Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.04.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/428/20, за апеляційною скаргою прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_8 та зміненою апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.09.2019.
Цим вироком
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Раково Перечинського району Закарпатської області, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою, розлучений, що має на утриманні неповнолітню дитину, директор Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, не судимий, засуджений:
-за ч.1 ст.351 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) грн.
Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
ОСОБА_6 , обіймаючи посаду директора Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, будучи службовою особою органу місцевого самоврядування, 26.04.2018 отримав для виконання депутатське звернення за №393/24.01-12, яке надійшло до Ужгородської міської ради від депутата Ужгородської міської ради ОСОБА_7 24.04.2018 за №01-11/2415, про надання інформації з питань, пов`язаних з його депутатською діяльністю, в якому він просив надати інформацію щодо об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Ужгорода, зокрема надати перелік об`єктів комунальної власності, договори на оренду яких укладено в період з 01.01.2015 по 23.04.2018 та перелік об`єктів комунальної власності, яким надано дозвіл на проведення невід`ємних покращень в період з 01.12.2015 по 23.04.20108 із зазначенням назв цих об`єктів, даних щодо дати укладення договорів оренди, орендарів, розміру орендної плати, дати дозволів. Однак, всупереч своїм службовим обов`язкам розглядати звернення юридичних та фізичних осіб та приймати по ним рішення, знаючи про те, що несе юридичну відповідальність за ненадання відповіді на депутатське звернення про, що був ознайомлений 04.05.2017, ОСОБА_6 маючи у своєму розпорядженні усю запитувану інформацію, законну вимогу депутата Ужгородської міської ради ОСОБА_7 не виконав, відповіді на поставлені у депутатському зверненні ОСОБА_7 питання, не надав. Натомість 04.05.2018 підписав і надав ОСОБА_7

-2-

письмову відповідь за №393/24.01-12 про продовження строку розгляду його звернення до 30 днів, у зв`язку з необхідністю обробки великого обсягу відомостей, пошуку та вибірки даних в контексті порушених у депутатському зверненні питань та 22.05.2018 підписав і надав ОСОБА_7 відповідь за №393/24.01-12, якою у наданні запитуваної депутатом інформації та документів відмовив, обґрунтовуючи відмову у наданні відповіді відсутністю причинно-наслідкового зв`язку між інтересами виборців, його депутатською діяльністю та запитуваною інформацією, наявністю переважної більшості інформації на офіційному сайті Ужгородської міської ради та нераціональним витрачанням оплачуваного часу працівників Департаменту міського господарства на виборку та узагальнення запитуваної інформації без обґрунтованих підстав, а також через не конкретизацію об`єктів комунальної власності. За таких обставин ОСОБА_6 , будучи службовою особою, не виконав законну вимогу депутата Ужгородської міської ради ОСОБА_7 та не надав в установлений строк без поважних причин офіційну письмову відповідь на депутатське звернення ОСОБА_7 від 24.04.2018.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок щодо нього скасувати, визнати його невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдати у зв`язку з відсутністю події та складу кримінального правопорушення. В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений посилається на те, що необхідність скасування вироку зумовлена невідповідністю висновків фактичним обставинам справи, неповнотою судового розгляду і неправильним застосування судом закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що судом безпідставно не розглянуто його клопотання від 06.02.2019 про визнання недопустимими доказів, зокрема, витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17.01.2019 та доручення на проведення досудового розслідування кримінального провадження, яке до того ж без номера і дати його складання, згідно якого заступник керівника Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_10 доручив слідчому ОСОБА_11 проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, яке було направлено з порушенням передбаченого ст.214 КПК України строку, а відтак розпочинати і проводити досудове розслідування не було правових підстав, тому всі документи складені в ході досудового розслідування є недопустимими доказами. Також вказує на те, що 30.08.2018 постановою начальника СВ ОСОБА_11 створено слідчу групу з розслідування кримінального провадження, до складу якої включено слідчих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а контроль за роботою слідчої групи покладено на заступника начальника СВ Ужгородського ВП ГУ НП в Закарпатській області ОСОБА_14 . Між тим, повідомлення про підозру від 31.10.2018 йому вручено заступником начальника Ужгородського ВП ГУ НП в Закарпатській області ОСОБА_14 , погодженої керівником Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_15 , які не є уповноваженими особами на проведення досудового розслідування. Також обвинувачений в апеляційній скарзі звертає увагу на те, що повідомлення про підозру від 31.10.2018 йому вручено з порушенням строків, установлених ст.278 КПК України, аж тільки 05.11.2018, що є недопустимим доказом, та тягне за собою відсутність у нього статусу підозрюваного є і порушенням порядку набуття ним статусу обвинуваченого через недотримання стороною обвинувачення вимог ст.481 КПК України, а тому він не вважається таким, що притягнутий до кримінальної відповідальності. Окрім того, суд першої інстанції не з`ясував законність вимог у зверненні місцевого депутата ОСОБА_7 та вважає, що така законною не була, з огляду на те, що ОСОБА_7 як депутат Ужгородської міської ради не мав права ініціювати звернення без відповідного доручення своїх виборців. При цьому зазначає, що інформація, яка підлягала наданню за запитом, містить персональні дані й становить конфіденційну інформацію. Окрім того посилається на відсутність умислу на невиконання законних вимог депутата, що є об`єктивно ознакою розглядуваного кримінального правопорушення, оскільки він виконав обов`язок щодо

