УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 175/259/20

провадження № 51-2767ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_5,

суддів ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_8, який діє в інтересах засудженого ОСОБА_1 , на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 червня 2022 року, які постановлені в кримінальному проваджені, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0001040, за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпропетровськ, проживаючого за місцем реєстрації в АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

Суть питання

За вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2022 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за те, що він 01 серпня 2019 року у період часу з 22 год 00 хв до 23 год 00 хв, більш точний час органом досудового розслідування невстановлений, разом із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , перебуваючи у АДРЕСА_2 у кухонній кімнаті, де під час вживання алкогольних напоїв, умисно наніс ОСОБА_2 кухонним ножем, який тримав у правій руці, не менше 2 ударів у ділянку життєво важливого органу - шиї, а також у ліву підключичну ділянку, спричинивши тілесне ушкодження у вигляді колото-різаної рани у нижній третині шиї, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень і перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті останнього.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 08 червня 2022 року вирок місцевого суду залишив без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8, не погоджуючись з вищезазначеними судовими рішеннями, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам та допущення, на його думку, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи наведене захисник вважає, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, не доведено належними доказами, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому вказує, що у рішеннях судів попередніх інстанцій відсутні посилання на наявність у засудженого мотиву та прямого умислу на вбивство ОСОБА_4 . Також зазначає захисник про те, що суд апеляційної інстанції, всупереч його клопотанню, не дослідив повторно вказані ним докази, а саме протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_3 від 02 серпня 2019 року та постанову про відбирання зразків для проведення експертизи від 12 серпня 2019 року і протокол отримання зразків від 14 серпня 2019 року, які, до того ж, при відкритті матеріалів кримінального провадження в них були відсутні. Також захисник зазначає про винесення слідчим суддею Дніпровського районного суду Дніпропетровської області ухвали від 19 жовтня 2019 року про виправлення описки в незаконний спосіб.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Однак суть касаційної скарги захисника полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами. Зокрема, доводи касаційної скарги захисника фактично зводяться до переоцінки доказів, оцінених судами під час ухвалення рішення, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Верховний Суд звертає увагу сторони захисту на те, що зазначені обставини, він вже висловлював у суді першої інстанції, на які судом була надана вмотивована відповідь.

Так, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, зроблено на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд надав відповідну оцінку з наведенням належної аргументації в мотивувальній частині вироку.

Як слідує з наданої копії рішення місцевого суду, суд першої інстанції дійшов висновку щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, на підставі аналізу ряду показань детально наведених у вироку.

Також винуватість ОСОБА_1 доводиться даними протоколів слідчих дій, висновків експертів, у тому числі й висновків судово-медичних експертиз та інших письмових доказів детально наведених у вироку, які, за висновком суду першої інстанції, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.

Дослідивши вищевказані докази, відповідно до ст. 94 КПК України, і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 115 КК України, що підтверджуються сукупністю доказів, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив і належно оцінив.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, сторона захисту подала апеляційну скаргу, в якій сторона захисту наводила доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам та порушення вимог кримінального процесуального, які за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним нею у касаційній скарзі.

За результатом розгляду вказаної апеляційної скарги, суд відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції всебічно перевірив як обставини кримінального провадження, так і обрану лінію захисту обвинуваченого, обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, вмотивувавши своє рішення всебічно дослідженими, оціненими у своїй сукупності з точки зору належності, допустимості й достовірності письмовими доказами та показами свідків і потерпілого.

Так, апеляційний суд зазначив, з огляду на те, що потерпілим було надано співробітникам поліції усний дозвіл на проведення слідчого експерименту в домоволодінні, де було вбито його батька, з метою встановлення всіх обставин кримінального провадження та сприянню розкриттю злочину, колегія суддів вважає доводи захисника обвинуваченого про порушення вимог ст. 233 КПК України безпідставними та такими, що спростовуються фактами, наведеними в матеріалах справи, а тому і підстав для визнання недопустимими протоколу проведення слідчого експерименту від 02 серпня 2019 року та здобутих доказів в ході проведення даної слідчої дії, суд апеляційної інстанції не вбачає. В ході судового провадження судом першої інстанції, також, було надано оцінку даним обставинам, перевірено посилання сторони захисту на порушення ст. 233 КПК України і обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання захисника про визнання недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту від 02 серпня 2019 року за участю свідка ОСОБА_3 . Крім того, така позиція суду узгоджується з практикою Верховного Суду (див., наприклад постанову від 12 лютого 2019 року у справі № 159/451/16-к (провадження № 51-1173км18).

Також Верховний Суд звертає увагу захисника на тому, що місцевий суд допитав свідка ОСОБА_3 безпосередньо під час судового засідання і послався на такі його покази, як на доказ вини ОСОБА_1 .

Крім того, апеляційний суд спростував доводи сторони захисту про недопустимість доказів, таких як постанова про відбирання зразків для проведення експертизи від 12 серпня 2019 року та протокол отримання зразків від 14 серпня 2019 року, оскільки вказані письмові докази було долучено прокурором на підставі ч. 11 ст. 290 КПК України і той факт, що вказані документи не містилися в матеріалах кримінального провадження при їх відкритті стороні захисту при завершенні досудового розслідування, не свідчить про їх очевидну недопустимість.

Більш того, апеляційний суд зауважує, що про складання постанови про відбирання зразків для проведення експертизи від 12 серпня 2019 року та протоколу отримання зразків від 14 серпня 2019 року був достеменно обізнаний захисник ОСОБА_8, в присутності якого у обвинуваченого і відбиралися ці зразки крові.

Отже, Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду та приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.

Переконливих доказів на спростування наведених доказів судів першої та апеляційної інстанцій захисник у касаційній скарзі не навів.

Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Доказування, зокрема в такій категорії справ, досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року справа № 728/578/19, провадження № 51-3411км20; від 20 жовтня 2021 року справа № 759/14119/17, провадження № 51-2274км21).

Посилання захисника на те, що апеляційний суд усупереч вимогам КПК України повторно не дослідив обставини, встановлені під час кримінального провадження, Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може (але не зобов`язаний) дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Разом з тим у ч. 2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але у разі, коли суд першої інстанції безпосередньо дослідив усі можливі докази, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд виходив із того, що вищевказані докази, які сторона захисту вважає недопустимими, були предметом дослідження суду першої інстанції, а у клопотанні сторони захисту не наведено належного обґрунтування щодо неповного або з порушеннями дослідження цих доказів місцевим судом.

Верховний Суд зазначає, що сам по собі факт непогодження сторони кримінального провадження з висновками суду щодо оцінки доказів не свідчить про допущення істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, та не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.

Отже, порушень вимог ч. 3 ст. 404 КПК України під час розгляду провадження в апеляційному порядку не вбачається, оскільки повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, необхідне тільки за умови, якщо судом першої інстанції відповідні докази досліджені судом неповністю або з порушеннями.

Що стосується доводів сторони захисту про те, що суди попередніх інстанцій дійшли неправильного висновку про наявність у ОСОБА_1 прямого умислу на вбивство, то вони є безпідставними, з огляду на таке.

Так, ст. 115 КК України передбачає відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. З суб`єктивної сторони даний злочин характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.

Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

Так, Верховний Суд звертає увагу сторони захисту на тому, що встановлені та наведені у вироку обставини нанесення потерпілому ножових поранень, їх кількість та локалізація (не меньше 2 ударів ножем у ділянку життєвоважливого органу - шиї) дозволяють стверджувати про те, що ОСОБА_1 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і навіть якщо не бажав, то свідомо припускав їх настання, що свідчить про наявність в його діях умислу, який може бути як прямим, так і непрямим, але його вид не впливає на правильність правової кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 115 КК України.

Що стосується доводів сторони захисту стосовно оскарження ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2019 року про виправлення описки, на думку сторони захисту, в незаконний спосіб, то Верховний Суд вважає їх недоречними, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 379 КПК України ухвала суду про внесення виправлень у судове рішення є предметом самостійного оскарження. Виходячи із логічного, телеологічного та системного тлумачення положень зазначеної норми, ухвала про внесення виправлень у судове рішення чи відмову у внесенні виправлень має особливу правову природу, обумовлену її похідним характером, оскільки вона не вирішує будь-яких питань по суті, окрім як щодо виправлення допущених у судовому рішенні відповідного суду описок і очевидних арифметичних помилок або відмови у внесенні таких виправлень. Зміст ухвали про внесення виправлень у судове рішення завжди підпорядкований змісту судового рішення, до якого вносяться зміни, а тому оцінка правомірності постановлення такої ухвали з точки зору її змісту у випадку її оскарження в апеляційному чи касаційному порядку має здійснюватися одночасно з оцінкою змісту виправленого судового рішення.

Отже, оскарження ухвали про внесення виправлень у судове рішення має здійснюватися в тому ж порядку, що і виправлене судове рішення, у тому числі з урахуванням інстанції суду, який прийняв таке рішення. Дотримання відповідного порядку оскарження може бути поєднане із наявністю відповідних обмежень права на оскарження тих чи інших судових рішень, крім випадків, коли суд, постановляючи ухвалу про внесення виправлень у судове рішення вийшов за межі наданих йому законом повноважень.

Однак захисник у своїй касаційній скарзі, вказуючи про те, що слідчим суддею Дніпровського районного суду Дніпропетровської області ухвалою від 09 жовтня 2019 року було виправлено описку в незаконний спосіб, не навів доводів щодо оскарження ним цієї ухвали, що в свою чергу позбавляє Верховний Суд зробити висновки з цього питання.

Таким чином, твердження наведені захисником у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, а тому підстав для задоволення касаційної скарги сторони захисту відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_8, який діє в інтересах засудженого ОСОБА_1 , на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 червня 2022 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7