Справа №592/881/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1097/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Сексуальне насильство
УХВАЛА
Іменем України

05 вересня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у закритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/881/21 за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 15.07.2022 про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисників адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою змінити її підзахисному запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт з покладанням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК, у тому числі і носити електронний засіб контролю та прибувати до суду за першою вимогою, оскільки клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 не підписано електронним цифровим підписом, не містить додатків та направлено з порушенням строків, передбачених КПК, суддя безпідставно не розглянула заявлений їй як головуючій відвід з огляду на допущені нею процесуальні порушення в ході судового розгляду клопотання прокурора. ОСОБА_10 може перебувати під цілодобовим домашнім арештом із застосуванням електронного засобу контролю, а заявлені прокурором ризики не підтверджуються матеріалами справи, що свідчить про доцільність зміни запобіжного заходу;

- захисник ОСОБА_13 також просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою і застосувати щодо ОСОБА_10 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК, оскільки головуюча-суддя ОСОБА_1 , розглядаючи клопотання прокурора одноособово, не зазначила причин неможливості участі в судовому засіданні інших членів колегії суддів, які обумовлювали застосування процедури, передбаченої п. 20-5 розділу XI «Перехідні положення» КПК, не роз`яснила права на відвід колегії суддів. Ставить під сумнів неупередженість головуючої-судді, яка в судовому засіданні спробувала вчинити дії, які фактично є відкриттям доказів стороною обвинувачення в порядку ст. 290 КПК, чим перебрала на себе функцію обвинувачення та порушила ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, внаслідок чого прокурором були відкликані ці докази. Посилання судді на повідомлення представника потерпілої ОСОБА_14 щодо тиску на неї з боку обвинуваченого в обґрунтування існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки такі обставини відсутні в клопотанні прокурора. Висновки суду щодо неможливості запобігти належній процесуальній поведінці обвинуваченого в інший спосіб без застосування найсуворішого запобіжного заходу зроблені без з`ясування всіх обставин провадження, ризики, якими прокурор обґрунтовує клопотання є недоведеними, а сама лише тяжкість можливого покарання у разі доведення вини ОСОБА_10 не може бути єдиною підставою для неодноразового продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В провадженні Зарічного районного суду м. Суми знаходиться кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 155, ч. 2 ст. 156, ч. 6 ст. 152, ч. 6 ст. 153 КК, судовий розгляд якого не завершений, у зв`язку з чим прокурором було подане клопотання про продовження ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке було обґрунтоване тим, що ризики, які існували під час обрання запобіжного заходу, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, існують та не зменшились, а інші запобіжні заходи не забезпечать його належної процесуальної поведінки.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 15.07.2022 запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 продовжений до 12.09.2022 включно без визначення розміру застави. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що заявлені стороною обвинувачення ризики є триваючими, не спростовані стороною захисту, не зменшилися в такому обсязі, що давало б суду підстави застосувати більш м`який запобіжний захід до обвинуваченого. Крім того, на підставі ч. 4 ст. 183 КПК судом не визначено розмір застави, так як кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_10 , пов`язані з насильством.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисників ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які підтримали апеляційні скарги та просили скасувати ухвалу суду, доводи прокурора ОСОБА_9 про залишення рішення суду без змін, а апеляційних скарг без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом, а суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 1-2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства, а згідно ч. 1 ст. 7 цього Закону кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно закону, що також закріплено і в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Одним із завдань кримінального провадження є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК), а п. 1.5 Європейської хартії про закон «Про статус суддів» (Лісабон, 10.07.1998) встановлено, що суддя зобов`язаний підтримувати високий рівень компетентності, необхідний для вирішення справ у кожному конкретному випадку.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, у тому числі верховенству права, законності та доступу до правосуддя (ч. 1 ст. 7 КПК), при цьому кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону (ст. 21 КПК). У випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК (ч. 6 ст. 9 КПК).

Підстави для відводу суддів та визначених законодавцем учасників кримінального провадження передбачені у § 6 КПК, зокрема обставини, що виключають участь судді в кримінальному провадженні встановлені ст. 75 і 76 цього Кодексу, у тому числі за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості (п. 4 ч. 1).

Головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти можливій упередженості судді (суддів) під час розгляду конкретної справи, запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді (суддів), оскільки кожна людина має право на справедливий і відкритий розгляд справи незалежним і безстороннім судом. При цьому незалежність судів є прерогативою (привілеєм), що надається не на користь власних інтересів суддів, а на користь забезпечення верховенства закону та в інтересах тих осіб, що покладають надію на правосуддя (Висновок № 1 (2001) КРЄС для Комітету Міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів).

