Постанова

іменем України
22 лютого 2022 року

м. Київ
справа № 450/184/21

провадження № 51- 3963 км 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
представника потерпілих адвоката ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на вирок Львівського апеляційного суду

від 27 травня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000768, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Стрілки Перемишлянського району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України

(далі КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 лютого 2021 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю один рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Львівський апеляційний суд скасував вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання та 27 травня 2021 року ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнив від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок суду першої інстанції залишив без зміни.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 21 жовтня 2019 року приблизно о 21 год 00 хв, керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ 217030», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою «КиївЧоп» у напрямку м. Чоп, при проїзді 557 км + 400 автодороги, яка розташована у с. Солонка Пустомитівського району Львівської області, у порушення вимог Р.1 п.п. 1.5, 1.10

(в частині значення терміну дати дорогу), Р.2 п.п. 2.3 (б), (д), Р.10 п.п. 10.1, 10.4, Р.16 п.п. 16.11 та вимоги дорожнього знаку пріоритету 2.1. (дати дорогу) Правил дорожнього руху (далі ПДР), проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при розвороті і виїзді із другорядної дороги на головну «КиївЧоп» не дав перевагу в русі мотоциклу марки «Ямаха», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , котрий рухався головною автодорогою «КиївЧоп» у напрямку м. Києва, внаслідок чого відбулось зіткнення транспортних засобів, під час якого водій ОСОБА_9 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, а його пасажир ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просять скасувати вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому зазначають, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди постраждали троє осіб: ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , котра на момент ДТП була вагітною, і їх дитина ОСОБА_11 . Також зазначають, що судом не враховано тривалий термін реабілітації його дружини ОСОБА_8 , яка визнана інвалідом першої групи, великі матеріальні затрати та необхідність стороннього догляду. Крім того вказують, що у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази на підтвердження факту щирого каяття ОСОБА_6 у вчиненні злочину, а саме лише визнання вини не може свідчити про його щире каяття, що не узгоджується з існуючою практикою Верховного Суду. При цьому зазначають, що у суду апеляційної інстанції не було підстав визнавати обставиною, яка пом`якшує покарання, щире каяття, оскільки ОСОБА_6 лише визнав вину, однак не розкаявся, не вибачився, не намагався відшкодувати заподіяні кримінальним правопорушенням збитки і не вчиняв будь-яких інший дій, які б свідчили про його щире розкаяння у вчиненому, спокутування провини та щирий жаль. Також вказують, що факт призначення судом апеляційної інстанції додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік не свідчить про достатність такого покарання для виправлення ОСОБА_6 з врахуванням усіх обставин справи.

Крім того, потерпіла ОСОБА_8 посилається на те, що через стан свого здоров`я не могла бути присутньою в судовому засіданні, їй ніхто не роз`яснював наслідки розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК). Також зазначає, що ОСОБА_12 набув статус потерпілого з порушенням вимог ч. 6 ст. 55 КПК, що призвело до залучення сторонньої особи до кримінального провадження.

Засуджений ОСОБА_6 подав заперечення на касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 , в якому просить її касаційну скаргу залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду без зміни.

Позиції учасників судового провадження
Потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та представник потерпілих адвокат ОСОБА_10 підтримали касаційні скарги і просили їх задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 і засуджений ОСОБА_6 заперечували щодо задоволення касаційних скарг потерпілих та просили судові рішення залишити без зміни.

Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційні скарги необґрунтованими і просила залишити їх без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_6 без зміни.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , представника потерпілих адвоката ОСОБА_10 , засудженого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин (ч. 1 ст. 433 КПК).
При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та кваліфікація його дій у касаційних скаргах потерпілими не оспорюються і не заперечуються.
Як убачається з матеріалів кримінальної справи, розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції проведено в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК.
Із журналу судового засідання Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 лютого 2020 року вбачається, що головуючим суддею було виконано вимоги процесуального закону щодо порядку дослідження доказів, передбаченого ч. 3 ст. 349 КПК. При цьому суд з`ясовував, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, зокрема, обвинуваченому ОСОБА_6 , захиснику ОСОБА_13 та представнику потерпілих ОСОБА_14 , що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Захисник ОСОБА_13 , обвинувачений ОСОБА_6 та представник потерпілих ОСОБА_14 зазначили, що розуміють наслідки такого розгляду кримінального провадження. Крім того, в матеріалах кримінального провадження наявна заява від потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_12 про розгляд кримінальної справи відносно ОСОБА_6 в порядку ч. 3 ст. 349 КПК.
Під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_9 підтвердив справжність свого підпису під вказаною заявою та вказав, що підписав її добровільно і при здоровому глузді.
Отже, доводи касаційної скарги потерпілої ОСОБА_8 щодо порушення судом першої інстанції вимог ч. 3 ст. 349 КПК є безпідставними.
Крім того, безпідставними є й доводи потерпілої ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_12 набув статусу потерпілого з порушенням вимог ч. 6 ст. 55 КПК, що призвело до залучення сторонньої особи до кримінального провадження.
Відповідно до ч. 6 ст. 55 КПК, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням потерпілими може бути визнано кілька осіб.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, оскільки ОСОБА_8 , перебуваючи в тяжкому стані, знаходилась на лікуванні, то відповідно до ч. 6

ст. 55 КПК було обґрунтовано залучено як потерпілого у кримінальному провадженні її батька ОСОБА_12 .
Разом з тим, доводи касаційних скарг потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про застосування апеляційним судом закону, який не підлягав застосуванню, а саме положень ст. 75 КК, колегія суддів визнає обґрунтованими.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Згідно з приписами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Визнаючи ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначаючи йому покарання у виді трьох років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу винного, котрий згідно з довідкою працедавця від 16 лютого 2021 року працює на посаді менеджера у ФОП « ОСОБА_15 », використовуючи при цьому власний автомобіль, та позитивно характеризується за місцем роботи, посередньо характеризується за місцем реєстрації і проживання, на наркологічному та психіатричному обліках не перебуває, має на утриманні двох малолітніх дітей, один з яких потребує необхідного систематичного медичного спостереження та догляду, раніше не судимий; обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , а саме щире каяття, визнання своєї винуватості та активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення; відсутність обставин, що обтяжують його покарання. Також судом першої інстанції була врахована заява потерпілих, яка ними була подана як на досудовому слідстві, так і в суді першої інстанції, про те, що вони претензій будь-якого характеру до ОСОБА_6 не мають та просили призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, із застосуванням положень ст. 75 КК.
Водночас, урахувавши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку і про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , у яких вони вказували про безпідставність застосування щодо обвинуваченого положень ст. 75 КК, апеляційний суд визнав обґрунтованим рішення місцевого суду про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК.
На обґрунтування рішення апеляційний суд послався на дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем роботи і посередньо за місцем реєстрації та проживання, наявність на утриманні двох малолітніх дітей, наявність обставин, що пом`якшують його покарання, а саме щирого каяття, визнання своєї винуватості та активного сприяння розкриттю злочину, відсутність обтяжуючих обставин, позицію потерпілих, котрі просили у своїх заявах до районного суду призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з позбавленням волі, та вважав, що вказані обставини давали суду першої інстанції обґрунтовані підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
Водночас, призначаючи ОСОБА_6 додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк один рік, апеляційний суд послався на ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, його суспільну небезпеку, з огляду на те, що внаслідок скоєного ним ДТП двоє потерпілих отримали тілесні ушкодження середнього та тяжкого ступеня тяжкості, при цьому потерпіла ОСОБА_8 стала інвалідом першої групи.

Разом з тим, рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК суд апеляційної інстанції належним чином не обґрунтував та не навів мотивів, із яких він дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі з огляду на тяжкість злочину, виходячи з конкретних обставин його вчинення, наслідків, що настали, та характеру допущених особою порушень ПДР. Зокрема, з огляду на грубі порушення ОСОБА_6 вимог ПДР, непоправну тяжкість наслідків цих порушень, унаслідок яких потерпілій ОСОБА_8 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження й вона стала інвалідом першої групи, а потерпілому ОСОБА_9 були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Таким чином, усупереч вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374, ч. 2 ст. 420 КПК, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку щодо правильності застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК щодо засудженого ОСОБА_6 .
Враховуючи викладене, касаційні скарги потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню, а вирок апеляційного суду скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене та, за умови підтвердження такого ж обсягу обвинувачення і тих же даних про особу винного, звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК.
При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати викладене, розглянути кримінальне провадження з дотриманням вимог кримінального процесуального закону й ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 440, 441, 442 КПК України, Суд

у х в а л и в:
Касаційні скарги потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Львівського апеляційного суду від 27 травня 2021 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3