УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі - головуючого судді ОСОБА_2 за участі секретаря судового засідання ОСОБА_3., прокурора ОСОБА_4., обвинуваченого ОСОБА_1 , захисника ОСОБА_5., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 120 211 001 000 013 21 від 03.04.2021, у якому

гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, громадянин України, українець, з незакінченою вищою освітою, офіційно не працевлаштований, у зареєстрованому шлюбі не перебуває, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , у силу ст. 89 КК України раніше не судимий,

обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України

у с т а н о в и в :

Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Рішенням суду від 10.09.2021 продовжений строк дії застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 09.11.2021, однак у зв`язку з тим, що завершити судовий розгляд цього кримінального провадження до зазначеної дати не виявилось за можливе прокурор клопотав про продовження строку тримання ОСОБА_1 під вартою.

Обґрунтовуючи клопотання, державний обвинувач наполягав на актуальності ризиків непроцесуальної поведінки обвинуваченого, оскільки з огляду на суворість покарання, що загрожує обвинуваченому, останній може переховуватись від суду, здійснити незаконний вплив на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

У зв`язку з цим прокурор просив продовжити строк застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу.

Обвинувачений заперечував щодо задоволення клопотання прокурора, оскільки наполягав, що переховуватись та здійснювати вплив на потерпілого та свідків наміру не має, тому просив застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Захисник підтримав думку свого підзахисного та просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Суд, заслухавши думки учасників, дослідивши наявні у суду матеріали, дійшов висновку про таке.

У силу ч. 3 ст. 331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності тримання обвинуваченого під вартою до спливу продовженого двомісячного строку дії цього запобіжного заходу. За наслідками розгляду цього питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватись вимог КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та керуватись у своїй діяльності рішеннями Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Таким чином, суд, вирішуючи питання щодо продовження строку тримання особи під вартою, має керуватися не лише нормами внутрішнього законодавства, але й брати до уваги положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та рішень Європейського суду, який, зокрема, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» визначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи та гарантуванні верховенство права.

У рішенні «Вікс проти Сполученого королівства» ЄСПЛ зазначив, що особу може бути позбавлено наведеного вище права лише при дотриманні пункту 1 статті 5 Європейської Конвенції.

Також з практики Європейського суду вбачається, що для того, щоб позбавлення особи свободи не вважалось свавільним такий захід має бути об`єктивно необхідним за конкретних обставин.

Так, відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Ладент проти Польщі» тримання під вартою у відповідності до підпункту «с» пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 19.10.2009 № 26-рп/2009 принцип пропорційності передбачає встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина за умови, що таке обмеження є суспільно необхідним.

З наведеного витікає, що принцип пропорційності, який є складовою принципу верховенства права, діючи у сфері застосування дії запобіжного заходу, вимагає, щоб застосований до особи захід забезпечував збалансованість приватних інтересів особи та публічних інтересів, тобто за конкретних обставин справи був необхідним важелем забезпечення належної процесуальної поведінки особи та суспільної безпеки.

Глава 18 КПК, визначаючи порядок вирішення наведеного вище питання, передбачає, що на стадії досудового розслідування встановленню підлягає низка чинників: чи є підозра обґрунтованою; чи є достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК ризиків, на які вказує прокурор; чи може запобігти існуючим ризикам застосування до особи менш суворого запобіжного заходу.

Однак, враховуючи, що відповідно до Глави 28 КПК судовий розгляд кримінального провадження здійснюється з метою встановлення, чи доведена вина особи поза розумним сумнівом. Оцінка обґрунтованості підозри на цій стадії судового провадження виключається.

Таким чином, суд, розглядаючи питання щодо доцільності подальшого тримання особи під вартою, має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи, а також, чи виправдовує подальше обмеження прав особи справжній інтерес суспільства.

Ризиками непроцесуальної поведінки обвинуваченого прокурором зазначені можливість переховування останнього від суду, здійснення незаконного впливу на потерпілого та свідків, вчинення ним іншого злочину.

Оцінюючи реальність існування ризику переховування обвинуваченого від суду, крім суворості покарання, суд має врахувати також складність обставин справи і судового розгляду, оскільки інкриміновані обвинуваченому дії пов`язані, зокрема, з діяннями, які кваліфіковані, як тяжкий злочин, що вчинений шляхом умисного заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

Отже, з огляду на викладене, врахуванню підлягають характер обвинуваченого, його моральні принципи та наявність інших чинників, що зможуть стримати останного від позапроцесуальної поведінки: наявність постійного місця мешкання, родини, роботи, міцних соціальних зв`язків та будь-яких інших зв`язків з країною, у якій ведеться його переслідування.

З огляду на суспільну небезпечність та характер інкримінованих обвинуваченому дій, суд вважає не безпідставним висновок про наявність високої ймовірності вчинення обвинуваченим зазначених прокурором позапроцесуальних дій з метою створення перешкод судовому розгляду або ж загрози суспільству.

Викладене, на переконання суду, свідчить також про доведеність ризику здійснення незаконного впливу на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні.

Також, враховуючи, що ОСОБА_1 офіційного та стабільного джерела доходів не має, суспільно корисною діяльністю не займається, суд вважає, що ризик вчинення останнім іншого кримінального правопорушення з корисливим спрямуванням є достатньо високим.

Крім того, відповідно до ст. 178 КПК суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованого злочину, є обов`язковою для оцінки судом обставиною під час вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу.

На теперішній час будь-які обставини, які б спростували попередні висновки суду під час обрання та продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 не встановлені.

Суд також виходить з того, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення має доволі високий ступінь суспільної небезпеки, враховує практику Європейського суду з прав людини, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

За результатами встановлених судом обставин, з урахуванням доводів сторін кримінального провадження, суд дійшов висновку про наявність факторів, які передбачені ч.1 ст. 194 КПК, що дає підстави для визнання необхідним продовження строку тримання ОСОБА_1 під вартою.

При цьому відповідно до положень ч. 4 ст. 183 КПК суд вважає за можливе при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати розмір застави, оскільки злочин, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_1 вчинений шляхом застосування насильства до потерпілого.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 177, 178, 183, 194, 331 КПК України, суд

у х в а л и в :

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити строк дії застосованого до ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 07 січня 2022 року включно.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_2