ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/184/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст. 186 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,

представника потерпілого ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 на вирок Тернопільського міськрайонного суду від 09 травня 2022 року у кримінальному провадженні № 0002753, -

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком:

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначено йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Тернопільського апеляційного суду від 03 червня 2020 року за ч.2 ст.185 КК України, більш суворим, призначеним за даним вироком, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, зарахувавши повністю відбуте покарання за попереднім вироком у виді 3 місяців арешту, з розрахунку один день арешту за один день позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 серпня 2019 року у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. і за сукупністю вироків визначено до остаточного відбування ОСОБА_7 покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі та штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. слід виконувати самостійно (штраф сплачено 13 листопада 2019 року).

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахується з моменту звернення вироку до виконання.

На підставі ст.72 КК України в строк призначеного судом покарання ОСОБА_7 зараховано термін його попереднього ув`язнення з 28 листопада 2019 року (з дати винесення ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою) по 11 березня 2020 року (дата винесення ухвали про зміну запобіжного заходу на домашній арешт), з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначено йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2020 року, більш суворим, призначеним за даним вироком, визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі, зарахувавши повністю відбуте покарання за попереднім вироком у виді 3 місяців арешту, з розрахунку один день арешту за один день позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 травня 2019 року за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 6 (шести) місяців позбавлення волі та повністю приєднано покарання за вироком Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 02 липня 2019 року у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. і за сукупністю вироків визначено до остаточного відбування ОСОБА_8 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі та штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. слід виконувати самостійно (штраф сплачено 11 березня 2020 року).

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахується з моменту звернення вироку до виконання.

На підставі ст.72 КК України в строк призначеного судом покарання ОСОБА_8 зараховано термін його попереднього ув`язнення з 28 листопада 2019 року (з дати винесення ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою) по 11 березня 2020 року (дату винесення ухвали про зміну запобіжного заходу на домашній арешт), та з 20 січня 2022 року (з дати винесення ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою) по 09 травня 2022 року (по дату винесення вироку), з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід, застосований до обвинуваченого ОСОБА_8 , у вигляді тримання під вартою, продовженого судом до 12 травня 2022 року, продовжено до набрання вироком законної сили, але не більше двох місяців, тобто до 07 липня 2022 року.

Уточнений цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 матеріальну шкоду в сумі 7732,25 грн. (сім тисяч сімсот тридцять дві гривні двадцять п`ять копійок) та моральну шкоду в розмірі 10000 грн. (десять тисяч гривень).

Згідно вироку, 21 вересня 2019 року близько 23.00 год. обвинувачений ОСОБА_7 спільно із обвинуваченим ОСОБА_8 перебували на території залізничного вокзалу, що по вул. Привокзальна в м. Тернополі, де побачили раніше невідомого їм ОСОБА_12

