У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0000339 за апеляційною скаргою прокурора відділу Вознесенської окружної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 березня 2022 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Азербайджанської Республіки, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працюючого, розлученого, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_8
( в режимі відео конференції за допомогою EASYCON)

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду стосовно ОСОБА_6 скасувати в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у застосуванні кримінального закону, який не підлягав застосуванню, що потягло призначення покарання, яке не відповідає особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення через м`якість.
Ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін. У ході апеляційного розгляду повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого.
Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину.

На підставі п. 1, п. 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати пов`язані з проведенням Миколаївським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України судово-товарознавчої експертизи № СЕ-19/115-22/424-ТВ від 18 січня 2022 року в сумі 1372 (одна тисяча триста сімдесят дві) гривні 96 копійок. Вирішено питання щодо речових доказів по справі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що зазначений вирок суду підлягає скасуванню в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у застосуванні кримінального закону, який не підлягав застосуванню, тобто необґрунтованого застосування судом ст.75 КК України, що потягло призначенням покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Вказує, що суд , звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, формально врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особу останнього.

Вважає, що висновки суду про те, що обвинувачений є особою похилого віку не відповідають матеріалам кримінального провадження, оскільки ОСОБА_6 на момент вчинення кримінального правопорушення та ухвалення вироку не досяг навіть визначеного законодавством пенсійного віку.

На думку прокурора, судом не враховано суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, зокрема характер тривалість та кількість спричинених потерпілій тілесних ушкоджень, особу винного, який не працював, а обрав способом заробітку вчинення корисливого тяжкого злочину, ставлення обвинуваченого до скоєного та його пост кримінальну поведінку.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 28 листопада 2021 року близько 14:20 годин, ОСОБА_6 , який знаходився на перехресті вул. Дружби народів та пр. Соборності у м. Южноукраїнську Миколаївської області, помітив раніше знайому ОСОБА_9 , під час спілкування із останньою у обвинуваченого виник раптовий умисел, направлений на відкрите викрадення майна ОСОБА_9 із застосуванням насильства.

Реалізуючи свій умисел, діючи умисно, з корисливих мотивів, ОСОБА_6 , завдав один удар лівою рукою в область обличчя ОСОБА_9 , внаслідок отримання якого вона впала на землю та ще один удар правою ногою в область її обличчя, тобто застосував насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, після чого ОСОБА_6 відкрито викрав належну ОСОБА_9 жіночу сумку та, не реагуючи на зауваження потерпілої, діючи відкрито, продовжуючи реалізацію свого умислу до кінця, утримуючи викрадене майно при собі, наніс ще один удар правою ногою в область обличчя ОСОБА_9 та покинув місце скоєння злочину. Викраденим розпорядився на власний розсуд.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку вимог апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого та його захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого та кваліфікація цих дій за ч.2 ст.186 КК України, сумнівів не викликають, ніким не оспорюються і в цій частині вирок суду першої інстанції апеляційним судом не перевіряється.

Перевіривши у відповідності до вимог ст. 404 КПК України законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, в частині призначення покарання, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» зверталась увага судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Судом дотримано зазначених вимог закону при призначенні покарання ОСОБА_6 .

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 вид та міру покарання врахував обставини вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, данні про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, є особою похилого віку, а також врахував висновок органу пробації. Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченим, суд визнав щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Наведені дані про особу та призначення судом першої інстанції за ч. 2 ст. 186 КК України покарання в межах санкції даної статті у виді позбавлення волі, також скоєння обвинуваченим тяжкого злочину дають підстави вважати, що покарання, судом першої інстанції призначено обвинуваченому з урахуванням вимог ч. 1 ст. 65 КК України, є справедливим за своїм видом та розміром, відповідає меті покарання, визначеній в ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.
Так, судом першої інстанції враховано, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є особою похилого віку. Судом першої інстанції також враховано наявність пом`якшуючої покарання обставини щире каяття. Врахувавши зазначені вище обставини та висновок досудової доповіді органу пробації про те, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства оцінюється як низький, можливість виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Тому доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтованого звільнення обвинуваченого від відбування покарання, є безпідставними.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування вироку з підстав викладених в апеляційний скарзі, а тому апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 376, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України апеляційний суд,-

постановив :

Апеляційну скаргу прокурора відділу Вознесенської окружної прокуратури ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 березня 2022 року стосовно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: