Справа № 195/889/22
У Х В А Л А

іменем України

18.10.2022 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області

Колегія суддів Томаківського районного суду Дніпропетровської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря судових засідань ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в смт. Томаківка заяву адвоката ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 про перегляд судового рішення за виключними обставинами,-
за участю сторін судового провадження
прокурора - ОСОБА_7 ( на відеозв`язку ),
захисника ОСОБА_5
в с т а н о в и л а :
Адвокат ОСОБА_5 звернувся із заявою в інтересах засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку Запорізького обласного суду від 04 листопада 1996 року і ухвали Запорізького обласного суду від 30 червня 2000 року по справі №2-136/96 стосовно ОСОБА_6 за виключними обставинами, у якій просить поновити строк для подачі заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами та ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Свою заяву захисник мотивує тим, що вироком Запорізького обласного суду від 04.11.1996 року ОСОБА_6 засуджено за ст.ст. 93п.в;190-1;196-1 ч.2;222 ч.1;222 ч.3; ст. 42 Кримінального кодексу України (у редакції 1960 року) (далі по тексту - Кодекс 1960 року, КК) та призначено покарання у виді смертної кари - розстрілу. Ухвалою Судової колегії по кримінальним справам Верховного суду України від 19.08.1997 року вирок стосовно нього було залишено без змін. Ухвалою Запорізького обласного суду від 30 червня 2000 року вирок від 04.11.1996року стосовно нього було змінено та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. Вказує, що обставиною, що є виключною і могла вплинути на вирок Запорізького обласного суду від 04.11.1996 року яким ОСОБА_6 було засуджено до вищої міри покарання- до смертної кари( розстрілу), але була невідома і не могла бути відома суду- встановлена 29.12.1999 року Конституційним Судом України неконституційність закону, його окремих положень, а саме Кримінального кодексу України в частині смертної кари, застосованих судом при вирішенні справи в 1996 році. На підставі зазначеного рішення смертна кара (розстріл) як і довічне позбавлення волі, вже не могло бути призначеним ОСОБА_6 .
При постановленні ухвали Запорізького обласного суду від 30.06.2000 року, якою вирок в частині призначеного покарання був замінений на довічне позбавлення волі, було порушено право на захист засудженого ОСОБА_6 , а виключна обставина встановлена 29.12.1999 року Конституційним Судом України неконституційність положень КК України в частині смертної кари була не врахована в повному обсязі, що призвело до незаконної заміни смертної кари на довічне позбавлення волі, замість 15 років позбавлення волі, максимального покарання за ст. 93 КК України в період з 29.12.1999 року по 03.04.2000 рік. На момент незаконної заміни покарання ОСОБА_6 на 30.06.2000 рік діяла редакція Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 01.04.1994 року, яка забороняла одночасно кваліфікувати дії і за ст.93 і за ст190-1 КК України- що мало місце в 1996 році відносно ОСОБА_6 . А тому вважає що до нього не могло бути застосоване інше покарання ніж позбавлення волі на певний строк. Також, захисник вказує, що ст.461 КК України передбачає 30-ти денний строк звернення до суду з моменту оприлюднення відповідного рішення Конституційного Суду, але дана норма набула чинності тільки у 2017 році, раніше ОСОБА_6 не міг звернутися до суду з заявою про перегляд судового рішення від 30.06.2000 року за виключними обставинами, оскільки ця норма не була введена в законодавство, та на кінець січня 2000 року ще не була прийнята ухвала Запорізького обласного суду від 30.06.2000 року, яка оскаржується, а тому захисник вважає ці причини поважними, та просить поновити строк подання заяви.
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_5 підтримав вимоги заяви, з підстав зазначених в ній, просив змінити вирок Запорізького обласного суду від 04.11.1996 стосовно ОСОБА_6 змінивши покарання довічне позбавлення волі на позбавлення волі на 15 років, та скасувати Ухвалу Запорізького обласного суду від 30 червня 2000 року якою було змінено покарання у вигляді смертної кари та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
Прокурор заперечувала проти задоволення заяви, оскільки вирок Запорізького обласного суду від 04.11.1996 , яким ОСОБА_6 було призначено виняткову міру покарання розстріл, замінено ухвалою Запорізького обласного суду від 30 червня 2000 року і виняткову міру покарання смертну кару замінено довічним позбавленням волі. Вважає заяву захисника засудженого безпідставною і такою що не ґрунтується на законі, а відтак в її задоволенні просить відмовити.
Вислухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши матеріали справи, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до ч.7 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", розпорядження Голови Верховного суду №4/0/9-22 від 10.03.2022, враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ в умовах воєнного стану, а саме змінено територіальну підсудність Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області на Томаківський районний суд Дніпропетровської області.
