Номер провадження: 11-кп/813/1587/22
Справа № 521/6584/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 29.06.2022 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з раніше визначеним розміром застави, у кримінальному провадженні №0000300 від 15.04.2022 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Одесі, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, маючого середню освіту, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, -

встановив:
В Малиновському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000300 від 15.04.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 29.06.2022 року, в порядку ст.331 КПК України, за клопотанням прокурора, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , з визначеним йому раніше розміром застави в мінімальних межах, визначених ст.182 КПК, строком до 27.08.2022 року.

Мотивуючи своє рішення суд першої інстанції послався на продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які були підставою для обрання такого виключного запобіжного заходу як тримання під вартою. Продовжуючи строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою судом також враховано особу обвинуваченого, який раніше судимий за аналогічні злочини, не має міцних соціальних зв`язків, осіб, які потребують його постійного догляду, у останнього відсутні джерела прибутку та офіційне місце роботи. Крім того, при прийнятті рішення судом не встановлено обставин, які б давали підстави змінити стосовно обвинуваченого запобіжний захід на більш м`який.
Не погоджуючись з ухвалою судузахисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якійпросить ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. Захисник посилається на те, що обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_8 не обґрунтоване, а ризики, на які посилається прокурор фактично відсутні. Захисник звертає увагу, що суд обґрунтував існування єдиного ризику переховування обвинуваченого лише тяжкістю можливого призначеного покарання. Апелянт стверджує, що обвинувачений має постійне місце проживання, мешкає з матір`ю, що свідчить про наявність у нього міцних соціальних зв`язків. Крім того, захисник посилається на неврахування судом того, що ОСОБА_8 має місце роботи та з огляду на застосований запобіжний захід не може виконувати професійні обов`язки. Водночас сторона захисту посилається на те, що обвинувачений має намір вступити до лав Збройних сил України або територіальної оборони.
Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченого, який не заявляв клопотання про розгляд справи за його участі. При цьому, захисник не заперечував проти розгляду його апеляційної скарги за відсутності обвинуваченого та відмовився від проведення судового розгляду в режимі відео конференції.

В умовах воєнного стану, колегія суддів вважає, що відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення у учасників судового розгляду бажання на прибуття до суду, оскільки це становить загрозу для вказаних осіб.

За таких підстав, враховуючи положення ч.4 ст.422-1 КПК апеляційний розгляд проведено за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника, який просив задовольнити апеляційну скаргу; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали судової справи, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується в скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

29.06.2022 року прокурор в судовому засіданні подав клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , яке суд задовольнив.
Апеляційний суд погоджується з таким рішенням суду, з огляду на таке.
Відповідно до положень ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя та суд, відповідно до ст.178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Так, відповідно до ст.ст. 177, 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
При цьому, суду слід мати на увазі, що обмеження розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи, є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Рішення Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», «Белевитський проти Росії»).
Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.
Прийняте рішення суд мотивував тим, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, у тому числі корисливих злочинів проти власності, відбував покарання у виді позбавлення волі, звільнився з виправної установи після закінчення строку покарання у 2017 році, до затримання не працював, не мав джерела заробітку, постійного місця проживання та роботи. Відсутні відомості про наявність у нього будь-якого доходу та зайняття корисною діяльністю.
Тому суд вважав доведеними передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення.
Апеляційний суд вважає, що зазначені судом першої інстанції обставини, які вплинули на прийняття рішення щодо продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на даній стадії судового розгляду є обґрунтованими та вмотивованими, на відміну від доводів апеляційної скарги захисника, в тому числі й щодо відсутності обставин, які можуть вказувати на обґрунтованість пред`явленого обвинувачення.
Колегія суддів на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченим дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів. За таких обставин, доводи захисника щодо необґрунтованості обвинувачення є безпідставними, а посилання в апеляційній скарзі на його непричетності до злочину, є передчасними.

