ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2370/22 Справа № 226/1788/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000133 від 14.05.2021 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 25 липня 2022 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, щодо
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Райполі, Межівського району, Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Димитров, Донецької області, зареєстрованого та проживючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 353, ч. 1 ст. 357 КК України,
за участю:
секретаря судового засіданні ОСОБА_10 ,
(в режимі відеоконференції):
обвинувачених - ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,
захисників - ОСОБА_5 , ОСОБА_11 ,-

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 25.07.2022 обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , кожному окремо, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 22.09.2022 включно, без визначення розміру застави.
Мотивуючи ухвалене рішення, суд, врахувавши характер інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, за один з яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років, який відносяться до особливо тяжких злочинів, особу обвинувачених, які не мають офіційної роботи, постійного джерела доходу, зареєстрованого постійного місця проживання, що вказує на соціально-небезпечну поведінку обвинувачених та не виключає можливості ухилитися від суду та вчинити інші кримінальні правопорушення, а жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе цьому запобігти, тому суд дійшов висновку про необхідність продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , кожному окремо, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою змінити обвинуваченому запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний із триманням під вартою.
В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги захисник посилається на те, що ухвала є незаконною та необґрунтованою. Зазначає, що продовження застосування виключного запобіжного заходу щодо обвинуваченого, є надмірним та недоцільним, з огляду на те, що заявлені ризики, які існували на момент обрання цього запобіжного заходу на цей час відсутні, що не було враховано судом під час розгляду клопотання прокурора. Разом з цим, апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки, зокрема постійне місце проживання, перебуває у шлюбі, має малолітню доньку на утриманні, проходив військову службу та бажає служити у лавах Збройних сил України, що, на думку захисника, є достатньою підставою для зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний із позбавленням волі, тому просить ухвалу скасувати.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , просить ухвалу скасувати та змінити обвинуваченому запобіжний захід на домашній арешт.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, захисник посилається на неповноту судового розгляду, внаслідок чого ухвалене рішення не ґрунтується на вимогах закону. Апелянт зазначає, що стороною обвинувачення не було надано жодного доказу, який б підтверджував ті обставини, що заявлені ризики наявні, не зменшилися та продовжують існувати. При цьому, на думку захисника, ймовірність настання цих ризиків, з урахуванням обставин провадження, є незначною та свідчить про можливість їх запобігання обранням менш суворого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, який, у цьому випадку, не є виправданим. Окрім того, апелянт вказує на те, що суд не врахував та не надав належної оцінки особі обвинуваченого, який раніше не судимий, про підозру у іншому кримінальному правопорушенні не повідомлявся, має родичів та постійне місце проживання на території України, що свідчить про його міцні соціальні зв`язки. Разом з тим, захисник зазначає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту буде повною мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, й зможе запобігти встановленим ризикам, оскільки позбавить ОСОБА_8 можливості вільно пересуватися, що не було належним чином з`ясовано судом, при перевірці доводів клопотання прокурора. З урахуванням викладеного, на думку захисника, ухвала підлягає скасуванню.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинувачених та їх захисників, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.
Вирішуючи питання законності судового рішення, ухваленого щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , суд зазначає таке.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Згідно зі ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Частиною 5 статті 199 КПК України, передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Цих вимог кримінального процесуального закону, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , суд першої інстанції дотримався в повній мірі.
Апеляційним судом встановлено, що в провадженні Димитровського міського суду Донецької області перебувають матеріали кримінального провадження, відомості про вчинені кримінальні правопорушення за якими внесені до ЄРДР за № 0000133 від 14.05.2021 щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 353, ч. 1 ст. 357 КК України.
15 травня 2021 року ухвалами слідчого судді Димитровського міського суду Донецької області щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , кожного окремо, обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово було продовжено, останній раз оскаржуваною ухвалою від 25.07.2022.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Апеляційний суд вважає, що на час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 і ОСОБА_6 та клопотання захисників щодо зміни запобіжного заходу обвинуваченим на більш м`який, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, що можуть перешкодити завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.
Також, у відповідності до ст. 178 КПК України, суд першої інстанції врахував тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , за один з яких передбачено покарання, зокрема, у виді позбавлення волі строком до 12 років, та який відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, особу обвинувачених, які не мають офіційної роботи, постійного джерела доходу, зареєстрованого постійного місця проживання, й дійшов правильного висновку, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, що обвинувачені можуть переховуватися від органів досудового розслідування та суду, або вчинити інше кримінальне правопорушення продовжують існувати, внаслідок чого є необхідність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Ці висновки узгоджуються із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Враховуючи викладене, висновки суду про те, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинувачених та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, є обґрунтованими.
Отже, суд першої інстанції при розгляді клопотання прокурора ретельно перевірив доводи про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , кожному окремо, та належно з`ясував всі обставини, які мають значення для вирішення цих питань.
Разом з цим, колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 під вартою.
Окрім цього, судом, враховано обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_8 та ОСОБА_6 кримінальних правопорушень у цьому провадженні, які, зокрема поєднанні з погрозою застосування насильства, тому у відповідності до ч. 4 ст. 183 КПК України, обгрунтовано не застосував щодо обвинувачених альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.
З огляду на викладене, доводи захисників в скаргах, що прокурором та судом не обґрунтовані ризики, є такими, що не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки наявність у провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які існували на момент обрання запобіжного заходу, не зменшились є обґрунтованими та об`єктивно існують, а тому для їх запобігання було продовжено застосування щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , кожного окремо, запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.
Інші, викладені захисниками доводи в апеляційних скаргах, були предметом дослідження суду при продовженні обвинуваченим строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги судом не встановлено.
Оцінюючи вищевказані обставини, суд також зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту, у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
При цьому, продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16.05.2013), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин провадження, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими й оціненими судом, та не убачає підстав для задоволення апеляційних скарг.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.
Ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 25 липня 2022 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4