення під час проведення обшуку обвинуваченого та відсутність понятих (а. с. 73-74, т. 3). Тому, з огляду на викладене, дані доводи не можуть бути прийнятим судом апеляційної інстанції до уваги.
Доводи захисника ОСОБА_8 щодо невідповідності протоколу затримання обвинуваченого критеріям зазначеним в законі та обвинуваченого ОСОБА_7 щодо того, що він не підписував протокол затримання, а також те, що затримання обвинуваченого відбулось з порушенням вимог КПК України, спростовується наявним в матеріалах кримінального провадження протоколом затримання особи.
Згідно ч. 5 ст. 208 КПК України, про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, обов`язково складається протокол, в якому, крім відомостей, передбачених статтею 104 цього Кодексу, зазначаються: місце, дата і точний час (година і хвилини) затримання відповідно до положень статті 209 цього Кодексу; підстави затримання; результати особистого обшуку; клопотання, заяви чи скарги затриманого, якщо такі надходили; повний перелік процесуальних прав та обов`язків затриманого. Протокол про затримання підписується особою, яка його склала, і затриманим. Копія протоколу негайно під розпис вручається затриманому та надсилається прокурору.
Відповідно до протоколу затримання обвинуваченого ОСОБА_7 від 23 січня 2020 року (а. с. 71-72 т. 3), вищезазначені норми кримінального процесуального законодавства були виконані, під час затримання особи, в порядку ч. 4 ст. 208 КПК України, був присутній захисник ОСОБА_23 , про що свідчить доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 23 січня 2020 року та його підпис в зазначеному протоколі, обвинуваченим ОСОБА_7 в документі було чітко зазначено про те, що він з протоколом ознайомлений про що свідчить його підпис, який присутній в протоколі, а тому апеляційний суд вважає доводи щодо того, що протокол затримання обвинуваченого було складено з порушеннями такими, що не знайшли свого підтвердження.
Твердження обвинуваченого про те, що йому не було вручена копія повідомлення про підозру, не знайшла свого підтвердження з огляду на наступне. З повідомлення про підозру (а. с. 76-78 т. 3), яке міститься в матеріалах кримінального провадження, чітко вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 в присутності захисника ОСОБА_23 24 січня 2020 року отримав повідомлення про підозру, що засвідчено власноруч ОСОБА_7 і його захисником ОСОБА_23 (а. с. 76-78 т. 3).
Також, судом першої інстанції було досліджено ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2020 року, згідно якої судове засідання, в ході якого вирішувалось питання про обрання запобіжного заходу відбувалось 24 січня 2020 року за участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників ОСОБА_23 та ОСОБА_11 , а тому твердження обвинуваченого щодо невручення йому повідомлення про підозру є необґрунтованими.
Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 про те, що обшук квартири за місцем мешкання обвинуваченого ОСОБА_7 було проведено з порушенням вимог ч. ч. 1, 3 ст. 233 КПК України, слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 23 січня 2020 року було проведено обшук за місцем мешкання обвинуваченого ОСОБА_7 в присутності двох понятих, в ході якого було вилучено чоловічі джинси, водійське посвідчення на ім`я ОСОБА_26 , два мобільні телефони, чоловічу куртку, поліетиленові рукавички та три кухонні ножі, про що зазначено в протоколі обшуку, який підписано двома понятими (а. с. 31-39 т. 3).
Після обшуку, 24 січня 2020 року слідчий ОСОБА_27 за погодженням з прокурором ОСОБА_10 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про надання дозволу на проведення обшуку (а. с. 42-44 т. 3).
Ухвалою від 29 січня 2020 року було задоволено клопотання слідчого ОСОБА_27 про надання дозволу на проведення обшуку квартири (а. с. 45-47 т. 3).
Отже, зважаючи на те, що порушень передбаченого законом порядку проведення обшуку квартири у цьому кримінальному провадженні встановлено не було, тому в цьому випадку, всупереч доводам сторони захисту, немає жодних підстав вважати, що обшук квартири в якій мешкав обвинувачений ОСОБА_7 , було проведено з порушенням вимог ч. ч. 1, 3 ст. 233 КПК України.
Крім того причетність обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненому ним інкримінованому злочині підтверджується показами свідка ОСОБА_21 надані в судовому засіданні.
Свідок ОСОБА_21 в ході судового розгляду в суді першої інстанції пояснив, що 23 січня 2020 року бачив сварку між чоловіком та жінкою. В ході конфлікту жінка розвернулась, а чоловік почав тікати та пробіг повз нього. Свідок ОСОБА_21 стверджував, що вказаним чоловіком був обвинувачений ОСОБА_7 . Також бачив, як жінка почала присідати та у неї йшла кров.
Окрім цього дані покази свідка ОСОБА_21 , повністю узгоджуються з показами свідка ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_14 , які підтвердили, що бачили обставини вчинення злочину, про які зазначав свідок ОСОБА_21 .
Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції пояснив, що 23 січня 2020 року близько 17 год. 50 хв. бачив чоловіка та жінку, які сварились. Після чого чоловік намагався забрати в жінки сумку, після чого вони почали штовхатись, а потім чоловік почав тікати. Після чого до свідка ОСОБА_13 підбігла ОСОБА_12 та повідомила, що чоловік вдарив її ножем та попрохала викликати швидку допомогу.
Відповідно до пояснень, які були надані ОСОБА_14 в суді першої інстанції, то він 23 січня 2020 року почув крики, та побачив вдалині силует чоловіка та дівчини, а коли підійшов ближче то почув, що дівчина кликала на допомогу та кричала, що їй нанесли удар ножем, а коли підбіг до неї побачив, що це була ОСОБА_12 .
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 під час допиту в суді першої інстанції були приведені до присяги, а також попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, а тому апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції з того приводу, що відсутні підстави, які б викликали сумніви у їх поясненнях.
Крім того, пояснення свідка ОСОБА_21 надані в судовому засіданні повністю узгоджуються з поясненнями, які він надавав під час проведення впізнання 14 лютого 2020 року та пояснив, що за його участю відбувалось впізнання особи обвинуваченого, в ході якого він вказав на ОСОБА_7 як на особу, яка 23 січня 2020 року тікала після конфлікту від жінки, внаслідок якого обвинувачений заподіяв їй тілесні ушкодження, а тому підстав сумніватись в достовірності показань свідків немає, оскільки вони є логічними, послідовними та узгоджуються між собою.
Щодо доводів сторони захисту про те, що протокол впізнання свідком ОСОБА_21 підроблений, а також про те, що він не зміг чітко вказати за якими саме рисами зможе впізнати обвинуваченого, то слід зазначити наступне.
Як вбачається зі змісту ч. ч. 1, 3 ст. 228 КПК України перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.
Особі, яка впізнає, пропонується вказати на особу, яку вона має впізнати, і пояснити, за якими ознаками вона її впізнала.
Порушень зазначених вимог закону під час проведення впізнання, яке було проведено 14 лютого 2020 року та в ході якого свідок ОСОБА_21 впізнав обвинуваченого ОСОБА_7 , судом виявлено не було.
Так відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання від 14 лютого 2020 року, перед пред`явленням особи для впізнання у свідка ОСОБА_21 було попередньо з`ясовано чи може свідок впізнати особу, яка вчинила умисне вбивство 23 січня 2020 року, опитав про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких він бачив цю особу. Після чого слідчим було запропоновано обвинуваченому ОСОБА_7 зайняти будь-яке місце серед інших осіб, у відсутності свідка ОСОБА_21 . Свідок ОСОБА_21 чітко вказав на особу ОСОБА_7 за загальними рисами обличчя, а саме за зморшками на обличчі та зазначив за яких обставин бачив обвинуваченого. Також свідок був належним чином попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів (а. с. 109-115 т. 3).
Під час проведення впізнання ані у обвинуваченого ОСОБА_7 , ані у захисника ОСОБА_11 , який приймав участь в проведенні впізнання обвинуваченого, зауважень не було, тому колегія суддів приходить до висновку, що процедура пред`явлення особи для впізнання, була проведена належним чином, з дотриманням всіх вимог передбачених кримінальним процесуальним кодексом, а тому доводи сторони захисту про те, що свідок ОСОБА_21 не зміг чітко вказати за якими саме рисами він зможе впізнати обвинуваченого, є невмотивованими.
Щодо доводів захисника ОСОБА_8 стосовно того, що його клопотання про повторний допит свідка ОСОБА_21 судом першої інстанції безпідставно не було задоволено то слід зазначити, що свідок ОСОБА_21 був допитаний в судовому засіданні в присутності захисника ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які мали змогу ставити свідку ОСОБА_21 питання та скористались своїм правом в повному обсязі, а тому на думку колегії суддів доводи щодо необхідності повторного допиту свідку ОСОБА_21 не заслуговують на увагу.
Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що при обшуку за місцем проживання обвинуваченого 23 січня 2020 року всупереч вимогам кримінального процесуального законодавства, в протоколі обшуку не було зазначено та не конкретизовано, де саме вилучено речові докази, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки спростовуються протоколом обшуку квартири від 23 січня 2020 року, в якому чітко зазначено в яких саме кімнатах та які речі були вилучені, а саме: в спальній кімнаті було виявлено та вилучено чоловічі джинси синього кольору та водійське посвідчення на ім`я ОСОБА_7 ; у вітальній кімнаті було виявлено та вилучено два мобільні телефони; у прихожій було виявлено та вилучено чоловічу куртку; на кухні було виявлено та вилучено поліетиленові рукавички та три кухонні ножі (а. с. 31-39 т. 3).
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції було надано належну оцінку стосовно того, що стороною захисту було заявлено клопотання про визнання недопустимим протоколу обшуку квартири, та під час перевірки ці доводи не знайшли свого підтвердження в суді першої інстанції, оскільки протокол обшуку квартири було складено за результатами проведення відповідних слідчих дій, згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, передбаченими ст. ст. 233, 234, 236 КПК України та був підписаний учасниками без зауважень та доповнень, а тому апеляційний суд в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції щодо належності та допустимості такого доказу, як протокол обшуку квартири в якій мешкав обвинувачений ОСОБА_7 .
Твердження сторони захисту щодо того, що протокол обшуку особи проводив оперуповноважений ОСОБА_18 , в той час як цей працівник правоохоронних органів не є слідчим, а припис ч. 1 ст. 236 КПК України, не передбачає можливості виконувати зазначену слідчу дію іншими особами крім слідчого чи прокурора, то з цього приводу слід зазначити наступне.
Так, як вбачається з протоколу затримання ОСОБА_7 від 23 січня 2020 року (а. с. 71 т. 3), затримання обвинуваченого проводила слідчий СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_28 , в ході якого, проведення обшуку обвинуваченого ОСОБА_7 було доручено працівникам СКП Індустріального ВП, а згідно протоколу огляду речей від 05 березня 2020 року (а. с. 193 т. 3), вказано, що оперуповноважений СКП Індустріального ВП ОСОБА_18 проводив зазначену слідчу дію на підставі доручення слідчого СВ Індустріального ВП ОСОБА_28 , та на підстави ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_29 , про тимчасовий доступ до речей і документів.
Колегія суддів вважає, що під час проведення обшуку обвинуваченого ОСОБА_7 та огляду речей вилучених під час обшуку особи, порушень кримінального процесуального законодавства не було, а вимоги закону були дотримані в повному обсязі, а тому доводи сторони захисту щодо незаконного проведення обшуку обвинуваченого ОСОБА_7 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо доводів сторони захисту стосовно неналежного проведення слідчого експерименту, а також доводів про те, що під час проведення слідчого експерименту на нього здійснювався тиск з боку правоохоронних органів, то судом першої інстанції стосовно цього було надано належно оцінку, з якою апеляційний суд погоджується в повній мірі.
З цього приводу слід зазначити наступне, що слідчий експеримент з обвинуваченим ОСОБА_7 було проведено за участю захисника ОСОБА_11 , який представляв інтереси обвинуваченого ОСОБА_7 як на стадії досудового розслідування, так і під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Під час слідчого експерименту обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що 23 січня 2020 року приблизно о 17 годині 50 хвилин він прийшов до ОСОБА_12 та в них виник конфлікт, при цьому обвинувачений зазначив про те, що в правій руці тримав ніж. Під час конфлікту ОСОБА_12 намагалась подряпати йому обличчя, після чого відійшла від нього на декілька кроків та промовила чоловіку, що стояв неподалік, щоб той викликав швидку, а обвинувачений після цих слів пішов, та зазначив, що крові на ОСОБА_12 він не бачив. Таким чином обвинувачений ОСОБА_7 під час слідчого експерименту не зазначав, що він наносив ОСОБА_12 удари ножем.
Протокол слідчого експерименту було підписано як обвинуваченим, так і його захисником, при цьому жодних заперечень та зауважень з приводу невідповідності проведення слідчого експерименту вимогам закону та про тиск на обвинуваченого з боку працівників правоохоронних органів ані від обвинуваченого ОСОБА_7 , ані від захисника ОСОБА_11 не надходило. З приводу того, що на обвинуваченого ОСОБА_7 здійснювався тиск зі сторони правоохоронних органів, захисником ОСОБА_11 не було зроблено жодного звернення до відповідних органів, та не було надано жодних належних та допустимих доказів в суді першої інстанції.
Крім того в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 не зазначав про те, що пояснення під час проведення слідчого експерименту він надавав під тиском працівників поліції, а лише пояснив, що під час проведення слідчого експерименту він розповів про події, які мали місце напередодні вбивства ОСОБА_12 , а саме 20 січня 2020 року в ході його сварки з ОСОБА_12 .
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що покази свідка ОСОБА_20 який під час судового розгляду зазначив про те, що він бачив обвинуваченого ОСОБА_7 23 січня 2020 року в автобусі близько 19 години 30 хвилин ніяким чином не спростовують сукупність доказів по кримінальному провадженню, здобутих органом досудового розслідування та безпосередньо досліджених судом першої інстанції щодо скоєння вбивства ОСОБА_12 за обставин, що мали місце близько 17 години 50 хвилин 23 січня 2020 року та не свідчать про непричетність обвинуваченого ОСОБА_7 до вбивства потерпілої ОСОБА_12 .
Окрім того, той факт що між обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_12 були напружені відносини, постійно виникали конфлікти, а також те, що обвинувачений ОСОБА_7 переслідував ОСОБА_12 , погрожував їй вбивством та агресивно себе поводив по відношенню до ОСОБА_12 знайшли своє підтвердження в суді першої інстанції, відповідно до пояснень потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_30 .
Так потерпіла ОСОБА_9 в суді першої інстанції пояснила, що між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 відбувались сварки і конфлікти, в ході яких останній її ображав нецензурною лайкою та принижував. Також зазначала про те, що напередодні вбивства, обвинувачений ОСОБА_7 приходив за місцем мешкання ОСОБА_12 , стукав їм у вікна, лаявся нецензурною лайкою та погрожував вбити її доньку. Після чого ОСОБА_12 вийшла на вулицю до обвинуваченого ОСОБА_7 та між ними відбувся конфлікт в ході якого обвинувачений штовхав її та хапав за одяг.
Дані покази в повній мірі узгоджуються з показами свідка ОСОБА_30 , яка в суді першої інстанції пояснила про те, що протягом січня 2020 року ОСОБА_12 неодноразово повідомляла про те, що обвинувачений ОСОБА_7 погрожував ОСОБА_12 вбивством та переслідував її. Також повідомила про те, що один раз у її присутності у обвинуваченого ОСОБА_7 та ОСОБА_12 була сварка, в ході якої обвинувачений кричав на ОСОБА_12 та принижував її.
Таким чином, що стосується зазначених судом доказів у їх сукупності, колегія суддів не сумнівається у їх належності та допустимості, вважає їх достатніми і приходить до висновку, що вину ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні доведено поза розумним сумнівом.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, відповідає доказам, які були предметом дослідження в судовому засіданні, та які суд поклав в основу обвинувального вироку, за вказаних у вироку обставин та кваліфікація його дій ґрунтується на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених судом доказах, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного покарання, то апеляційний суд не погоджується з ними, та вважає, що судом першої інстанції було призначено покарання, яке за своїм розміром є справедливим з огляду на наступне.
За змістом ст. ст. 50, 65 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Суд призначає покарання, зокрема відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
В силу ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, за доводами апеляційної скарги прокурора, колегія суддів виходить з того, що згідно з вимогами ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, обставину, що обтяжує покарання, а саме вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, що було підтверджено відповідною довідкою головного лікаря КП Обласний медичний психіатричний центр з лікування залежностей зі стаціонаром ДОР, згідно якої при огляді ОСОБА_7 24 січня 2020 року було виявлено 2,95 проміле алкоголю у сечі, також те, що пом`якшуючі обставини в ході судового розгляду судом першої інстанції встановлені не були.
Тому, суд апеляційної інстанції погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання в межах санкцій ч. 1 ст. 115 КК України, повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, його конкретним обставинам та наслідкам, особі обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем мешкання та роботи характеризується задовільно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а тому саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобіганню скоєнню нових кримінальних правопорушень.
Отже, на переконання колегії суддів, суд обґрунтовано дійшов до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства протягом визначеного судом строку, а тому призначене покарання за своїм видом і розміром слід вважати справедливим, та підстави для скасування вироку в частині призначеного покарання через м`якість, про що йдеться в апеляційній скарзі прокурора, апеляційним судом не встановлено.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг у провадженні є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а вирок суду є законним, обґрунтованим, належним чином вмотивованим і справедливим та відповідає меті покарання.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2021 року, щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той самий строк, з моменту вручення йому копії судового рішення.
Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4