Більш того, в своєму клопотанні прокурор зазначив про те, що по даному кримінальному проваджені ще не допитані потерпілий, свідки та експерти, тобто судом ще не проведено повного судового розгляду з дослідженням доказів, якими прокурор обґрунтовує обвинувачення.
Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_8 , а також існування ризиків переховування останнього від суду та вчинення інших кримінальних правопорушень, виправдовуютьпродовження застосування найсуворішого запобіжного заходу та дають апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки ОСОБА_8 не може не розуміти тяжкість інкримінованого злочину, та можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.
Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».
Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Обставини даного кримінального провадження, характер вчинення злочину, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, який не одноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, та відбував покарання реально, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_8 може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.
При встановленні наявності ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК вчинення іншого, в тому числі аналогічного кримінального правопорушення, апеляційний суд враховує минулі судимості ОСОБА_8 , який не один раз був судимий, а протягом останніх п`яти років вже тричі, та знову обвинувачується у вчиненні умисного корисливого злочину.
Такі обставини, на думку суду, можуть вказувати на протиправну діяльність обвинуваченого, який не маючи офіційного джерела прибутку, може забезпечувати своє існування за рахунок вчинення корисливих злочинів.
При цьому, доводи захисника з приводу того, що застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою заважає ОСОБА_8 виконувати свої професійні обов`язки, жодними доказами не підтверджений. Більш того, в обвинувальному акті та оскаржуваній ухвалі суді зазначено, що обвинувачений не працевлаштований, а захисник жодних доказів на спростування таких тверджень до суду апеляційної інстанції не надав, а лише абстрактно послався на наявність місця роботи взагалі.
Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.
Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.
Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому злочину, який вчинений в умовах воєнного стану, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ним інших кримінальних правопорушень та переховування обвинуваченого від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.
Разом з тим, апеляційний суд вважає доводи захисника щодо міцності соціальних зв`язків ОСОБА_8 голослівними, оскільки наявність матері, на яку посилається захисних жодним чином не може вказувати на міцність його зв`язків з державою, при тому що будь-яких даних підтримання останньої як матеріально, так і фізично (допомога по господарству, у зв`язку з хворобою або фізичними вадами) матеріали апеляційної скарги не містять. Жодних інших доказів суспільно-корисної діяльності обвинуваченого у середовищі, матеріали провадження не містять, окрім наявності попередніх судимостей, які аж ніяк не можуть вказувати на міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, а можуть охарактеризувати його як особу, схильну до вчинення злочинів.
Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою, а захисником не надано апеляційному суду будь-яких документів, які стали підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, або неможливість перебування його під вартою. Більш того, вимоги захисника про можливість застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, на думку апеляційного суду, не зможуть в достатній мірі переконати суд у тому, що обвинувачений має такий рівень особистої відповідальності, який зможе з достатньою впевненістю гарантувати виконання, покладених на нього обов`язків.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а обвинувачений або його захисник не позбавлені можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання його під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.
Доводи апеляційної скарги захисника щодо тривалого перебування ОСОБА_8 під вартою апеляційний суд вважає голослівними, оскільки відповідно до матеріалів провадження та відомостей з ЄДРСР, відомості до ЄРДР за № 0000300 внесені 15.04.2022 року; 16.04.2022 року щодо ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, а вже 12.05.2022 року відносно останнього затверджено обвинувальний акт, який 16.05.2022 року надійшов до суду першої інстанції та ухвалою суду від 26.05.2022 року призначено судовий розгляд кримінального провадження. Тобто, як органом досудового розслідування, так і судом першої інстанції приймаються заходи щодо неухильного дотримання вимог ст.28 КПК, в тому числі на виконання вимог частини четвертої зазначеної статті, щодо розгляду кримінального провадження відносно особи, яка тримається під вартою, яке має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 та скасування ухвали суду першої інстанції.

Разом з тим, враховуючи доводи захисника, на які він посилався у судовому засіданні апеляційного суду, про намір ОСОБА_8 вступити до лав Збройних сил України, апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити захиснику та обвинуваченому, що ОСОБА_8 не позбавлений права звернутися до прокурора-процесуального керівника в даному кримінальному провадженні із клопотанням про скасування/зміну запобіжного заходу для призову на військову службу під час мобілізації, в порядку ст.616 КПК України, відповідно до Закону України №2125-ІХ від 15.03.2022 року, яким Кримінальний процесуальний кодекс України доповнено ст.616.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 29.06.2022 року, якою ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з раніше визначеним розміром застави, у кримінальному провадженні №0000300 від 15.04.2022 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4