ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/200/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю
секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10
представника
потерпілих ОСОБА_11
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 травня 2022 року.
Даним вироком,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Великий Говилів Теребовлянського району Тернопільської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, працюючого слюсарем п`ятого розряду КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України та призначено йому покарання:
-за ч.1 ст.135 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;
-за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.
Вирішено питання речових доказів, арешту майна та процесуальних витрат.
Згідно з вироком суду, 27.01.2021 року о 20 год. обвинувачений ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-21013» р.н. НОМЕР_1 , без пасажирів та вантажу рухався лівою смугою транспортного потоку вул. Степана Будного, зі сторони вул.Карпенка у напрямку вул. Тролейбусна м.Тернополя.
Під час руху водій ОСОБА_7 , в порушення вимог пунктів 1.5 ч.1, 1.10 (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», «безпечна швидкість», «темна пора доби», і виконання їх вимог), 2.3. «б», (а) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями (надалі ПДР України), а також вимог, які наведенні у абзаці 4 частини 2 статті 16 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-XII від 30 червня 1993 року), із змінами та доповненнями (надалі Закон України «Про дорожній рух»), не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, не ураховував дорожні умови і не обрав такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним і в такий спосіб своїми діями не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрозу життю і здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
При наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, що встановлений навпроти території гаражного кооперативу «Дружба» з однієї сторони, та гуртожитку №1, що по вул. В.Винниченка, 10, м. Тернопіль з іншої сторони, водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість завчасно виявити пішохода ОСОБА_12 , який переходив проїзну частину дороги вул. С.Будного, м. Тернопіль, по нерегульованому пішохідному переході, в напрямку з права-наліво по ходу руху автомобіля «ВАЗ-21013» р.н. НОМЕР_1 , відповідно до вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України, не зменшив швидкість руху керованого автомобіля та не зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом, щоб дати дорогу пішоходу, хоча мав таку технічну можливість шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування, а продовжив рух у вказаному напрямку.
Внаслідок порушення вказаних пунктів Правил дорожнього руху України, обвинувачений ОСОБА_7 не забезпечив безпеку дорожнього руху та шляхом не застосування гальмування позбавив себе технічної можливості зупинити керований ним автомобіль перед нерегульованим пішохідним переходом та в процесі руху, виїхавши на пішохідний перехід, скоїв наїзд передньою лівою частиною автомобіля «ВАЗ-21013» р.н. НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_12 , який в момент наїзду переходив ліву смугу руху транспортного потоку по вул. С.Будного в м.Тернопіль по нерегульованому пішохідному переході.
Внаслідок наїзду автомобілем «ВАЗ-21013» р.н. НОМЕР_1 потерпілий ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді: ушкоджень нижніх кінцівок (відкриті та закриті переломи тіл великих трубчастих кісток) та ушкодження внутрішніх органів (розриви і надриви селезінки та тріщини печінки), загальний струс тіла (крововиливи у зв`язковий апарат внутрішніх органів), які супроводжувались загрозливими для життя явищами, тобто були небезпечними для життя в момент заподіяння і належать до тяжких тілесних ушкоджень.
Порушення водієм ОСОБА_7 , вимог пунктів: п. 1.5 ч. 1, п. 2.3 «б», та 18.1. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, із змінами та доповненнями, а також вимог, які наведенні у абзацах 1, 2 частини 5 статті 14 та абзацах 1, 4 частини 2 статті 16 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-ХІІ від 30 червня 1993 року), із змінами та доповненнями, перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням потерпілому ОСОБА_12 тяжкого тілесного ушкодження.
Від наїзду автомобілем «ВАЗ-21013» р.н. НОМЕР_1 тіло потерпілого було відкинуто на зустрічну смугу руху, де через нього було здійснено переїзд автомобілем «NISSAN-QASHQAI» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_13 , який був позбавлений технічної можливості шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду на лежачого пішохода і тим самим уникнути наступного переїзду.
Окрім того, після вчинення дорожньо-транспортної пригоди із зазначеними наслідками по вул. Степана Будного у м. Тернополі 27.01.2021 року о 20 год. водій ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що своїми протиправними діями поставив потерпілого в небезпечний для життя стан і ОСОБА_12 позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, оскільки внаслідок наїзду автомобілем «ВАЗ-21013» р.н. НОМЕР_1 впав на проїзну частину автодороги, у зв`язку з чим перебував в безпорадному стані, тобто у результаті отриманих тілесних ушкоджень самостійно, без сторонньої допомоги, був позбавлений реальної можливості вжити заходів до самозбереження, діючи умисно та нехтуючи моральними і правовими нормами, завідомо залишив потерпілого ОСОБА_12 без допомоги, маючи при цьому реальну можливість надати таку допомогу, і з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене, в порушення вимог п. 2.10 (підпункти «а», «б», «г», «ґ», «д», «е») Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, із змінами та доповненнями, а також вимог, які наведені у абзаці 5 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-XII від 30 червня 1993 року), із змінами та доповненнями, вчинивши дорожньо-транспортну пригоду, негайно не зупинив транспортний засіб і не залишався на місці пригоди, не увімкнув аварійну сигналізацію і не встановив знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 ПДР України, не вжив можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілому, не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, не звернувся по допомогу до присутніх і не відправив потерпілого до закладу охорони здоров`я, у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті «г» пункту 2.10 ПДР України, не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції та не записав прізвища та адреси очевидців, не чекав прибуття поліцейських, не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організації об`їзду місця пригоди, а втік з місця вчинення дорожньо-транспортної пригоди на автомобілі «ВАЗ-21013» р.н. НОМЕР_1 , поїхавши до господарства за місцем свого проживання, де його і залишив.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить змінити вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 травня 2022 року в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання за скоєні ним кримінальні правопорушення, ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки і на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.
Апелянт посилається на те, що суд призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке є найсуворішим із покарань, не мотивувавши у вироку, чому менш суворий вид покарання буде недієвим та не забезпечить виправлення засудженого.
Вказує, що обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 є те, що за формою вини вчинений злочин є необережним, ОСОБА_7 раніше не судимий, у нього наявне постійне місце проживання та місце роботи, за якими він характеризується виключно позитивно, діти, яким ОСОБА_7 допомагає фінансово, що свідчить про міцні позитивні соціальні зв`язки, відсутні зв`язки з антигромадськими елементами. Зазначає, що на наступний день після вчинення злочину обвинувачений добровільно з`явився до органу досудового розслідування із зізнанням у вчиненні злочину, в подальшому активно сприяв у розслідуванні.
Посилається на те, що останній належно виконував процесуальні обов`язки після спливу запобіжного заходу, з моменту вчинення злочину до теперішнього дня минуло півтора року і за цей час нових злочинів він не вчинив, керував транспортними засобами, порушень Правил дорожнього руху України не вчиняв.
Звертає увагу, що сторона обвинувачення (прокурор) та потерпілі висловились щодо можливості звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання із застосуванням іспитового терміну, цивільні позови у справі відсутні.
Зазначає, що за час проведення досудового та судового слідства ОСОБА_7 вже багаторазово пожалкував про скоєне ним кримінальне правопорушення, проявив щиросердне розкаяння.
Стверджує, що слід враховувати повне та щиросердечне визнання вини, сприяння у розслідуванні та щире каяття обвинуваченого, відсутність претензій від потерпілих, тому вважає, що ОСОБА_7 є можливим призначити покарання із застосуванням статті 75 КК України.
Заслухавши суддю- доповідача, в судових дебатах та останньому слові обвинуваченого ОСОБА_7 , в судових дебатах його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити, в судових дебатах потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , їх представника адвоката ОСОБА_11 , які заперечили апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , вказали, що загинув їх єдиний син, вважають, що суд першої інстанції призначив правильне покарання, тому просять рішення суду залишити без змін, в судових дебатах прокурора, яка не заперечила апеляційну скаргу захисника, проте при прийняті рішення поклалася на думку суду, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено та кваліфікація його дій відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються сукупністю зібраних доказів, є обґрунтованими, в апеляції не оспорюються, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції не перевіряються.
При призначенні покарання ОСОБА_7 суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував, що воно має бути необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення цієї особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.
Як вбачається з вироку, суд першої інстанції взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого діяння, конкретні обставини провадження, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив необережний тяжкий злочин в сфері порушення правил безпеки дорожнього руху, в результаті якого потерпілий ОСОБА_12 помер, врахував те, що, вчинивши ДТП, залишив потерпілого в небезпечному для життя стані.
Суд також визнав обставини, що пом`якшують покарання: визнання вини, щире каяття, позитивну характеристику обвинуваченого по місцю праці, а також думку потерпілих, які зазначили, що сина, який загинув, не повернути, просили не позбавляти волі обвинуваченого, проте зазначили, що шкода їм не відшкодована.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про призначення ОСОБА_7 основного покарання у виді позбавлення волі наближеного до мінімального розміру, передбаченого тяжчою санкцією (ч.2 ст.286 КК України) статті обвинувачення та додаткового покарання, передбаченого санкцією цієї статті у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Наведені в апеляційні скарзі доводи, в тому числі щодо вчинення ОСОБА_7 необережного злочину та наявність пом`якшуючих обставин, не дають підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання із випробуванням на підставі ст.75 КК України з огляду на наступне.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Під час обрання форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК.
Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому з огляду на положення ст.75 КК України законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що під час призначення низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно врахував, що обвинувачений вчинив хоч і необережний, однак тяжкий злочин, наслідком якого є смерть людини.
Окрім цього, після вчинення дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 , в порушення вимог ПДР, не залишився на місці пригоди, не вжив можливих заходів для надання медичної допомоги потерпілому, не викликав бригаду екстреної медичної допомоги, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, не чекав на прибуття поліцейських, не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, а втік з місця пригоди.
Умисний характер дій обвинуваченого, а саме залишення в небезпеці потерпілого, який перебував у безпорадному для життя стані, свідчить про підвищену суспільну небезпечність даного діяння.
З огляду на викладене, враховуючи принципи індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
Ухвалила:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 травня 2022 року щодо ОСОБА_7 - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.
Судді