ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2022 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
та сторін судового провадження:
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №000448 від 06.09.2020 року відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, не одруженого, з вищою освітою, працюючого в КМУ «Чернівецька міська стоматологічна поліклініка» лікарем ортопедом, раніше не судимого -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та подані апеляційні скарги.

Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2021 року, - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 2 (два)

ЄУНСС №727/8870/20 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_9
Провадження №11-кп/822/165/22 Суддя - доповідач: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст. 286 КК України

роки 6 (шість) місяців позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки, відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підлягає реальному виконанню та строк його виконання обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обраховано з моменту приведення вироку до виконання, після набрання вироком законної сили.

Зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_6 , період утримання під вартою з 06.09. 2020 року по 11.09.2020 року.

Вирішено питання судових витрат та речових доказів.

На вказаний вирок прокурор ОСОБА_5 , захисник ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

Вимоги апеляційних скарг та доводи учасників, які їх подали.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_6 та кваліфікації його дій, вважає, що вирок районного суду підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зауважує, що судом першої інстанції, всупереч вимогам ст. 65 КК України, належним чином не враховано, що скоєне ОСОБА_6 діяння відноситься до категорії тяжких злочинів, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, а також не взято до уваги у повному обсязі наслідки злочину.

Крім того вважає, що такі пом`якшуючі обставини, як щире каяття та відшкодування завданої шкоди потерпілій істотно не зменшують ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, а також зважаючи на те, що ОСОБА_6 притягався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, то судом безпідставно застосовано ст. 69 КК України та призначено останньому покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Захисник ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , вважає, що даний вирок є надмірно суворим та не відповідає тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого, а тому підлягає зміні.

Так, суд першої інстанції у вироку зазначає, що не дивлячись на те, що ОСОБА_6 є раніше не судимим, має постійне місце реєстрації та проживання, за яким характеризується позитивно, працює, відшкодував потерпілій шкоду, завдану злочином нібито не є для суду достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.?

Водночас, суд не наводить доводів, в чому ж полягає недостатність таких мотивів і чому більш м`яке покарання не буде необхідне й достатнє для нього та не

зможе забезпечити виправлення і перевиховання ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства.

Вважає, що суд не врахував повне визнання вини ОСОБА_6 , щирє каяття, неодноразово просив вибачення у потерпілої та допомагав їй, а сама потерпіла неодноразово заявляла, що не має жодних претензій до обвинуваченого. Після вчинення злочину ОСОБА_6 намагався надати медичну допомогу потерпілій та не залишав місце злочину. Окрім того, обвинувачений раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, постійне місце роботи та проживання, за якими характеризується позитивно.

Стверджує, що суд у вироку фактично вдався до формального перерахування обставин, що пом`якшують покарання його підзахисного, однак не навів аргументів, чому зазначені обставини істотно не знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого та не дають підстав застосувати до ОСОБА_6 вимоги ст. 75 КК України, якщо вони судом враховуються, саме як обставини, що пом`якшують його покарання в контексті ст.ст. 65, 66 КК України.

Потерпіла ОСОБА_8 , в своїй апеляційній скарзі вважає вирок районного суду в частині призначеного покарання ОСОБА_6 незаконним та необґрунтованим, який підлягає зміні, оскільки таке покарання за своїм видом та розміром є явно несправедливим через суворість, не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував як пом`якшуючі покарання обставини - молодий вік обвинуваченого, що він раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, за якими характеризується виключно позитивно, офіційно працює в комунальному підприємстві міста, надавав допомогу потерпілій одразу на місці події, не відходив з місця події, не вчиняв жодних дій щодо спотворення або ж приховування доказів, щиросердечно визнав свою винуватість, відшкодував їй як потерпілій шкоду, завдану злочином.

Також звертає увагу на те, що в суді першої інстанції просила не позбавляти волі обвинуваченого, так як вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 можливе без відбування покарання у виді позбавленням волі, оскільки даний злочин він вчинив з необережності.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_6 , 06.09.2020 року біля 00 години 50 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «Seat Leon», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись в темну пору доби, із суттєвим перевищенням дозволеної (50 км/год.) в межах населеного пункту швидкістю (105,44 км/год., +-3,76 км/год.) по проспекту Незалежності, зі сторони вулиці героїв Майдану у напрямку вулиці Небесної Сотні м. Чернівці та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований навпроти будинку №115 Проспекту Незалежності м. Чернівці, позначений дорожнім знаком 5.35.1(2) «Пішохідний перехід», дорожньою розміткою 1.14.2, 1.15 ПДР України та обладнаний світлофором, на якому горів жовтий миготливий сигнал для транспортних засобів; проявив самовпевненість і