21 вересня 2019 року близько 23.00 год. обвинувачений ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою із обвинуваченим ОСОБА_8 , підійшли до потерпілого ОСОБА_12 , познайомились з ним та почали розпивати алкогольні напої. Перебуваючи у спільній компанії з вищевказаними особами, ОСОБА_13 та особою, яка обвинувачується у іншому кримінальному провадженні, остання, маючи на меті заволодіти чужим майном, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїй дій, їх караність та настання суспільно - небезпечних наслідків, підійшла до ОСОБА_12 та в подальшому шляхом обману, під приводом послухати музику, попросила у останнього його мобільний телефон торгівельної марки «Samsung Galaxy А7», моделі «SМ - А 750 FN».На вказану пропозицію ОСОБА_12 , будучи впевненим, що йому повернуть його мобільний телефон, погодився та одразу передав особі, яка обвинувачується у іншому кримінальному провадженні, свій мобільний телефон. Отримавши вищевказаний телефон, особа, яка обвинувачується у іншому кримінальному провадженні, не маючи наміру його повертати, скориставшись тим, що ОСОБА_12 відволікся на розмову з іншими особами, з місця події з цим мобільним телефоном втекла. Після того, коли ОСОБА_12 зрозумівши, що він залишився без свого мобільного телефона, одразу повідомив про це ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Почувши про дану ситуацію ОСОБА_7 та ОСОБА_8 погодилися знайти та повернути мобільний телефон ОСОБА_12 . В подальшому ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_13 , сівши у таксі марки «Lanos» моделі «Daewoo», сірого кольору, під керуванням водія ОСОБА_14 , направилися за місцем проживання особи, яка обвинувачується у іншому кримінальному провадженні. Приїхавши за вищевказаною адресою, з`ясувалося, що там відсутній мобільний телефон ОСОБА_12 та сама особа, яка обвинувачується у іншому кримінальному провадженні. Після цього, продовжуючи пошук особи, яка обвинувачується у іншому кримінальному провадженні та мобільного телефону, тим же самим автомобілем таксі із зазначеними вище особами направилися у с. Байківці Тернопільського району. Близько 01.00 год. 22 вересня 2019 року, зупинившись на польовій дорозі, яка знаходиться на відстані 50 метрів від центральної дороги на вулиці Бандери у с. Байківці Тернопільського району, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 почали вимагати від ОСОБА_12 , щоб він оплатив послуги таксі та віддав їм усі наявні у нього грошові кошти. ОСОБА_12 відмовився виконувати вимоги ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , пояснюючи, що такої домовленості у них не було, ніякої грошової винагороди за повернення свого мобільного телефону він нікому не обіцяв, а за послуги таксі домовлялися ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , тому вони повинні розрахуватися із таксистом. Тоді, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , діючи умисно, за попередньою змовою, з корисливих мотивів, погрожуючи ОСОБА_12 насильством, яке не було небезпечним для його життя чи здоров`я, а саме нанесенням тілесних ушкоджень, який сприйняв такі погрози як реальні у разі невиконання вимоги, тобто такі, що дійсно можуть бути реалізовані, злякавшись висловлених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 погроз, із кишені штанів, у які був одітий, вийняв гаманець, у якому були кошти у сумі 700 доларів США, що станом на 22 вересня 2019 року згідно курсу Національного банку України становить 17232 гривень 25 копійок та передав його ОСОБА_8 . Із викраденим майном ОСОБА_8 та ОСОБА_7 із місця вчинення злочину втекли, в подальшому поділивши викрадені кошти між собою, тим самим спричинили потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на суму 17232,25 грн.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_10 просить вирок Тернопільського міськрайонного суду від 09.05.2022 року скасувати, а провадження закрити з підстав п.2 та/або п.3 ч.1 ст.284 КПК України. Також просить, в разі відмови у задоволенні вищевказаних вимог, покарання призначити в мінімальному розмірі із застосуванням положення ст.75 КК України. Свої вимоги мотивує тим, що докази покладені в основу доведеності обвинувачення за оскаржуваним вироком не відповідають ні нормам кримінального процесуального закону ні доводять сформоване обвинувачення за критерієм «поза розумним сумнівом», а саме: заява потерпілого ОСОБА_12 від 22.09.2019 року про вчинення кримінального правопорушення та рапорт ст. інспектора чергового Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_15 від 22.09.2019 року є підставою тільки для внесення відповідних відомостей до ЄРДР і не можуть слугувати доказом вини будь-якої особи; протокол огляду місця події від 22.09.2019 року та протокол слідчого експерименту за участю потерпілого від 23 жовтня 2019 року є непрямими доказами, і вони мали значення для доведення вини обвинувачених лише в сукупності із протоколом пред`явлення особи для впізнання, який є неналежним доказом; слідчий експеримент за участю потерпілого від 23 жовтня 2019 року є сумнівним доказом, так як час події за обвинувальним актом становив 01 година ночі, а час проведення слідчого експерименту 15 год. 00 хв. - 15 год. 55 хв., що не відповідає часу події. Також звертає увагу суду на те, що при проведенні слідчого експерименту поняті були відсутні; помилково було взято до уваги такий доказ, як протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 жовтня 2019 року, згідно якого в присутності понятих свідок ОСОБА_14 за ростом, віком, тілобудовою, рисами обличчя впізнав на фото №3 ОСОБА_16 , оскільки ОСОБА_14 вказав, що йому раніше були візуально знайомі обвинувачені ОСОБА_17 та ОСОБА_8 ; під час допиту в суді потерпілий не вказав, що обвинувачені разом чи кожен з них окремо висловили погрози насильством, а лише стверджував, що він злякався; присутній у автомобілі під час події «грабежу із застосуванням погроз» свідок ОСОБА_14 чітко вказав, що «...він не чув жодних криків між чоловіками та погроз.

