УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року

м. Київ
Справа № 182/2291/19
Провадження № 51-2259 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2022 року щодо
ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополя Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає у тому АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік і 6 (шість) місяців.
Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_4 вирішено обчислювати з моменту прибуття до виправного закладу.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_6 40 000 грн. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.
Згідно з вироком ОСОБА_4 03 листопада 2018 року, приблизно о 17:10 год., перебуваючи у будинку АДРЕСА_1 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_7 (згідно зі свідоцтвом про шлюб від 27 січня 2021 року ОСОБА_6 ), що виник на ґрунті довготривалих неприязних відносин, схопив останню лівою рукою за шию та умисно завдав ОСОБА_7 не менше семи ударів у різні частини тіла металевим газовим ключом, який тримав у правій руці.
Відповідно до висновку експерта № 143 від 18 березня 2019 року в результаті вказаних дій ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді синця лівого плеча, синця лівого плечового суглобу, синця лівого ліктьового суглобу, двох синців спини, синця лівого стегна, синця лівої кисті, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, а також тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому нігтьової фаланги 4-го пальця лівої кисті, яке відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я більше ніж 21 добу.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2022 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2021 року без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений та захисник ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню, та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, його явну несправедливість через суворість, просять скасувати оскаржувані судові рішення, звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК України у зв`язку зі спливом трирічного строку давності та закрити кримінальне провадження відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, оскільки з часу вчинення засудженим інкримінованого йому діяння (03 листопада 2018 року) до дати вироку місцевого суду (03 грудня 2021 року) минуло три роки і один місяць.
В обґрунтування своїх вимог захисник та засуджений указують, що суд першої інстанції під час судового розгляду до постановлення вироку всупереч вимогам ст. 285 КПК України не роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_4 можливість його звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строку давності, передбаченого ст. 49 КК України, й наявності права на таке звільнення, тому в порушення п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України не закрив кримінальне провадження щодо нього.
Стверджують, що відповідно до приписів ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, є нетяжким злочином, а тому відповідно до ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки.
Окрім того, на думку засудженого та захисника ОСОБА_5 , суд першої інстанції належним чином не мотивував своє рішення щодо призначення ОСОБА_4 надто суворого покарання, а суд апеляційної інстанції не взяв до уваги порушення, допущенні місцевим судом, у зв`язку з чим необґрунтовано залишив вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2021 року без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 без задоволення.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів убачає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення та кримінально-правова оцінка його діяння за ч.1 ст. 122 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений і захисник ОСОБА_5 ставлять питання про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування положень ст. 49, п. 1 ч. 2 ст. 284 КК України, які підлягали застосуванню.

Однак така позиція засудженого та захисника вбачається необґрунтованою.

Строк давності звільнення особи від кримінальної відповідальності це передбачений ст. 49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення особою кримінального правопорушення до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до положень ст. 12 КК України в редакції, яка діяла на час вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому діяння (03 листопада 2018 року), залежно від ступеня тяжкості злочини поділялися на злочини невеликої тяжкості, середньої тяжкості, тяжкі та особливо тяжкі.

Злочином невеликої тяжкості на той час визначався злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, або інше, більш м`яке покарання за винятком основного покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У свою чергу злочином середньої тяжкості на той час визначався злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Тобто злочин, передбачений ч. 1 ст. 122 КК України, в редакції відповідних положень КК України на момент його вчинення ОСОБА_4 відносився до злочинів середньої тяжкості, оскільки його санкція передбачала як на той час, так і зараз, найсуворіше покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років.

Для віднесення цього злочину на той час до категорії злочинів невеликої тяжкості необхідним було б, щоб у санкції за його вчинення найсуворішим покаранням було покарання у виді позбавлення волі на строк до двох років, а не до трьох років, як це передбачено в законі.

Тому віднесення авторами касаційної скарги вказаного злочину в редакції КК України станом на час його вчинення засудженим до злочинів невеликої тяжкості є помилковим.

Надалі відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України в редакції на час вчинення засудженим діяння, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину середньої тяжкості і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років.

Пізніше Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року було внесено зміни до статей 12 та 49 КК України й було викладено їх у новій редакції. Вказані зміни набрали чинності з 01 липня 2020 року.

Зокрема статтею 12 КК України в новій редакції було визначено, що кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини, а злочини в свою чергу поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі.
Зокрема, кримінальним проступком новою редакцією закону було визначено передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
В свою чергу нетяжким злочином новою редакцією закону було визначене передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.
Таким чином, відповідно до положень ст. 12 КК України у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, відноситься до нетяжких злочинів, про що й було зазначено місцевим судом в оскаржуваному вироку.
Надалі відповідно до положень ч. 1 ст. 49 КК у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:

1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;
2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;
3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.
Згідно з указаними нормами відносно кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, має застосовуватися положення саме п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, адже, як вказувалося вище, правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, дійсно відноситься до категорії нетяжких злочинів, однак за його вчинення передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк більше двох років, а саме до трьох років.
Таким чином, порівняльний аналіз положень статей 12, 49 КК України як у редакції, яка діяла на час вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, так і в редакції, яка діяла на час ухвалення судами оскаржуваних рішень і діє на даний час, свідчить про те, що строк давності звільнення особи від кримінальної відповідальності щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, як тоді, так і зараз, був визначений тривалістю п`ять років, а не три роки, на чому помилково наполягають автори касаційної скарги, безпідставно повністю ототожнюючи поняття нетяжкого злочину в редакції ст. ст. 12, 49 КК України з урахуванням змін, внесених Законом України №2617-VIII від 22 листопада 2018 року, й злочину невеликої тяжкості в редакції тих же статей КК України, яка діяла на час вчинення засудженим інкримінованого діяння.

Враховуючи викладене, посилання засудженого та захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судами першої та апеляційної інстанцій колегія суддів Верховного Суду вважає необґрунтованими.

Стосовно доводів скаржників щодо надмірної суворості призначеного ОСОБА_4 покарання, то вони, на думку колегії суддів, також є безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, ступінь його суспільної небезпеки; дані про особу винного, який є раніше несудимим, позитивну характеристику за місцем роботи, посередню характеристику за місце проживання, перебування особи на обліку в Нікопольському РУП ГУНП в Дніпропетровській області як домашнього насильника; дані про те, що він розлучений, на утриманні має малолітню дитину, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває.
Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, судом встановлено не було.
З огляду на це, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання в межах, визначених санкцією ч. 1 ст. 122 КК України, у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік і 6 (шість) місяців.
Виходячи з указаних обставин, суд першої інстанції призначив ОСОБА_4 покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Підстав для пом`якшення покарання, а також підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим внаслідок суворості, не вбачається.
Дніпровський апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого, прийшов до обґрунтованого висновку, що вона задоволенню не підлягає, оскільки досліджені судом першої інстанції докази доводять винуватість ОСОБА_4 .
Враховуючи вказане, вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2021 року був обґрунтовано залишений без змін, про що апеляційний суд постановив ухвалу від 20 липня 2022 року, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 і його захисника ОСОБА_5 та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Стосовно клопотань засудженого та захисника про зупинення виконання вироку та про звільнення засудженого від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення у зв`язку із закінченням строку давності, колегія суддів вважає необхідним вказати, що ці питання відповідно до положень ч. 1 ст. 430 КПК України підлягають вирішенню лише після відкриття касаційного провадження, для чого обґрунтованих підстав не вбачається.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2022 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3