У разі заявлення відводу судді, якій здійснює судове провадження одноособово, його розглядає інший суддя цього ж суду, визначений у порядку, встановленому ч. 3 ст. 35 КПК, у разі заявлення відводу одному, кільком або всім суддям, які здійснюють судове провадження колегіально, його розглядає цей же склад суду. При розгляді відводу має бути вислухана особа, якій заявлено відвід, якщо вона бажає дати пояснення, а також думка осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні. Питання про відвід вирішується в нарадчій кімнаті вмотивованою ухвалою судді (суду). Заява про відвід, що розглядається судом колегіально, вирішується простою більшістю голосів, а у разі задоволення заяви про відвід (самовідвід) судді, який здійснює судове провадження одноособово, справа розглядається в тому самому суді іншим суддею. У разі задоволення заяви про відвід (самовідвід) одного чи кількох суддів із складу суду або всього складу суду, якщо справа розглядається колегією суддів, справа розглядається в тому самому суді тим самим кількісним складом колегії суддів без участі відведених суддів із заміною останніх іншими суддями або іншим складом суддів (ст. 80-82 КПК).

Аналіз наведених вище норм закону дає підстави для висновку, що суддя, якому заявлений відвід, не має право здійснювати розгляд справи до вирішення відводу, так як у разі задоволення заяви про відвід судді, який здійснює судове провадження одноособово, справа розглядається в тому самому суді, але вже іншим суддею.

Оскільки суддя ОСОБА_1 під час заявленого їй відводу проводила розгляд клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 одноособово на підставі абз. 5 п. 20-5 розділу XI «Перехідних положень» КПК, то заява сторони захисту про відвід мала бути розглянута іншим суддею Зарічного районного суду м. Суми у порядку, встановленому ч. 3 ст. 35 КПК, що не було дотримано цією суддею та, у свою чергу, перешкодило ухваленню законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

Крім того, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК; незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою; за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців; до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу (ч. 2, 3 ст. 331 КПК).

ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V).

На національному рівні КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

Разом з тим, головуюча-суддя ОСОБА_1 здійснила 15.07.2022 одноособовий розгляд клопотання прокурора і продовжила своєю ухвалою обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 12.09.2022 на підставі абз. 5 п. 20-5 розділу XI «Перехідних положень» КПК, а не з урахуванням положень ст. 331 КПК, не навівши у своєму рішенні достатніх мотивів і обґрунтувань щодо неможливості розгляду вказаного клопотання прокурора колегією суддів у визначеному на підставі ст. 35 КПК складі суду, що також перешкодило ухваленню законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

Так, посилаючись на абз. 5 п. 20-5 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, згідно якого у період дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України хвороби СОVID-2019, головуюча-суддя у справі не зазначила, чому неможливо у встановлений КПК строк до закінчення дії попередньої ухвали суду розглянути колегією суддів у визначеному ст. 35 КПК складі суду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу. При цьому, необхідно зауважити, що у разі неможливості продовження розгляду кримінального провадження одним із суддів-членів колегії (призов на військову службу, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, довготривале перебування на лікарняному або у відпустці, закінчення повноважень судді, звільнення з роботи тощо) заміна судді-члена колегії здійснюється автоматизованою системою на підставі мотивованого розпорядження керівника апарату суду (або уповноваженої ним особи) на виконання службової записки головуючої-судді або судді, який входить до складу колегії суддів у кримінальному провадженні з метою дотримання передбаченого законом строку розгляду цієї судової справи, що відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства України та судовій практиці ЄСПЛ.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, чергове клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою надійшло 08.07.2022, а строк дії попередньої ухвали суду щодо тримання під вартою ОСОБА_10 був установлений до 17.07.2022. Два інших судді із складу колегії суддів ОСОБА_15 і ОСОБА_16 у необхідний для вирішення питання про продовження запобіжного заходу час (до закінчення дії попередньої ухвали суду) знаходились на робочому місці в суді, суддя ОСОБА_15 з 12 до 18.07.2022 перебував у нарадчій кімнаті, що виключало можливість розгляду клопотання прокурора відповідно п. 20-5 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, ураховуючи при цьому можливість суду вирішити питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку незалежно від наявності клопотань прокурора.

Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим; законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно ст. 94 КПК; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення (ст. 370 КПК).

Прийняття головуючою-суддею необґрунтованого та невмотивованого рішення є безумовною підставою для його скасування через порушення норм процесуального права, оскільки право на отримання належним чином умотивованого судового рішення є процесуальним елементом і складовою «права на справедливий суд», гарантованого ст. 6 Конвенції та національним законодавством України, які містить гарантії справедливого судочинства. «Право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п. 29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).

Законним є рішення, ухвалене перш за все компетентним судом, а критерії визначення складу суду, повноважного на розгляд кримінального провадження, встановлені ст. 31 КПК.

