Справа № 715/630/22
Провадження № 1-кс/715/81/22
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.03.2022 смт. Глибока

Глибоцький районний суд Чернівецької області у складі:

слідчого судді ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

представника власника майна ОСОБА_4

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні в смт. Глибока клопотання заступника начальника відділу СУ ГУНП в Чернівецькій області майора поліції ОСОБА_5 , погоджене з прокурором відділу Чернівецької обласної прокуратури ОСОБА_6 , про арешт майна,-

В С Т А Н О В И В:

Заступник начальника відділу СУ ГУНП в Чернівецькій області майора поліції ОСОБА_5 звернувся в суд із клопотанням про арешт майна. В клопотанні посилається на те, що 18.03.2022 року о 03 год. 00 хв. на ділянці відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » НОМЕР_1 прикордонного загону, на напрямку 786 прикордонного знаку, на відстані близько 800 метрів від лінії українсько-румунського Державного кордону в межах с. Нижні Петрівці, Чернівецького району, Чернівецької області військовослужбовцями Державної прикордонної служби України було виявлено рух осіб та транспортного засобу марки «Mitsubishi», номерний знак « НОМЕР_2 ». В ході затримання, особи вдались до втечі, залишивши пакунки з тютюновими виробами у кількості: 24 пакунки «Мальборо» та «Ротманс» без марок акцизного збору на території України.

18.03.2022 року відомості за даним фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000764 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України.

Під час виконання доручення оперативними працівниками УСР в Чернівецькій області ДСР НП України було встановлено, що до вчинення вказаного кримінального правопорушення причетний громадянин України ОСОБА_7

23.03.2022 року на виконання ухвали Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21.03.2022 року проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_7 , за результатами якого виявлено та вилучено належний останньому транспортний засіб марки «Volkswagen Transporter», державний номерний знак НОМЕР_3 .

23.03.2022 року транспортний засіб марки «Volkswagen Transporter», державний номерний знак НОМЕР_3 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000764 від 18.03.2022 року.

На підставі викладеного просить суд накласти арешт на автомобіль марки «Volkswagen Transporter», державний номерний знак НОМЕР_3 , з метою збереження речового доказу.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні просив задовольнити дане клопотання та накласти арешт на транспортний засіб.

Представник власника майна ОСОБА_4 у судовому засіданні просили відмовити в задоволенні клопотання, посилаючись на його необґрунтованість.

Заслухавши доводи прокурора, представника власника майна, дослідивши матеріали клопотання, приходжу до наступних висновків.

Так, в ході розгляду клопотання встановлено, що 18.03.2022 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000764 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204 КК України.

З матеріалів доданих до клопотання встановлено, що транспортний засіб «Volkswagen Transporter», державний номерний знак НОМЕР_3 на праві приватної власності належить ОСОБА_7 .

Даний транспортний засіб було вилучено у ОСОБА_7 23 березня 2022 року під час проведення обшуку за його місцем проживання.

На підставі ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно пунктом другим частини першої статті 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Також згідно п.1 ч.2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. Окрім того, у відповідності до частини третьої вказаної статті, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

На підставі ч.4 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати чи пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть зашкодити кримінальному провадженню.

ч.1 ст. 167 КПК України визначено, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного можливості володіти, користуватись та розпоряджатись певним його майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Відповідно до ч.2 ст. 167 КПК України визначено, що тимчасово вилученим може бути майно вигляді речей, документів, грошей, тощо, до яких є достатні підстави вважати, що вони:

1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;

2) надані особі з метою схилити її до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та (або) матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи як винагорода за його вчинення;

3) є предметом кримінального правопорушення, пов`язаного з їх незаконним обігом;

4) набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, доходи від них, або на які було спрямоване кримінальне правопорушення.

У відповідності до ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять переліку щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу вважаються тимчасово вилученим майном і згідно з п.3 ч.1 ст. 169 КПК України підлягають поверненню особі, у якої воно було вилучено.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

При розгляді заяв про втручання держави у здійснення права власності ЄСПЛ спершу розглядає, чи таке втручання здійснювалося для досягнення соціально значущої мети, а також у межах існуючого законодавства. Щодо першого критерію, Суд залишає державі можливість самостійного оцінювання.

Як свідчить аналіз практики ЄСПЛ, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля ( рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар ( серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти ( наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

При здійсненні оцінки правомірності та виправданості допустимих обмежень прав і свобод ЄСПЛ послідовно вирішує чотири групи питань: 1) чи було оскаржуване обмеження (втручання) передбачене законом; 2) чи переслідувало воно одну з легітимних цілей, зазначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини; 3) чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві»; 4) чи було воно пропорційним до тієї правомірної мети, якої намагалися досягти.

Згідно з вимогами ст.171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити таки захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону..

Частиною 1 статті 204 КК України передбачена відповідальність за незаконне придбання з метою збуту або зберігання з цією метою, а також збут чи транспортування з метою збуту незаконно виготовлених алкогольних напоїв, тютюнових виробів або інших підакцизних товарів.

Разом з тим, жодних доказів або обґрунтувань того, що транспортний засіб «Volkswagen Transporter», державний номерний знак НОМЕР_3 , являється об`єктом злочину або предметом вчинення даного злочину, а отже має ознаки речових доказів, органом досудового слідства не надано і в клопотанні не зазначено.

За таких обставин вважаю, що суду не надано вагомих доказів та не доведено необхідність арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах, явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 98, 170-175, 309 КПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання заступника начальника відділу СУ ГУНП в Чернівецькій області майора поліції ОСОБА_5 , погоджене з прокурором відділу Чернівецької обласної прокуратури ОСОБА_6 , про арешт майна відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Чернівецького апеляційного суду протягом 5 днів.

Слідчий суддя: