КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/7439/22 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Провадження№11-сс/824/2427/2022 Доповідач: ОСОБА_2
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 серпня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 31 травня 2022 року,
захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:
На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що зазначена ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотними порушеннями кримінального процесуального кодексу, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам скарги, ігноруванні Конституції України, практики ЄСПЛ, тому що оскаржувана ухвала ґрунтується на довільному тлумаченні КПК України.
Апелянт вказує на те, що слідчий суддя, за умови прийняття скарги до розгляду має прийняти одне з рішень, передбачених ст. 307 КПК України, проте прийнявши ухвалу про закриття судового провадження за скаргою ОСОБА_6 , слідчий суддя вийшов за межі своїх повноважень.
Також апелянт зазначає, що постанова про скасування повідомлення про підозру не відповідає загальним вимогам прийняття рішень прокурора, передбаченим ст. 110 КПК України, постанову про скасування повідомлення про підозру прийнято в порушення порядку скасування (оскарження) повідомлення про підозру.
Крім того апелянт вказує на те, що ч. 2 ст. 305 КПК України передбачено право прокурора самостійно скасовувати рішення в тому числі, передбачені п.10. ч.1 ст. 303 КПК України з метою припинення дії чи бездіяльності, які оскаржуються.
Тобто відповідно до зазначеної норми слідчий чи прокурор має право самостійно реагувати та усувати допущені порушення без рішення слідчого судді по суті скарги, підтвердженням реагування на протиправну бездіяльність є вчинення відповідних дій або винесення рішення, яке слідчий чи прокурор не вчинили/не ухвалили, але зобов`язані були зробити.
Вказана стаття передбачає право прокурора скасовувати повідомлення про підозру лише у разі звернення з відповідною скаргою до слідчого судді про оскарження повідомлення про підозру підозрюваним, захисником чи законним
представником до суду з метою припинення дії чи бездіяльності, що оскаржуються, в такому разі самостійно припинити дію, яка оскаржується.
Проте, рішення про винесення постанови про скасування повідомлення про підозру від 16.11.2021 року заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 , прийнято всупереч вимогам ст. 305 КПК України, оскільки а ні ОСОБА_6 , а ні його захисник не звертались зі скаргою до прокурора або суду про оскарження повідомлення про підозру від 12.11.2021 року, тому останній не мав права скасовувати повідомлення про підозру.
В судове засідання прокурор та ОСОБА_6 , не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомленні завчасно та належним чином. Клопотань про відкладення апеляційного розгляду не подавали.
Враховуючи дані обставини, вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, а також з урахуванням думки захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , яка не заперечувала щодо розгляду апеляційної скарги у відсутність зазначених учасників судового процесу, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд у їх відсутність вказаних осіб.
В даному випадку апеляційний суд приймає до уваги також практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.
Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженої ухвали слідчого судді, доводи захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , в підтримку поданої апеляційної скарги, яку вона просила задовольнити в повному обсязі, вивчивши матеріали судового провадження, перевіривши, обговоривши та обміркувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_6 ,задоволенню не підлягає з таких підстав.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8 Конституції України).
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини третьої статті 129 Конституції України, ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII.
Наведені правові норми мають своє відображення у пунктах 1, 2 та 17 статті 7 КПК України, де зазначено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься верховенство права, законність, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Законність і обґрунтованість рішень слідчого судді, прийнятих на досудовому розслідуванні, може бути забезпечена можливістю їх оскарження в апеляційному порядку.
Передбачене Главою 26 КПК право на оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування є важливою гарантією забезпечення захисту прав і законних інтересів учасників кримінального провадження і процесуальним інструментом виправлення судової помилки на цьому етапі кримінального провадження. А тому суд апеляційної інстанції не вправі відмовити у перевірці законності ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 31 травня 2022 року, з урахуванням того, що право на апеляційне оскарження даного судового рішення підлягає забезпеченню на підставі ст.ст. 7, 24 КПК України, які його гарантують.
З таким висновками слідчого судді погоджується і колегія суддів.
Так, за нормами ст. 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Тільки таке рішення, що відповідає всім вимогам закону, здатне забезпечити досягнення завдань правосуддя та захистити права і законні інтереси усіх учасників процесу.
Колегія суддів приходить до висновку, що слідчим суддею під час винесення рішення про закриття судового провадження вказані вимоги закону дотримано, виходячи з наступного.
Слідчим суддею враховано положення ч. 1 ст. 1 КПК України відповідно до якої, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, задля чіткого та імперативного визначення процедур та запобігання свавільного використання владними органами своїх повноважень та забезпечення умов справедливого судочинства.
Як зазначено у постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.04.2019 у справі №370/2316/18 (провадження №51 - 9929 км 18), за змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.
Прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Розподіл функцій між державними органами і посадовими особами як елемент системи стримувань і противаг є фундаментальним принципом демократичної організації держави.
Однією з форм вираження цього принципу у кримінальному судочинстві є змагальність і диспозитивність як загальні засади кримінального провадження. Згідно зі статтею 22 КПК України змагальність передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими зазначеним Кодексом. У цій же статті закріплено заборону покладення у кримінальному провадженні функцій державного обвинувачення, захисту та судового розгляду на один і той самий орган чи службову особу. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Диспозитивність відповідно до положень статті 26 КПК України полягає в тому, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, як і суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що віднесені до його повноважень зазначеним Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 36 КПК України прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Зазначена правова норма гарантує незалежність посадової особи органу державного обвинувачення у виборі у визначених законом межах способу здійснення своїх повноважень, в тому числі у прийнятті тих чи інших рішень, що є запорукою їх неупередженості й ефективності.
Процесуальна самостійність прокурора і його свобода нарівні з протилежною стороною у відстоюванні тієї чи іншої правової позиції є чинниками справедливого балансу прав та законних інтересів усіх учасників процесу, а також інших осіб, держави й суспільства.
Завданням слідчого судді відповідно до пункту 18 частини першої статті 3 КПК України, частини п`ятої статті 21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою, яка передбачає, в тому числі, чіткий розподіл повноважень і недопустимість заміщення слідчим суддею, як і судом, функцій органів державного обвинувачення та досудового розслідування.
Вичерпний перелік рішень, дій та бездіяльності слідчого, прокурора, які можуть бути оскаржені до слідчого судді під час досудового розслідування, наведено в частині першій статті 303 КПК України. Зокрема, предметом такого оскарження є бездіяльність слідчого, прокурора у формі нездійснення процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.
Частина друга зазначеної статті встановлює заборону розгляду під час досудового розслідування скарг на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора. Такі скарги можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження в суді згідно з правилами статей 314-316 зазначеного Кодексу.
Зазначені обставини також кореспондуються також і з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, відображеної у постанові від 26 березня 2019 року по справі № 807/1456/17, згідно якої наведений у частині першій статті 303 КПК України перелік рішень, дій або бездіяльності, що можуть бути предметом судового оскарження, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У частині другій статті 303 КПК України закріплена пряма заборона окремого оскарження інших рішень, дій або бездіяльності слідчого, прокурора.
У розумінні статті 303 КПК України нездійснення процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язані вчинити у визначений КПК України строк, може вважатися протиправною бездіяльністю й оскаржуватися до суду лише у випадках, коли законний обов`язок службової особи щодо їх вчинення є безальтернативним і не передбачає дискреції як можливості вибору одного з кількох варіантів правомірної поведінки.
Постанова прокурора про скасування повідомлення про підозру згідно з наведеним у цій правовій нормі переліком не є предметом судового оскарження.
Відповідні висновки узгоджуються з позицією, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2019 року (провадження № 11-945сап18), які беруться слідчим суддею до уваги в силу вимог ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відтак слідчим суддею встановлено, що вимоги заявника, не можуть бути предметом розгляду слідчим суддею, оскільки таке оскарження не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, що регламентовано положеннями Глави 26 цього Кодексу.
Крім того, слідчий суддя звернув увагу заявника на тому, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Оскільки інші вимоги скарги стосуються обставин, вже встановлених слідчим суддею та є похідними від них, а також стосуються вимоги про прийняття слідчим суддею за результатами розгляду скарги рішення, яке не передбачено ст. 307 КПК України, та застосовуючи аналогію при застосуванні висновку щодо застосування норм права, викладеній в ухвалі Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19.02.2019 у справі № 569/17036/18 (провадження № 51-598кмо19), відповідно до якої у разі, якщо після відкриття провадження за скаргою буде встановлено, що вона відкрита за скаргою на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, які не можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, слідчий суддя виносить ухвалу про закриття провадження, слідчий суддя прийшов до висновку, що провадження за скаргою підлягає закриттю.
Тобто із зазначеного вбачається, що слідчий суддя всупереч твердження апелянта встановив з посиланням на норми закону, що постанова прокурора про скасування повідомлення про підозру у кримінальному провадженні не є предметом оскарження до слідчого судді в порядку ст. 303 КПК України, з чим також погоджується колегія суддів.

Однак є слушними доводи апелянта в частині того, що слідчий суддя, за умови прийняття скарги до розгляду має прийняти одне з рішень, передбачених ст. 307 КПК України, яка не передбачає закриття судового провадження за скаргою, однак колегія суддів вважає дану обставину не істотним порушенням вимог кримінального процесуально законодавства, з урахуванням висновку викладеного в ухвалі Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19.02.2019 у справі № 569/17036/18 (провадження № 51-598кмо19).
Посилання захисника під час апеляційного розгляду на ту обставину, що слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі зазначив, що згідно норми ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду скарги слідчим суддею не здійснювалась, проте в судовому засіданні 31.05.2022 були присутні адвокат та прокурор, також не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, виходячи з того, що до матеріалів справи долучено журнал судового засіданні від 31.05.2022 року в якому зазначено учасників та долучено копію технічного запису даного засідання.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що посилання в оскаржуваній ухвалі слідчим суддею на ч. 4 ст. 107 КПК України є технічною опискою, яка не вплинула на результат прийнятого рішення.

Інші доводи апеляційної скарги, висновків слідчого судді не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 305, 307, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,
п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 31 травня 2022 року, якою закрито судове провадження за скаргою ОСОБА_6 на постанову заступника начальника Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 від 16.11.2021 про скасування повідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 0000197 від 26.06.2021, - залишити без зміни.
Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4