На підставі викладеного, ухвалу суду першої інстанції не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, оскільки при її постановленні головуючою-суддею були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення та які тягнуть за собою скасування цього судового рішення згідно п. 3 ч. 1 ст. 409, ст. 412 КПК, а доводи апеляційних скарг захисників з наведених вище обставин заслуговують на увагу і підлягають задоволенню в цій частині.

Після скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів вважає за необхідне здійснити розгляд клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою по суті (ч. 3 ст. 407, 422-1 КПК), зокрема суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребує з суду першої інстанції: ухвалу про продовження строку тримання під вартою; клопотання про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті; розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін (ч. 2, 4 ст. 422-1 КПК).

Обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Оскільки обвинувальний акт щодо ОСОБА_10 переданий до суду в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, то він згідно ч. 2 ст. 42 КПК має у кримінальному провадженні процесуальний статус обвинуваченого і користується відповідними правами. При цьому ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 155, ч. 2 ст. 156, ч. 6 ст. 152, ч. 6 ст. 153 КК, і обґрунтованість цього обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку, а тому колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо винуватості чи невинуватості ОСОБА_10 , вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого йому обвинувачення, достовірність або недостовірність наявних у справі доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження.

Що стосується висновків про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, то вони мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Хоч КПК і не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З огляду на викладене, мають місце заявлені у клопотанні прокурора ризики того, що обвинувачений через тяжкість покарання, що йому загрожує в разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, може переховуватися від суду і вчиняти інші кримінальні правопорушення. Урахування тяжкості кримінального правопорушення у цьому випадку має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що обвинувачений можуть ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «небезпека ризику переховування від органів досудового розслідування і суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та інше». Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови», §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти (рішення у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). Тяжкість обвинувачення дійсно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами, зокрема, з огляду на обставини вчинення злочинів, в тому числі тяжких і особливо тяжких проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітніх та неповнолітніх потерпілих, кількість епізодів, збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту, а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

При встановленні ризику незаконного впливу на потерпілих та свідків, необхідно враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від цих осіб, а саме після направлення обвинувального акта до суду показання отримуються на стадії судового розгляду усно шляхом безпосереднього допиту особи в судовому засіданні усіма сторонами кримінального провадження (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). У зв`язку з цим, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо отримав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею у порядку ч. 4 ст. 95 цього Кодексу, і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а тому ризик впливу на потерпілих та свідків, також існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при первинному зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом безпосередньо в судовому засіданні, надання їм оцінки у нарадчій кімнаті.

З огляду на те, що судовий розгляд даного кримінального провадження триває, потерпілі, їх законні представники та свідки безпосередньо судом першої інстанції не допитувалися, колегія суддів вважає доведеним існування вказаного ризику, який на даний час не зменшився.

Однак наведені в клопотанні прокурора конкретні спроби впливу на двох потерпілих та їх законних представників в підтвердження наявності ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, а тому доводи апеляційних скарг захисників підлягають задоволенню і у цій частині.

Згідно положень ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також судової практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства; право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Враховуючи спосіб вчинення кримінальних правопорушень, які ставляться у вину ОСОБА_10 , обґрунтованим є і ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК, а запобіжний захід у виді домашнього арешту цілодобово із покладенням певних обов`язків як про це зазначено в апеляційних скаргах, не зможе запобігти належній процесуальній поведінці обвинуваченого і запобігти наявним ризикам. При цьому, вирішуючи питання про ув`язнення, колегія суддів враховує і наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи.

Оскільки установлені вище обставини свідчать про наявність всіх передбачених законом підстав для продовження відносно ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, то після скасування ухвали суду колегія суддів вважає необхідним постановити нову ухвалу, якою продовжити відносно останнього запобіжний захід у виді тримання під вартою, задовольнивши таким чином частково апеляційні скарги захисників.

Доводи сторони захисту про надання прокурором копії клопотання про продовження тримання під вартою ОСОБА_10 у не процесуальний спосіб, колегія суддів до уваги не бере, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду і не впливають на обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує обрання запобіжного заходу у виді тримання особи під вартою та його продовження. Колегія суддів зауважує, що з огляду на положення ст. 331 КПК суд може сам розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, незалежно від наявності відповідного клопотання прокурора (ст. 331 КПК), а матеріали кримінального провадження у цьому випадку є доступними для ознайомлення усіма сторонами судової справи. При цьому не кожне порушення положень кримінального процесуального закону унеможливлює тримання особи під вартою і повинно враховуватись у сукупності з усіма обставинами кримінального провадження, які напряму впливають на продовження запобіжного заходу.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

постановила:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 15.07.2022 відносно ОСОБА_17 скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та постановити нову ухвалу.

Клопотання прокурора Білопільського відділу Сумської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 12.09.2022 включно без визначення розміру застави.

Виконання ухвали покласти на прокурора Білопільського відділу Сумської окружної прокуратури ОСОБА_9 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4