-3-

надання відповіді й надав таку в строк, встановлений Законом, більш того, жодним локальним нормативним актом місцевої ради не передбачено обов`язку ним виконувати вимоги депутата міської ради. Висновок суду першої інстанції про те, що йому на запит депутата необхідно було надати саме запитувану ним інформацію, а не відповідь, вважає такими, що суперечать ч.ч.2,3 ст.13 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» і є виключно припущеннями суду з явно обвинувальним нахилом. Таким чином, зазначене свідчить про відсутність ознак об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.351 КК України, оскільки відповідь на депутатське звернення була надана, тому відсутній також і умисел на невиконання законних вимог депутата місцевої Ради, що виключає відповідальність за ч.1 ст.351 КК України. Також, обвинувачений зазначає, що у випадку, якщо депутат місцевої ради не задоволений результатами розгляду свого звернення, він має право внести депутатський запит відповідно до ст.22 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад». Таким чином, депутат ОСОБА_7 помилково вважав, що наданням відповіді від 22.05.2018 ним, як директором департаменту міського господарства, порушено його права, оскільки такі діяння не передбачені кримінальним законом як злочинні. Окрім того зазначає, що депутат ОСОБА_7 не вказав у зверненні виборців, у чиїх інтересах він звертається, не долучив звернення конкретної особи з проханням вжити певних заходів в рамках депутатської діяльності, не зазначив конкретних заходів депутатської діяльності, які він буде вживати на підставі отриманої інформації, мотивуючи, що це його власна ініціатива, а тому відповідь на депутатське звернення ОСОБА_7 ґрунтувалась виключно на зазначених нормах вищевказаного Закону. Також вважає, що він не являється суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.351 КК України, оскільки не являється тією особою, яка уповноважена виконувати вимоги депутата місцевої ради та надавати певну інформацію. Окрім того, зазначає, що ОСОБА_7 не звертався із запитом про надання публічної інформації, а звертався з депутатським зверненням, надання відповіді на яке не покладено на Департамент міського господарства. Жоден свідок у справі, жодних тверджень про умисне перешкоджання ним депутату ОСОБА_7 у здійсненні депутатської діяльності не допускали.
У заяві про зміну вимог апеляційної скарги, ОСОБА_6 посилаючись на позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.03.2020 в справі №305/536/17, просить вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.09.2019 скасувати, а кримінальне провадження відносно нього закрити на підставі п.п.1,2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із відсутністю у його діянні події та складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.351 КК України.
В апеляційній скарзі, прокурор Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 за ч.1 ст. 351 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 900 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 15300 грн. Фактичні обставини справи, доведеність винуватості та кваліфікація діянь ОСОБА_6 в апеляційній скарзі прокурора не оспорюється. Посилався на незаконність вироку у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного. Також зазначив, що судом не в повній мірі враховано вимоги статей 50,65 КК України, що обвинувачений вину не визнав, слідству не сприяв та обіймає посаду директора Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, а тому призначене йому покарання є зам`яким.
У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_16 посилається на безпідставність апеляційної скарги, просить її задовольнити лише в частині скасування вироку суду першої. Що ж стосується

-4-

доводів прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого ним злочину, то такі вважає необґрунтованими, оскільки вирок суду необхідно скасувати виключно з мотивів апеляційної скарги обвинуваченого.
01.04.2022 захисник - адвокат ОСОБА_16 за погодженням з обвинуваченим ОСОБА_6 , подала до апеляційного суду письмову заяву про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності.
Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав змінену апеляційну скаргу та заявлене ним та адвокатом клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за строками давності, думку прокурора ОСОБА_5 , яка не заперечила проти часткового задоволення апеляційних скарг та звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за строками давності, пояснення потерпілого ОСОБА_7 , який заперечив проти заявленого клопотання, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_8 та змінена апеляційна скарга обвинуваченого підлягають до часткового задоволення, з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Пунктом 1 частини 2 статті 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
За змістом зазначеної норми звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язковим і застосовується за таких умов: 1) вчинення особою кримінального правопорушення; 2) з дня вчинення кримінального правопорушення до набрання вироком законної сили минули визначені ч.1 ст.49 КК України строки давності; 3) особа не ухиляється від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч.1 ст.49 КК України строків не вчинила нового злочину певного ступеня тяжкості.
Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 19.11.2019 у справі №345/2618/16-к, звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч.1 ст.49 КК України, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.
Відтак суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна із сторін цього провадження звернеться до суду з таким клопотанням. При цьому, суд має з`ясувати думку сторін щодо закриття кримінального провадження за такою підставою, у разі згоди обвинуваченого (засудженого) розглянути питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності.

-5-

Отже, суд встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження - досудове розслідування, підготовче засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції, на стадії провадження у суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2019 у справі (№ 309/1201/15-к).
Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним судом, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.351 КК України (24.04.2018), за яке передбачено покарання у виді штрафу від однієї тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років. Тобто, на день розгляду апеляційної скарги минуло понад три роки з дня вчинення ОСОБА_6 вказаного кримінального правопорушення. Протягом цього строку останній не вчинив нового кримінального правопорушення та не ухилявся від слідства або суду, а тому строки давності закінчились.
У судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.351 КК України не визнав, але не заперечував проти закриття відносно нього кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України зі звільненням його від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст.49 КК України.
За змістом ст.ст.284-288 КПК України, підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 425/4506/15-к дотримання умов, передбачених ч.ч.1-3 ст.49 КК України, є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, котра подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України.
Відповідно до ст.417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст.284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, тому вважає за необхідне клопотання обвинуваченого задовольнити, вирок суду першої інстанції скасувати та звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, а кримінальне провадження щодо нього, відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.284 КПК України закрити.
Керуючись ст.ст.404,405,407,409,417,419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_8 та змінену апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

-6-

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.09.2019 щодо ОСОБА_17 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.351 КК України,- скасувати.
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_17 про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності задовольнити.
На підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України обвинуваченого ОСОБА_17 звільнити від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.351 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього на підставі п.1 ч.2 ст.284, ст.417 КПК України,- закрити.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: