Дата документу 04.05.2022 Справа № 336/3394/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/3394/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/699/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 травня 2022 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 2 грудня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню освіту, не працюючий, не одружений, малолітніх дітей на утриманні не маючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 20 березня 2007 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

2) 20 листопада 2008 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 357 КК України до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 23 грудня 2011 року по відбуттю строку покарання;

3) 20 грудня 2012 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 187, ст. 395 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. Звільнений 18 лютого 2016 року по відбуттю строку покарання;

4) 20 березня 2018 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Звільнений 2 січня 2019 року по відбуттю строку покарання,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 186 КК України у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 25 червня 2020 року.

Зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 29 січня 2020 року по 31 січня 2020 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 2425 грн. 91 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України, за наступних обставин.

29 січня 2020 року, приблизно о 17 годині 40 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись на ЗГТ «Малий ринок», навпроти буд. 87-В по пр. Соборному в м. Запоріжжі, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, з правої кишені куртки ОСОБА_9 , таємно викрав належний їй мобільний телефон «iPhone 7», об`ємом пам`яті на 32 Gb, IMEI: НОМЕР_1 в корпусі золотого кольору, вартістю 5500 грн. Після чого ОСОБА_7 , утримуючи в руках мобільний телефон ОСОБА_9 , став рухатись у бік вул. Запорізької в м. Запоріжжі. В цей час ОСОБА_9 помітила ОСОБА_7 з належним їй телефоном у руках та почала вимагати повернення викраденого майна. Однак, не зважаючи на вимоги ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що його злочинні дії помічені та викриті, з метою досягнення свого злочинного умислу, спрямованого на викрадення чужого майна, утримуючи при собі мобільний телефон належний ОСОБА_9 , ОСОБА_7 зник з місця скоєння злочину, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду у сумі 5500 гривень.

Крім того, 17 квітня 2020 року, приблизно о 11 годині 50 хвилин, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись на відкритій ділянці біля магазину «Оазіс», що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Гоголя, буд. 30, переконавшись в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, таємно, шляхом вiльного доступу, викрав майно, яке належить ОСОБА_10 , а саме велосипед марки «Spezialized Stump Jumper M2» чорного кольору, який знаходився на ганку вищевказаного магазину, вартістю 4683,00 грн. Після чого ОСОБА_7 зник з місця вчинення злочину та розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Своїми діями ОСОБА_7 спричинив матеріальну шкоду ОСОБА_10 в розмірі 4683,00 гривень.

Крім того, 21 квітня 2020 року, приблизно о 12-00 годині, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, дiючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись поблизу зупинки громадського транспорту «Базарна», що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Базарна, 4, переконавшись в тому, що за його злочинними діями нiхто не спостерігає, таємно, шляхом вільного доступу з відділення рюкзаку, викрав майно, що належить ОСОБА_11 , а саме мобільний телефон «Xiaomi Redmi 4A», в корпусі білого кольору, IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 , серійний номер НОМЕР_4 , вартістю 1466 грн. 67 коп. Після чого ОСОБА_7 зник з місця вчинення злочину та розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Своїми діями ОСОБА_7 спричинив матеріальну шкоду ОСОБА_11 в розмірі 1466 гривень 67 копійок.

Крім того, 28 квітня 2020 року, у період часу з 06 години 45 хвилин до 15 години 58 хвилин, маючи прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись навпроти будинку № 56 по проспекту Моторобудівників в м. Запоріжжі, шляхом розбиття скла водійської двері автомобіля марки DAEWOO моделі LANOS, у кузові сріблястого кольору з державним номерним знаком НОМЕР_5 , переконавшись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, таємно з метою особистого збагачення викрав з салону вищевказаного автомобіля відеореєстратор «PAGO M1», вартістю 400 грн., який належить ОСОБА_12 . Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 зник з місця вчинення злочину та разом з викраденим майном направився в бік вулиці Кругова, чим спричинив потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду в розмірі 400 гривень.

Крім того, 26 травня 2020 року, приблизно о 12-00 годині, ОСОБА_7 , знаходячись біля магазину «АлкоМаркет» за адресою місто Запоріжжя, вулиця Чарівна, 113, маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, таємно викрав з кабіни автомобіля ГАЗ 33021 212 СПГ, НОМЕР_6 , мобільний телефон «Samsung Galaxy J2», об`ємом 16 Гб, IMEI 1: НОМЕР_7 , IMEI 2: НОМЕР_8 , вартістю 1866 гривень 67 копійок, який належить ОСОБА_13 . Але дії обвинуваченого були помічені потерпілим ОСОБА_13 , який почав вимагати зупинитись і наполягав повернути викрадене майно. Незважаючи на зауваження, ОСОБА_7 , тримаючи вищевказаний мобільний телефон у руках, втік з місця вчинення злочину, тим самим спричинив ОСОБА_13 матеріальну шкоду в розмірі 1866 гривень 67 копійок.

Крім того, 25 червня 2020 року, приблизно о 23-00 годині, ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку № 6 по вулиці Цитрусовій в місті Запоріжжі, маючи умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, яке виразилось в нанесені одного удару відкритою долонею в обличчя ОСОБА_14 , в результаті чого останній впав на землю, чим спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження, та шляхом ривку відкрито викрав з плеча потерпілого сумку, в якій знаходились: мобільний телефон «LG Х135» чорного кольору, IMEI1: НОМЕР_9 , IMEI2: НОМЕР_10 , вартістю 349 гривень 67 копійок, та грошові кошти в сумі 772 гривні. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , тримаючи викрадену сумку в руках, побіг в бiк будинку АДРЕСА_2 . Однак, свій злочинний намір ОСОБА_7 не зміг довести до кінця, та не виконав усіх дій, які вважав за необхідне для закінчення злочину, оскільки був затриманий свідком ОСОБА_15 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він визнав свою провину у повному обсязі, щиро розкаявся, дуже жалкує про вчинене.

Крім того, в той час він втратив роботу на будівництві, у нього не було коштів на їжу та проживання, тому був вимушений жити з батьками, єдиним доходом яких була пенсія.

Звертає увагу, що під час досудового розслідування він вказав співробітникам поліції на місце, де знаходилось викрадене майно, завдяки чому його було повернуто потерпілим.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити йому більш м`яке покарання.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який рішення суду першої інстанції вважав законним, обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України, є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії нетяжких та тяжких злочинів; визнав активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень за обставину, що пом`якшує покарання; визнав вчинення кримінального правопорушення (за епізодом від 25 червня 2020 року) у стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покарання; дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, не працює, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Також суд першої інстанції врахував відшкодування потерпілим завданої шкоди шляхом повернення викраденого майна.

Крім того, судом першої інстанції було вірно встановлено відсутність щиро каяття обвинуваченого, з детальним викладенням мотивів прийняття такого рішення, з якими колегія суддів повністю погоджується.

Колегія суддів також враховує те, що обвинувачений раніше 4 рази притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі, умисних корисливих тяжких злочинів, має не зняті та не погашені в установленому законом порядку судимості, раніше неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, раніше звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, що у сукупності свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений не працює, суспільно-корисною працею не займається, стабільного джерела доходу не має, а попередній кримінальний досвід свідчить про те, що він заробляє на життя шляхом вчинення кримінальних правопорушень.

До того ж, він не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, неповнолітніх чи малолітніх дітей на утриманні не має.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, і підстави як для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання, так і пом`якшення йому розміру призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 2 ст. 185 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання не в максимальних межах санкції статті, за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України в мінімальних межах санкції, за ч. 2 ст. 186 КК України в майже мінімальних межах санкції, а призначаючи остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, суд застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на наявність обставини, що обтяжує покарання, попередній кримінальний досвід обвинуваченого, наявність у нього не знятих та не погашених судимостей, факт звільнення від відбування покарання з випробуванням у минулому, неодноразове відбування покарання в місцях позбавлення волі за попередніми вироками, а також дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого остаточного покарання, ніж у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі, яке, на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість.

До того ж, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що раніше ОСОБА_7 вже звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, однак це жодним чином не сприяло його виправленню та перевихованню.

Також відсутні підстави для призначення ОСОБА_7 покарання на підставі ст. 69 КК України, оскільки обставини справи та дані про особу обвинуваченого не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і впливають на пом`якшення покарання.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу неналежного врахування судом першої інстанції визнання вини та активного сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому покарання не в максимальних межах санкції.

Також колегія суддів вважає, що скрутне матеріальне становище не вказує на збіг тяжких особистих обставин, оскільки обвинувачений є особою працездатного віку, дані про те, що він є інвалідом чи безуспішно намагався знайти роботу в матеріалах кримінального провадження відсутні, тому бажання покращити своє матеріальне становище шляхом вчинення корисливих кримінальних правопорушень не може бути прийнято судом як обставина, що пом`якшує покарання.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 2 грудня 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4