Прокурор Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_18 в апеляційній скарзі просив призначити ОСОБА_8 покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. За ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком від 13.07.2020, більш суворим визначити остаточне покарання 5 років 6 місяців позбавлення волі, зарахувавши повністю відбуте покарання за попереднім вироком у виді 3 місяців арешту. На підставі ст. 71 КК України - частково приєднати невідбуте покарання за вироком від 07.05.2019 у виді 6 місяців позбавлення волі та покарання за вироком від 02.07.2019 у виді штрафу - 850 грн і за сукупністю вироків визначити до остаточного відбування покарання у виді 6 років позбавлення волі та штрафу в розмірі 850 грн.

Однак, до початку апеляційного розгляду на підставі ч.1 ст.403 КПК України прокурор відмовився від поданої ним апеляційної скарги.

Оскільки, в цьому провадженні вирок був оскаржений також захисником, то визначених ч.2 ст.403 КПК України підстав для закриття апеляційного провадження немає.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,

пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу захисника і просив застосувати до нього іспитовий строк,

доводи захисника ОСОБА_10 , який підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній підстав і просив вирок Тернопільського міськрайонного суду від 09 травня 2022 року скасувати та закрити кримінальне провадження або застосувати іспитовий строк;

думку обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу,

пояснення представника потерпілого, який вважає доводи апеляційної скарги про недоведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 безпідставними, однак не заперечує проти призначення покарання з іспитовим строком, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 під час досудового розслідування примирився з потерпілим і відшкодував йому шкоду,

думку прокурора, який підтримав відмову від апеляційної скарги сторони обвинувачення і просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги сторони захисту за її безпідставністю,

повторно дослідивши обставини провадження в межах заявлених апеляційних вимог і перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів з`ясувала наступне.

В апеляційній скарзі не оспорюється, а тому не підлягає перевірці судом апеляційної інстанції, факт вчинення ОСОБА_8 відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_12 (грабежу), поєднаного з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Також, зі змісту апеляційної скарги та показань обвинуваченого ОСОБА_7 в ході судового і апеляційного розгляду вбачається, що він не заперечує встановлених судом першої інстанції обставин про те, що він 22 вересня 2019 року їхав у автомобілі таксі разом з обвинуваченим ОСОБА_8 і потерпілим ОСОБА_12 і під час зупинки на польовій дорозі на виїзді із с. Байківці Тернопільського району потерпілий ОСОБА_12 віддав обвинуваченому ОСОБА_8 свій гаманець, у якому було 700 доларів США та вийшов з автомобіля, а ОСОБА_8 та ОСОБА_7 поїхали далі з цими коштами.

Аналізуючи доводи захисника ОСОБА_10 про недоведеність кваліфікуючої ознаки грабежу за попередньою змовою групою осіб і непричетність обвинуваченого ОСОБА_7 до вчинення вказаного злочину, колегія суддів приходить до висновку про їх безпідставність.

Так, з наведених у вироку показань потерпілого ОСОБА_12 видно, що в ході судового розгляду він категорично підтвердив участь обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні грабежу. Зокрема, потерпілий вказав, що саме ОСОБА_19 першим пред`явив йому вимогу віддати всі гроші. А після того, як він віддав свій гаманець ОСОБА_8 саме ОСОБА_7 попередив щоби потерпілий не звертався в поліцію, бо буде гірше.

При цьому, з показань самих обвинувачених, потерпілого і свідка ОСОБА_14 , які підтверджуються даними проведених в ході досудового розслідування слідчих експериментів видно, що на момент пред`явлення потерпілому вимоги про передачу коштів автомобіль таксі зупинився у безлюдному місці поза межами населеного пункту в нічний час, а тому потерпілий мав обґрунтовані підстави сприймати погрози обвинувачених як реальні.

Наведені показання потерпілого повністю узгоджуються з протоколом проведення з участю потерпілого слідчого експерименту та таблицею ілюстрації до нього від 23 жовтня 2019 року, не містять істотних розбіжностей, є логічними і послідовними та об`єктивно узгоджуються з іншими дослідженими судом першої інстанції доказами, які детально проаналізовані у вироку.

Так, показання потерпілого про узгодженість дій обвинувачених щодо вчинення грабежу підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_14 , який був водієм таксі і в ході судового розгляду вказав, що після того як потерпілий пішов з автомобіля він привіз обвинувачених на залізничний вокзал м.Тернополя. Для розрахунку за проїзд обвинувачені використовували долари США, які він для них обміняв у пункті обміну валют. Також, за рахунок цих коштів вони погасили борг за попередні свої поїздки на його таксі.

Оцінивши встановлені в ході судового розгляду обставини, які наведені в оскарженому вироку, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що дії обох обвинувачених під час вчинення кримінального правопорушення та безпосередньо після цього були узгоджені між собою і кожен з них здійснив активні дії щодо вчинення злочину та доведення його до закінчення, після чого вони розділили між собою викрадені в потерпілого грошові кошти, що свідчить про те, що обвинувачені діяли зі спільним умислом на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Також, суд першої інстанції детально проаналізував доводи захисника ОСОБА_20 про недопустимість даних протоколу слідчого експерименту з потерпілим, які аналогічні доводам апеляційної скарги, правильно вказавши, що в ході судового розгляду не було встановлено об`єктивних підстав вважати, що під час проведення вказаної слідчої дії не було залучено понятих, підписи яких наявні у відповідному протоколі.

Доводи апеляційної скарги, що показання свідка ОСОБА_14 спростовують висновки суду першої інстанції про участь обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні грабежу є безпідставними, оскільки як видно з наведених у вироку показань цього свідка він лише стверджував, що не чув погроз. На переконання колегії суддів такі показання можуть свідчити про те, що свідок (водій таксі) не звертав увагу на зміст спілкування пасажирів, але не спростовують повідомлених потерпілим обставин відкритого заволодіння його грошима.

Перевіркою матеріалів провадження в ході апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що показання потерпілого як під час досудового слідства так і під час судового розгляду були послідовними та незмінними, вони повністю узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження і жодних об`єктивних обставин, які би давали підстави вважати, що потерпілий має причини оговорити обвинувачених під час судового розгляду не встановлено.

Крім того, зі змісту оскарженого вироку видно, що суд першої інстанції також врахував дані протоколів слідчих експериментів з обвинуваченими від 27 і 28 листопада 2019 року, в ході яких вони кожен окремо в присутності понятих розповіли як познайомилися з потерпілим, а також на місцевості вказали шлях їх спільного пересування на автомобілі таксі та місце його зупинки за межами населеного пункту в нічний час, де вони спільно відкрито викрали в потерпілого 700 доларів, погрожуючи йому насильством.

Доводи захисника про недопустимість результатів зазначених слідчих дій з посиланням на висновки ОП ККС ВС у справі №740/3597/17 є неналежними, оскільки на відміну від установлених у вказаній справі обставин, в цьому провадженні зміст протоколів слідчих експериментів з обвинуваченими містить не лише проголошення обвинуваченими зізнання у вчинені інкримінованого їм злочину. Так, у вказаних протоколах відображено як обвинувачені вказали місце де вони познайомилися з потерпілим і де було розташоване таксі, яке вони разом замовили, вказали напрямок руху і місця куди вони ним їздили, а також місце де вони погрожуючи насильством забрали у потерпілого валютні цінності (т.2 а.к.п.23-31).

Зі змісту цих протоколів видно, що обвинувачені кожен окремо в різні дні повідомили інформацію та вказали на місцевості конкретні обставини вчинення ними злочину, які повністю узгоджуються між собою, а тому колегія суддів не вбачає підстав для того, щоби не брати до уваги дані цих результатів слідчих дій.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які тягнуть за собою безумовне скасування вироку під час перегляду оскарженого вироку апеляційним судом не виявлено.

Враховуючи наведені та інші встановлені в ході судового розгляду обставини в їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до переконання про обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_20 про безпідставність зазначення у вироку заяви потерпілого про вчинене кримінальне правопорушення та рапортів працівників поліції про її прийняття не свідчать про неправильну оцінку судом доказів. Так, дійсно за змістом ч.2 ст.84 КПК України така заява потерпілого і відповідні рапорти не є джерелом доказів. Разом з тим, вона є підставою для початку досудового розслідування відповідно до ст.214 КПК України, згідно якої слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Крім того, як вбачається зі змісту оскарженого вироку суд першої інстанції дав оцінку цій заяві потерпілого і даним проведеного з ним слідчого експерименту в сукупності з іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами та матеріалами кримінального провадження з точки зору послідовності показань потерпілого в ході досудового розслідування і судового розгляду, що відповідає вимогам ст.93 КПК України.

Доводи апеляційної скарги про неналежність як доказу результатів пред`явлення свідку ОСОБА_14 для впізнання фотознімків обвинувачених не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин, оскільки встановлені в ході цієї слідчої дії відомості, а саме присутність в автомобілі таксі обох обвинувачених разом з потерпілим, підтверджуються показаннями потерпілого, обох обвинувачених і даними проведених з ними слідчих експериментів.

Разом з тим, викладені в апеляційній скарзі доводи про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без реального відбування покарання, заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції при призначенні покарання не в повній мірі врахував обставини, які пом`якшують покарання і посткримінальну поведінку ОСОБА_7 .

Так, зі змісту вироку та пояснень представника потерпілого в ході апеляційного розгляду видно, що ОСОБА_7 одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, після вчинення злочину примирився з потерпілим і відшкодував йому шкоду в сумі 9500 гривень, у зв`язку з чим потерпілий претензій до нього не має. Також, під час апеляційного розгляду представник потерпілого погодився з доводами апеляційної скарги про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст.75 КК України. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 під час досудового розслідування повністю визнав свою вину і сприяв розкриттю злочину.

За наявності таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку ОСОБА_7 усвідомив суспільну небезпеку своїх протиправних дій і вжив заходів щоби змінити свій спосіб життя, а тому його виправлення без відбування покарання є можливим, що дає підстави для застосування ст.75 КК України і звільнення засудженого від реального відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку, з покладенням обов`язків згідно ст.76 КК України.

Разом з тим, враховуючи відомості про особу обвинуваченого, який має непогашені судимості, колегія суддів приходить до висновку про необхідність визначення іспитового строку на максимальних строк.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.405,419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду від 09 травня 2022 року змінити в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 .

Вважати ОСОБА_7 засудженим вказаним вироком за ч.2 ст.186 КК України з призначенням йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Тернопільського апеляційного суду від 03 червня 2020 року за ч.2 ст.185 КК України, більш суворим, призначеним за даним вироком, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, зарахувавши повністю відбуте покарання за попереднім вироком у виді 3 місяців арешту, з розрахунку один день арешту за один день позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 серпня 2019 року у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. і за сукупністю вироків визначити до остаточного відбування ОСОБА_7 покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі та штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки та з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.

Покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. виконувати самостійно.

В решті цей вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді