УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/18437/16-к

Провадження №: 1-кс/755/952/22

"20" липня 2022 р.

м. Київ

Дніпровський районний суду м. Києва (далі Суд) у складі слідчої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 та сторін: особи, що подали скаргу ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність керівника Дніпровської окружної прокуратури ОСОБА_5 у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.01.2015 за № 0000751, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений Кримінальним процесуальним Кодексом України строк, установив:

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

ОСОБА_3 звернувся зі скаргою до слідчого судді цього місцевого суду, в порядку ст.ст. 303, 308 КПК України, на бездіяльність керівника Дніпровської окружної прокуратури ОСОБА_5 у рамках кримінального провадження унесеного до ЄРДР 16.01.2015 за № 0000751, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений Кримінальним процесуальним Кодексом України строк, а саме не розгляді поданої ним скарги на недотримання розумних строків в наведенному кримінальнмоу провадженні у строк визначений ч. 2 ст. 308 КПК.

Позиція сторін

ОСОБА_3 скаргу підтримав та просив її задовольнити, так як з часу подання ним скарги на недотримання розумних строків останній не отримував рішення прокурора вищого рівня, котре б відповідало вимогам ст. 110 КПК.

Прокурор групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_4 указав, що прокурор вищого рівня розглянув скаргу ОСОБА_3 , у порядку ст. 308 КПК, та останньому було надано відповідну відповідь у формі листа від 31.05.2022 № 10.54-50-1648ВИХ-22.

Встановлені обставини із посиланням на докази

У провадженні Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві знаходиться кримінальне провадження унесене до ЄРДР за № 0000751, яке розслідується за зверненням ОСОБА_3 .

Процесуальне керівництво у провадженні здійснюється групою прокурорів Дніпровської окружної прокуратури міста Києва.

Постановою УП від 12.04.22 кримінальне провадження унесене до ЄРДР за № 0000751 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК.

25.05.2022 автором скарги подав, у порядку ст. 308 КПК, скаргу керівнику Дніпровської окружної прокуратури ОСОБА_5 на недотримання розумних строків прокурорами групи прокурорів під час досудового розслідування.

Керівник Дніпровської окружної прокуратури ОСОБА_5 розглянувши скаргу 31.05.2022 указав, що «…12.04.2022 дізнавачем … винесено постанову про закриття кримінального провадження … Вивчення матеріалів … встановлено, що підстав для скасування вказаної постанови дізнавача не вбачається. У зв`язку з вказаним, підстав для надання вказівок прокурору у кримінальному провадженні та дізнавачу в порядку ст. 308 КПК … не вбачається…».

06.06.2022 автор скарги засобами поштового зв`язку подав цю скаргу до слідчого судді на недотримання прокурором строків розгляду його скарги поданої у порядку ч. 1 ст. 308 КПК та які передбачені частиною другої указаної статті наведеного Кодексу.

Ухвалою слідчого судді цього місцевого суду ОСОБА_6 від 11.07.2022 у справі № 755/18437/16-к скасовано рішення дізнавача про закриття кримінального провадження унесеного до ЄРДР за № 0000751.

Мотиви, з яких виходив слідчий суддя при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався

Щодо предметної юрисдикції питання, у силу норм ч. 1, ч. 2 ст. 303, ч. 2 ст. 308 КПК, на стадії досудового розслідування, то слід указати, що у статті ж 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

При цьому, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France)).

Офіційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України міститься, зокрема, у рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011. У цьому рішенні Конституційний Суд України, серед іншого, відзначив, що «права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі положень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

У Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини), а недосконалість інституту судового контролю не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів державної влади (абзац шостий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

Стаття 124 Конституції України ключовим при визначенні судової юрисдикції визначає наявність «спору». Таке поняття неодноразово було предметом дослідження й аналізу Європейського суду з прав людини, який, зокрема, дійшов таких висновків.

Термін «спір» (французькою мовою « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») необхідно надавати основного, а не формального значення (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium (Ле Комт, Ван Левен і Де Мейер проти Бельгії), § 45). Важливо також не звертати уваги на форму та мовні засоби, що використовуються, а спиратися на реалії події відповідно до обставин кожної справи (Gorou v. Greece (no. 2) [GC] (Гору проти Греції №2) [ВП], § 29; і Boulois v. Luxembourg (Boulois проти Люксембургу) [ВП], § 92).

«Спір» повинен бути справжнього і серйозного характеру (Sporrong and Lцnnroth v. Sweden (Спорронґ і Льоннрот проти Швеції), § 81). Спір може стосуватися не лише існування права, а також сфери застосування чи порядку, у якому воно має бути використано (Benthem v. The Netherlands (Бентем проти Нідерландів), § 32). Він також може стосуватися фактичних обставин справи.

У цій справі, з урахуванням фактичних обставин справи, змісту скарги і дій учинених прокурором слідчий суддя доходить висновку про наявність такого, що підлягає судовому розгляду, спору між сторонами, який полягає у сфері та порядку застосування конкретних правових норм через призму фактичних обставин цієї справи - норм ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КПК.

У світлі того, що на рівні конкретних кримінальних процедур захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку держави, її правоохоронних органів реалізується через механізми контролю за рішеннями прокурора, слідчого, з боку слідчого судді.

Так, відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

У п. 55 рішення ЄСПЛ у справі «Класс та інші проти Німеччини» (06.09.1978 року) Суд наголосив, що із принципу верховенста права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада.

Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури. Суд вважає, що у сфері, яка надає, в окремих справах, такі великі можливості для зловживань, котрі можуть призводити до шкідливих наслідків для демократичного суспільства загалом, у принципі функцію наглядового контролю доцільно доручати судді (п. 56 абз. 2 рішення). Ця ж теза приведена і у рішенні у справі «Волохи проти України». У справі «Броуґан та інші проти Сполученого Королівства» і «Алтай проти Туреччини» Суд зазначив, що згідно з принципом Верховенства права судовий контроль за діяльністю влади є одним з основоположних принципів демократичного суспільства.

Вирішуючи питання про обсяг юрисдикції суду у цій справі, слідчий суддя виходить з практики ЄСПЛ, за якою тільки орган, що користується загальною юрисдикцією, відповідає визначенню терміна «суд» відповідно до статті 6 § 1 (Beaumartin v. France (Бомартен проти Франції), § 38). Стаття 6 § 1 вимагає від суду винесення ефективного рішення (Obermeier v. Austria (Обермайєр проти Австрії), § 70). Принцип дотримання судом всіх положень відправлення правосуддя вимагає виконання усіх елементів його судових функцій (Chevrol v. France (Шевроль проти Франції), § 63). «Суд» повинен користуватись повною юрисдикцією розглядати всі факти у справі, а також відповідне законодавство (Terra Woningen B.V. v. the Netherlands (Терра Вонінген Б.В. проти Нідерландів), § 52).

При цьому законність, пропорційність, обмеження дискреції, добросовісність (дотримання суб`єктом владних повноважень законної мети) і процедурні гарантії є тими законодавчими інструментами, які мають забезпечити захист особи від державного свавілля. Зокрема, у справі «Ечюс проти Латвії» Суд акцентує увагу на тому, що захист від свавілля становить сполучну ланку між Конвенцією і принципом Верховенства права.

Тож, здійснюючи аналіз проблематики питання порушеного автором скарги у цій справі, слідчий суддя ураховує те, що з даного питання підлягає з`ясуванню те, чи є дійсними (правомірними) дії суб`єкта оскарження, щодо алгоритму розгляду питання порушеного ним у порядку ст. 308 КПК, через призму вищенаведених норм кримінального процесуального законодавства України, у ракурсі його дискредаційних повноважень, через призму принципу законності.

Адже, згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Та того, що в ухвалі від 23 грудня 2020 року в справі № 757/55167/20-к Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що в статті 3 КПК до повноважень слідчого судді віднесено здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні у порядку, передбаченому цим Кодексом.

При цьому, повноваження слідчого судді у сфері захисту прав та законних інтересів учасників процесу не обмежується випадками, зазначеними у ст. 303 КПК, так як законодавець не може передбачити усі випадки, коли порушуються права та законні інтереси особи і виникає потреба у їх поновленні судом під час досудового розслідування.

В даній ситуації Суд виходить з того, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.

Бездіяльність, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій передбачає три обов`язкові ознаки: 1) слідчий або прокурор наділені обов`язком вчинити певну процесуальну дію; 2) така процесуальна дія має бути вчинена у визначений Кримінальним процесуальним кодексом України строк; 3) відповідна процесуальна дія слідчим чи прокурором у встановлений строк не вчинена.

Наведеним ознакам відповідає бездіяльність, яка виникає внаслідок невиконання вимог ст. 308 КПК України.

Так, цією статтею передбачено, що прокурор вищого рівня зобов`язаний розглянути скаргу протягом трьох днів після її подання і в разі наявності підстав для її задоволення надати відповідному прокурору обов`язкові для виконання вказівки щодо строків вчинення певних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень. Особа, яка подала скаргу, невідкладно письмово повідомляється про результати її розгляду.

Відповідно у особи і виникає право на звернення за захистом та при отриманні такого звернення слідчий суддя не може собі дозволи ухилятися від його розгляду по суті щодо виниклого спору, так як у рішенні від 28 лютого 2008 року у справі «Церква села Сосулівка проти України» (Tserkva Sela Sosulivka v. Ukraine) (заява № 37878/02) ЄСПЛ зазначив, що заявник мав доступ до судів різної юрисдикції, проте жодний з них не розглянув по суті його скарги, оскільки суди вважали, що вони не мають юрисдикції розглядати такі питання, незважаючи на те, що процедурних вимог прийнятності було дотримано. У цьому випадку ЄСПЛ дійшов висновку, що така відмова прирівнюється до відмови у здійсненні правосуддя, що порушує саму суть права заявника на доступ до суду, яке гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянная проти Росії» (Bezymyannaya v. Russia) (заява № 21851/03) ЄСПЛ констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України, указавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони».

Щодо того, чи подано скаргу до належного суду, то слід зауважити, що судовий контроль за дотриманням прав, свобод і інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування покладено на слідчого суддю суду першої інстанції, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи у такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

ККС ВС в ухвалі від 28.01.2020 у справі № 263/19/20 указав, що відповідно до ч. 1 ст. 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду. Їх розгляд має здійснюватись з урахуванням вимог ст. 33 та ст. 34 КПК України щодо територіальної та інстанційної підсудності. Виходячи з положень ст. 306 КПК України та загальних засад кримінального процесуального законодавства, судовий контроль за дотриманням прав, свобод і інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування покладено на слідчого суддю суду першої інстанції, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Дане досудове розслідування здійснюється Дніпровським УП ГУ НП в м. Києві, яке знаходиться у межах Дніпровського району, відповідно є дійсним факт дотримання територіальної підсудності.

Щодо того, чи подано скаргу належною особою, то слід зауважити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КПК України підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи законні інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право оскаржити прокурору вищого рівня недотримання розумних строків слідчим, дізнавачем, прокурором під час досудового розслідування.

Це провадження розслідується з правовою кваліфікацією ст. 125 КК за фактом нанесення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_3 .

Тим самим, скаргу подано уповноваженою особою на бездіяльність, котра підлягає судовому контролю, на стадії досудового розслідування.

Щодо строків, то слід відмітити, що згідно ч. 1 ст. 304 КПК скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого, дізнавача чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

В цій ситуації скаргу подано з дотриманням строків указаних КПК, так як прокурор вищого рівня отримав скаргу подану у порядку ч. 1 ст. 308 КПК 25.05.22, а скарга до суду 06.06.22.

Щодо скарги по суті, то слід відмітити, що, відповідно до ч. 2 ст. 308 КПК, установленню в цій категорії справ підлягають з`ясуванню питання щодо того: (1) чи дотримався прокурор вищого рівня строків розгляду скарги «протягом трьох днів» та чи поширюються вони (строки) на ті ситуації, коли скарга, у порядку ч. 1 ст. 308 КПК, подано у період, коли кримінальне провадження закрите, відповідно до норм ст. 284 КПК; (2) чи у разі відмови у задоволенні такої скарги (подана в період коли кримінальне провадження закрите) прокурор мав приймати рішення у формі постанови, з огляду на положення пункту 9-1 частини 1 статті 303 КПК згідно із Законом № 2213-VIII від 16.11.2017 ?

На них Суд надає наступні відповіді.

Щодо строків та їх поширення на часові проміжки у які кримінальне провадження було закрите.

Завданням слідчого судді відповідно до пункту 18 частини першої статті 3 КПК України, частини п`ятої статті 21 Закону України № 1402-VIII є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою, яка передбачає, в тому числі, чіткий розподіл повноважень і недопустимість заміщення слідчим суддею, як і судом, функцій органів державного обвинувачення та досудового розслідування (див. постанову ВП ВС від 04.04.2019 у провадженні № 11-945сап18).

Відповідно до ст. 113 КПК процесуальні строки - це встановлені законом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії .

Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Процесуальні дії мають виконуватися у встановлені цим Кодексом строки (ст. 116 КПК), з урахуванням того, що, в силу ст. 115 КПК, строки можуть визначатися вказівкою на подію.

Досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності (п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК).

Статтею 308 КПК визначено право оскаржити прокурору вищого рівня недотримання розумних строків слідчим, дізнавачем, прокурором саме під час досудового розслідування, а не поза ним.

За таких умов, слідчий суддя уважає, що у випадку подання скарги, у порядку ч. 1 ст. 308 КПК, до прокурора вищого рівня щодо недотримання розумних строків прокурором у провадженні під час досудового розслідування, в ситуації, коли на день її подання та розгляду прокурором (що і мало місце в цій справі) саме кримінальне провадження було закрите, тим самим, у ньому, в розумінні п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК, досудове розслідування не здійснювалось й було закінчене, порушення норми ч. 2 ст. 308 КПК щодо строків розгляду такого типу звернення не може тягнути за собою наслідків визначених п. 3) ч. 2 ст. 307 КПК у формі «зобов`язання учинити дію», адже способи судового контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою, й який не передбачає його здійснення поза межами досудового розслідування, окрім як для вирішення питань визначених ст. 174 КПК, та й відсутнім, у такій ситуації, є сам «спір» (порушення строків розслідування), адже заявник у такого типах скарг фактично порушує питання забезпечити дотримання розумного строку, однак, апріорі, це є дійсним, так як у справі настали одні з наслідків визначених § 1. Форми закінчення досудового розслідування Глава 24. Закінчення досудового розслідування. Продовження строку досудового розслідування КПК.

Щодо питання розгляду скарги та відмови у її задоволенні, з викладенням мотивів, однак з прийняттям процесуального рішення не у порядку ст. 110 КПК, а у формі листа, то слід зауважити, що такі дії прокурора вищого рівня в ситуації, коли розгляд питання, згідно норм ст. 308 КПК, відбувається ним у закритому кримінальному провадженні в якому саме розслідування не здійснюється, не можуть уважатися такими, що вчинені з порушенням кримінально-процесуального законодавства.

Адже, кримінальне процесуальне законодавство не вимагає, щоб рішення, яке приймається поза межами розслідуванням кримінального провадження, яке, апріорі, є завершеними, викладалось у формі постанови, що узгоджується із висновком Касаційного кримінального суду Верховного суду, викладеного у постанові від 19 травня 2020 року (справа № 490/10025/17).

Виходячи з правила «casus omissus pro omisso habendus est», суд не вбачає підстав додавати до тексту закону не висловлену в ньому вимогу і вважає, що відсутність у відповідних положеннях, які прямо стосуються регулювання цього питання, згадки про необхідність постанови, означає необов`язковість такої постанови для письмового повідомлення особи про результати розгляду її скарги, котра подана у період коли досудове розслідування у провадженні не здійснювалось та було закінченим, у розумінні п. 5) ч. 1 ст. 3 КПК.

Тим паче, що саме в цій ситуації, процесуальне рішення містить ґрунтовні і об`єктивні мотиви щодо відмови у задоволенні скарги, а саме, як слушно було зауважено керівником Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, що не можуть надаватися вказівки в закритому провадженні, що у повній мірі корелює з нормами КПК, так як останні (вказівки) можуть мати місце тільки у ході здійснення досудового розслідування.

За таких обставини, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, які йому відомі, на час розгляду скарги, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

З цих підстав та керуючись ст. ст. 303-307, 308, 369-372, 376 КПК України, Суд постановив:
відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність керівника Дніпровської окружної прокуратури ОСОБА_5 у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.01.2015 за № 0000751.

Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою до виконання на всій території України.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 13:30 год. 25.07.2022.

Слідча суддя Оксана БІРСА