Так, враховуючи доводи захисника засудженого ОСОБА_6 про те, що він не мав можливості подати заяву про перегляд вироку за виключними обставинами у передбачений законом строк у зв`язку з обмеженнями у доступі до інформації, вважає необхідним поновити ОСОБА_6 строк подання заяви про перегляд вироку Запорізького обласного суду від 04.11.1996 року за виключними обставинами.
Вироком Запорізького обласного суду від 04.11.1996 року ОСОБА_6 засуджено за ст.ст. 93п.в;190-1;196-1 ч.2;222 ч.1;222 ч.3; ст. 42 Кримінального кодексу України (у редакції 1960 року) та призначено покарання у виді смертної кари розстрілу. (а.с.9-17).
Ухвалою Судової колегії по кримінальним справам Верховного суду України від 19.08.1997 року вирок стосовно нього було залишено без змін (а.с.18-24).
Ухвалою Запорізького обласного суду від 30 червня 2000 року вирок від 04.11.1996року стосовно нього було змінено та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. (а.с.17).
Кримінальний кодекс України в редакції 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання, у тому числі й за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин (зокрема, ст. 93 КК).
Конституційний Суд України у Рішенні № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Кодексу в редакції 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання.
Відповідно до Закону України від 22 лютого 2000 року № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» (далі по тексту - Закон № 1483) смертну кару було замінено на довічне позбавлення волі.
Верховна Рада України шляхом прийняття Закону № 1483 привела Кодекс 1960 року у відповідність із вказаним Рішенням Конституційного Суду України. У цьому Законі комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання таким видом покарання, як довічне позбавлення волі.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні № 1-рп/2011 від 26 січня 2011 року дійшов до наступних висновків.
З дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари.
Однак наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кодекс 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК 1960 року). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року).
За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Як зазначив Конституційний Суд України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).
Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.
Конституційний Суд України виходить з того, що в частині четвертій статті 5 Кодексу 2001 року йдеться про можливість його зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Такі ж висновки містяться в п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2000 від 19.04.2000.
У даній кримінальній справі вирок Запорізького обласного суду від від 04.11.1996 року та ухвала Запорізького обласного суду від 30 червня 2000 року набрали законної сили і у законний спосіб звернені до виконання, тому що засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_6 перебуває в місцях позбавлення волі і відбуває призначене покарання у виді довічного позбавлення волі.
В даному конкретному випадку призначене ОСОБА_6 покарання у виді смертної кари замінене більш м`яким - довічним позбавлення волі і, законні підстави для заміни цього покарання позбавленням волі на певний строк відсутні.
Оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року, то положення Кодексу 1960 року із змінами внесеними Законом № 1483 є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності Законом № 1483, а тому на підставі ч. 1 ст. 58 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч. 1 ст. 5 Кодексу 2001 року, положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483 не було виконано.
Тому доводи захисника засудженого ОСОБА_6 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність через заміну призначеного йому покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі є безпідставними.
З урахуванням наведеного колегія суддів не вбачав законних підстав для задоволення вимог заявлених захисником засудженого ОСОБА_6 .
Керуючись ст. ст. 459 - 467 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :
Поновити засудженому ОСОБА_6 строк на подачу заяви про перегляд вироку за виключними обставинами.
Заяву адвоката ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 про перегляд судового рішення за виключними обставинами , про зміну вироку Запорізького обласного суду від 04 листопада 1996 р. та про скасування ухвали Запорізького обласного суду від 30 червня 2000 року по справі № 2-136/96 у відношенні ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Томаківський районний суд Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію ухвали вручити засудженому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати копію ухвали у суді.
Повний текст ухвали складено 21.10.2022 року.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді : ОСОБА_2

ОСОБА_3
18.10.2022