неуважність до дорожньої обстановки і виборі швидкості руху, не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, продовжив рух, у результаті чого скоїв наїзд на ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка переходила проїзну частину дороги в межах вказаного нерегульованого пішохідного переходу, зліва направо відносно напрямку руху автомобіля.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у відповідності до висновку судово-медичної експертизи №656 від 28.09.2020 р., спричинено смерть, яка настала від травматичного шоку, як ускладнення полі травми у вигляді чисельних переломів кісток скелету з ушкодженнями внутрішніх органів, масивних субарахноїдальних крововиливів, забою речовини головного мозку, повного поперечного зламу правої плечової кістки в середній її третині, повного поперечного зламу лівої плечової кістки в середній її третині, повного поперечного зламу однофрагментарного зламу правої стегнової кістки в середній її третині, повного поперечного зламу лівої стегнової кістки у верхній її третині, розриву тканини правої нирки, розриву тканини правої долі печінки.

Вказану дорожньо-транспортну пригоду, обвинувачений ОСОБА_6 скоїв в результаті порушення та невиконання вимог п.12.4 та п.18.1 «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету міністрів України за №1306 від 10.10.2001 р. та ведених вдію з 01.01.2002 р., які вимагають від водія:

- п.12.4 ... у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.;

- п.18.1 ... водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Позиції учасників апеляційного провадження в судових дебатах.

Прокурор просив задовольнити подану апеляційну скаргу з підстав зазначених в ній та скасувати вирок районного суду й ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Апеляційні вимоги сторони захисту та потерпілої просив залишити без задоволення, так як вони є недоведеними.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_6 наполягали на задоволення їх апеляційної скарги з наведених в ній вимог, прохали змінити вирок суду першої інстанції та звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням із мінімальним іспитовим строком, виходячи з вимог ст. 75 КК України, а також призначити останньому мінімальне додаткове покарання. Апеляційну скаргу сторони обвинувачення просили залишити без задоволення, як необґрунтовану, а в задоволенні апеляційних вимог потерпілої не заперечували.

Потерпіла ОСОБА_8 , просила задовільнити її апеляцію та не позбавляти

його волі, оскільки пробачила обвинуваченого ОСОБА_6 .. Апеляційну скаргу сторони захисту підтримала, а доводи прокурора в частині призначення більш суворого покарання, просила залишити без задоволення.

Мотиви суду при постановлені рішення.

Встановивши суть вироку та з`ясувавши вимоги апеляційних скарг учасників судового засідання, міркування та заперечення сторін кримінального провадження щодо заявлених апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч.1 ст. 337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Матеріалами провадження з`ясовано, що судове слідство у ньому проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено.

При перевірці вироку суду І інстанції, колегією встановлено, що районним судом вказані вище вимоги закону були дотримані, суд правильно встановив фактичні обставини справи, дії ОСОБА_6 вірно кваліфіковано за ч.2 ст. 286 КК України, а висновок про доведеність вини обвинуваченого у скоєнні інкримінованого злочину відповідає сукупності зібраних у справі і досліджених у судовому засіданні доказів, яким дано остаточну юридичну оцінку, яка ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви, згідно з ст. 374 КПК України і які жодним апелянтом не оспорюються.

Що стосується доводів, наведених у апеляційних скаргах учасників кримінального провадження в частині призначення покарання, то колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених районним судом та згідно ч.1 ст. 404 КПК України переглядає рішення суду першої інстанцій у межах цих апеляційних вимог.

Отже, на думку апеляційного суду, доводи прокурора про м`якість є безпідставним, а твердження сторони захисту й потерпілої щодо суворості

призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання варті уваги суду.

Згідно з приписами ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого, у контексті ст. 414 КПК України, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини,

які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 286 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів та є необережним злочином.

Також суд врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , котрий раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, проте неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі за перевищення швидкості руху в населеному пункті встановлених ПДР України; має постійне місце проживання та роботи, за якими характеризується позитивно; не одружений; раніше перебував на обліку в лікаря нарколога, а у лікаря психіатра на обліку не перебуває; позицію/прохання потерпілої ОСОБА_8 , яка просила суворо не карати.

До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , судом визнано - щире каяття та сприяння розкриттю злочину; добровільне відшкодування завданих збитків потерпілій, якою в ході судового розгляду були надані розписки про відшкодування їй завданих злочином збитків, і яка прохала не призначати обвинуваченому покарання пов`язаного з позбавленням волі.

Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Отже, врахувавши все вище наведене, характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного діяння, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , а також інші обставини кримінального провадження в їх сукупності, суд визнав необхідним та достатнім для виправлення останнього й попередження вчинення ним нових злочинів, призначив йому покарання нижче від найнижчої межі з застосуванням ст. 69 КК України, а саме 2 роки 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Проте, дискреційні повноваження суду які визнаються Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Так, згідно ч.1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Виходячи із системного тлумачення законодавства і судової практики, щире каяття означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує

про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Отже, наведене свідчить про те, що щире каяття фактично передбачає та включає в себе повне визнання особою своєї вини. Також, колегія суддів вважає, що активне сприяння розкриттю злочину означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином, зокрема таким, як повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну пост кримінальну поведінку та добровільне відшкодування шкоди потерпілій.

Судова колегія, враховуючи вищенаведене та фактично встановлені судом першої інстанції пом`якшуючі обставини при призначенні покарання ОСОБА_6 , такі як щире каяття та сприяння розкриттю злочину, а також добровільне відшкодування завданих збитків потерпілій й особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце роботи та проживання, за якими позитивно характеризується, думку потерпілої, а тому вважає за можливе перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст. 286 КК України, зважаючи також і на таке:

В судовому засіданні апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 щиросердечно, а не уявно розкаявся, підтвердив обставини скоєння дорожньо-транспортної пригоди та повністю визнав свою провину, шкодує про спричинені наслідки для потерпілої ОСОБА_8 , а саме втрату/смерть її дочки й просив у неї вибачення, займається волонтерством у вільний від роботи час, намагається відвернути завдані збитки шляхом постійної матеріальної допомоги потерпілій, за останні декілька років до адміністративної відповідальності за порушення ПДР не притягувався а також переконливу думку потерпілої про те, що його не слід позбавляти свободи.

Потерпіла ОСОБА_8 під час судового засідання в апеляційному суді підтвердила свою незмінну позицію відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , а саме, що вона його пробачила, отримала і отримує матеріальну допомогу/компенсацію від останнього з моменту заподіяння їй втрати рідної доньки і по цей час, він не перестає просити в неї вибачення, давно усвідомив те, що накоїв і дуже їй допомагає протягом всього цього часу, а тому наполягала й щиро просила не позбавляти його волі, а дати йому шанс на виправлення без ізоляції від суспільства.

Також, при перевірці матеріалів кримінального провадження, колегією суддів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 в ході досудового розслідування та в

судових засіданнях відверто висловлював щирий жаль з приводу вчиненого та осуд своєї поведінки, постійно, неодноразово просив вибачення у потерпілої, в будь-який спосіб намагався допомогти їй оговтатись від пережитого й досі робить спроби полегшити її душевний біль, підтримує зв`язок/спілкується з останньою, допоміг із похованням доньки, потерпіла вибачила обвинуваченого та немає до нього жодних претензій, що також констатовано в суді апеляційної інстанції та підтверджено показами самої ОСОБА_8 , має міцні соціальні зв`язки, і це все знижує вчинене суспільно-небезпечне діяння.

Окрім того, варта уваги й поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 після вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, який після наїзду на ОСОБА_11 , разом із свідком ОСОБА_12 підбігли до неї, щоб надати медичну допомогу, вимірили пульс, а також залишалися на місці дорожньо-транспортної пригоди до приїзду працівників поліції й нікуди не тікали. Про це свідчать покази обвинуваченого ОСОБА_6 надані в суді першої інстанції та підтверджені останнім в суді апеляційної інстанції, а також узгоджуються із показами свідка ОСОБА_12 , згідно вироку районного суду.

При цьому, колегія суддів також бере до уваги той факт, що вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення характеризується необережною формою вини, останній не бажав настання смерті потерпілої ОСОБА_11 і навіть свідомо не допускав її настання, так як сама подія сталася миттєво і побачив він потерпілу, яка переходила нерегульований пішохідний перехід в темну пору доби, а саме в ночі, в останній момент. Наведене узгоджується із матеріалами кримінального провадження, дослідженими судом першої інстанції та перевіреними апеляційним судом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від №7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" та положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно ч.2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку в частині застосування вимог ст. 69 КК України, як про те апелює сторона обвинувачення, і в задоволені апеляції відмовляє, проте вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного покарання з переходом до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст. 286 КК України з призначенням ОСОБА_6 покарання у вигляді штрафу, яке забезпечить його виправлення та перевиховання, а також запобігання вчиненню нових злочинів, зокрема в частині порушень правил дорожнього руху в майбутньому.

Підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, за правилами ст.ст. 75, 76 КК України, суд апеляційної інстанції не вбачає, а тому апеляційні скарги сторони захисту та потерпілої підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, п.2 ч.1 ст. 407, п.1 ч.1 ст. 408, 419, 424 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2021 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України - змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 25 тисяч НМДГ, що становить 425 тисяч гривень в дохід держави та з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

В інший частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суд протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3