Зіньківський районний суд Полтавській області
_________________________________________________________________________________
Справа № 530/783/22
Номер провадження 1-кс/530/326/22

О К Р Е М А У Х В А Л А
28.09.2022 р. слідчий суддя Зіньківського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника адвоката підозрюваного ОСОБА_4 ,за участю заступника начальника відділення поліції №4 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області начальника СВ капітана поліції ОСОБА_5 розглянувши клопотання заступника начальника відділення поліції №4 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області начальника СВ капітана поліції ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту підозрюваному
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , українцю, громадянину України, не працюючому, не одруженому, на утриманні неповнолітніх дітей не маючому, раніше не судимому,за ознаками злочину, передбаченого ст.336 КК України,-
Заступник начальника відділення поліції №4 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області начальник СВ капітан поліції ОСОБА_5 звернувся до Зіньківського районного суду Полтавської області із клопотанням погодженим прокурором Зіньківського відділу Диканської окружної прокуратури ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту підозрюваному вказано, що досудовим розслідуванням встановлено:
" що згідно ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до п.2, 3 Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 03.03.2022, загальну мобілізацію оголосити та провести, у тому числі і на території Полтавської області.
Згідно з вимогами ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).
ОСОБА_6 строкову військову службу у Збройних Силах України не проходив, перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» ОСОБА_6 є військовозобов`язаним та підлягає призову за мобілізацією.
25.03.2022 довідкою військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 визнано придатним до військової служби в ДШВ під час загальної мобілізації в Збройних Силах України.
27.07.2022 о 11 год. 25 хв. ОСОБА_6 було оголошено, вручено та роз`яснено повістку керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки ОСОБА_7 про явку ОСОБА_6 27.07.2022 на 16 год. 30 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , для відправки на військову службу в Збройні Сили України по мобілізації. ОСОБА_6 був попереджений про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією, на особливий період.
Проте, ОСОБА_6 будучи військовозобов`язаним і діючи з прямим умислом, тобто завідомо знаючи про довідку військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 про придатність його до військової служби під час загальної мобілізації, на особливий період, будучи обізнаним про його призов за мобілізацією та заздалегідь попередженим про строк і необхідність його явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправки на військову службу, бажаючи ухилитися від призову по мобілізації, на зазначений у повістці час, без поважних причин, не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 , для проходження військової служби по мобілізації, чим прямо ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Таким чином, своїми умисними та протиправними діями, які виразилися в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, ОСОБА_6 , підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ст.336 КК України.
Вина підозрюваного ОСОБА_6 у вчиненні даного злочину підтверджується зібраними в ході досудового розслідування доказами.
Під час досудового розслідування встановлено ризики передбачені ст.177 ч.1 п.1, 3, 5 КПК України для застосування до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Метою застосування запобіжного заходу до підозрюваного ОСОБА_6 є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1)переховуватися від органів досудового розслідування та суду;
2)незаконно впливати на потерпілого та свідків;
3)вчинити інше кримінальне правопорушення.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків визначених ст.177 КПК України.
Існування вказаних ризиків обґрунтовується тим, що ОСОБА_6 з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення нетяжких та тяжких злочинів, може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, оскільки розуміє суворість покарання, яке йому загрожує згідно Кримінального кодексу України.
Крім того, слідчий вважає, що підозрюваний ОСОБА_6 на даний часофіційно не працює, офіційних доходів немає, тобто має поганий майновий стан, ніде не навчається, постійно змінює місця свого проживання, за місцем реєстрації тривалий час не проживає.
Підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та суду у тому числі і на тимчасово окупованій, непідконтрольній території України, оскільки ухиляється від мобілізації до Збройних Сил України під час особливого періоду.".
В судовому засіданні заступник начальника відділення поліції №4 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області начальник СВ капітан поліції ОСОБА_5 клопотання про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, підтримав та просив його задовольнити. Прокурор підтримав клопотання
Захисник підозрюваного ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_4 та підозрюваний ОСОБА_6 заперечував проти задоволення клопотання.
Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши клопотання та додатки до нього прийшов до висновку, що клопотання слідчого задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Досудовим розслідуванням встановлено, що згідно ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до п.2, 3 Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 03.03.2022, загальну мобілізацію оголосити та провести, у тому числі і на території Полтавської області.
Згідно з вимогами ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Відповідно до інформації, яка є у вільному доступі, керівником ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_8 . Начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_9 ..
Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії АОО №698817 Міністерство оборони України має ідентифікаційний код юридичної особи 0034022. Форма власності - приватна власність. Дані про основний вид економічної діяльності: 84.22 діяльність у сфері оборони.
Прізвище особи, яка має право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності та наявності щодо представництва від імені юридичної особи або фізичної особи-підприємця: ОСОБА_10 ,- керівник.
Органом в системі органів виконавчої влади є Міністерство оборони України, який у відповідності до Конституції та законів України, існує як орган державної влади, який не є суб"єктом господарювання, а є юридичною особою не публічного права, що має бути створений на підставі закону прийнятого ВРУ, згідно ст.8 Господарського кодексу України та ч.2 , ч.3 ст. 81 ЦК України. Відповідно до ст. 8 ГК України, держава, органи державної влади не є субєктами господарювання.В звязку з цим Міністерство оборони України є органом приватного права.
Визначення: КОМПАНІЯ - суб`єкт господарювання юридична особа або фізична особа підприємець, або суб`єкт незалежної професійної діяльності, який надає професійні послуги, на умовах, передбачених цими Правилами.
Визначення: Код ЄДРПОУ (Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України) унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, створеному 1996 року.
Визначення: Класифікація видів економічної діяльності» (КВЕД) складова частина державної системи класифікації і кодування техніко-економічної та соціальної інформації в Україні. Класифікація призначена для використання органами державного управління, фінансовими органами та органами статистики.
Визначення: Директор (від лат, dirigo, фр. directeur «спрямовую, керую») посада, керівник підприємства чи навчального закладу, організації чи структурного підрозділу (колективу).
Жодна комерційна діяльність не може здійснюватися у правовому полі без реєстрації, включаючи присвоєння кодів КВЕД отримати їх зобов`язані абсолютно всі підприємства, навіть ті, які працюють без формування юридичної особи. Тому перед реєстрацією на власників створюваного бізнесу покладається обов`язок по визначенню специфіки майбутньої діяльності і фіксації свого рішення в цифровому позначенні. З цієї причини дуже важливо правильно підбирати коди, перед тим, як звернутися до того, хто привласнює КВЕД ОРГАНІЗАЦІЇ.
Привласнює КВЕД Фіскальна Податкова Служба.
Конституція є законом прямої дії (ст.8 Конституції України). Верховенства права, забезпечується шляхом встановлення юридичної сили норм Конституції, зокрема щодо прав людини і громадянина, як домінуючими над змістом інших законів і нормативно-правових актів (постанов уряду, наказів міністерств тощо). Тобто, якщо норма закону чи нормативно-правового акта суперечить нормі Конституції України, для правильного правозастосування слід використовувати норму Конституції.
Конституція України прийнята Верховною Радою України від імені Українського народу (преамбула Конституції України), який відповідно до ст.5 Конституції України має виключне право визначати і змінювати конституційний лад в Україні. Це право не може бути узурповано державою, її органами або посадовими особами. Отже прийняття Коституції України Верховною Радою України було безпосереднім актом реалізації суверенітету народу, який тільки одноразово уповноважив Верховну Раду України на її прийняття. Це підтверджується пунктом 1 ст.85 Конституції України, яка не передбачає права Верховоної Ради України на прийняття Конституції України, а також статтею 156 Конституції України, знідно з якою законопроект про внесення змін до розділів, які встановлюють засади конституційного ладу в Україні, після його прийняття у Верховній Раді України має затверджуватись всеукраїнським референдумом.
Суди, перевіряючи рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, у першу чергу повинні з`ясувати, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
ОСОБА_6 строкову військову службу у Збройних Силах України не проходив, присягу не приймав, перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якого часу, в судовому засіданні не було здобуто інформації.
Відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» ОСОБА_6 є військовозобов`язаним та підлягає призову за мобілізацією.
25.03.2022 довідкою військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 визнано придатним до військової служби в ДШВ під час загальної мобілізації в Збройних Силах України.
27.07.2022 о 11 год. 25 хв. ОСОБА_6 було вручено працівниками центру, без відповідного доручення або розпорядження, повістку, яка виписана ручкою, без підпису, керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки про явку ОСОБА_6 27.07.2022 на 16 год. 30 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , для відправки на військову службу в Збройні Сили України по мобілізації.
В судовому засіданні не було здобуто доказів про вручення повістки ( повісток) або повідомлення про необхідність прибути до поліції працівниками поліції ОСОБА_11 ..
Європейський суд з прав людини в рішенні від 21 квітня 2011 року в справі «Нечипорук, Йонкало проти України» (п. 175) наголосив, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити саме це правопорушення (див. рішення від 30 серпня 1990 року в справі « Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства», п. 32). Вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання під вартою. Крім того, за відсутності обґрунтованої підозри особу за жодних обставин не можебути затримано або взято під варту з метою примушення її зізнатися у злочині, свідчити проти інших осіб або з метою отримання від неї фактів чи інформації , які можуть служити підставою для обґрунтованої підозри (див. рішення від 13 листопада 2007 року в справі «Чеботарі проти Молдови», п. 48).
Під час формулювання підозри розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально - правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула підозри виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юриичне формування - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення ких інкримінується підозрюваному. Таким чином, системно-структурний аналіз норм КПК доводить, що на стадії досудового розслідування підозра особи повязується з моментом складання підозри, що містить офіційну, сформовану на досудовому розслудуванні версію про вчинення особою діяння, передбаченого законодавством України про кримінальну відповідальність.
Згідно статті 277 КПК України, в описовій частин: «повідомлення про підозру надалі підозра» вказуються: прізвище, ім`я-по батькові особи, якій повідомляється про підозру, анкетні дані, кримінальне правопорушення у вчиненні якого вона підозрюється, із зазначенням часу, місця способу, наслідків та інших обставин його вчинення, кваліфікація дій підозрюваного (посилання на статтю Кримінального кодексу, яка передбачає відповідальність за вчинене діяння). Виклад інкримінованих підозрюваному діяння має бути конкретним, стислим юридично доцільним. Формулювання підозри має містити виклад конкретних обставин кримінально карної події та її кваліфікацію. Мають бути вказані всі ознаки, суттєві для цього складу кримінального правопорушення.
Згідно до ч.1 ст.2 КК України «Підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом». Пункт 3 ч.1 ст.276 КПК зазначає, що повідомлення про підозру здійснюється у випадку: «наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення». Достатність доказів, згідно з п.1 ст.84 КПК «Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню». Саме достатність доказів згадується в п.1 ст.94 КПК: «Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення». Тобто, слідчий суддя повинен перевірити для початку належність, допустимість та достовірність доказів, а сукупність належних, допустимих, достовірних доказів з точки зору достатності. Тобто для повідомлення особи про підозру має бути склад кримінального правопорушення та достовірні, належні, допустимі, а в сукупності достатні докази для повідомлення особи про підозру. Тобто для повідомлення особи про підозру як мінімум треба мати в наявності: суб`єктивну сторону злочину, суб`єкт злочину, об`єктивну сторону злочину, об`єкт злочину, та достатні докази для підтвердження наявності цих елементів складу злочину. Також слід зауважити, що згідно п.14 ч.1 ст.3 КПК України «притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення».
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно двох довідок Зіньківської МЦЛ Зіньківської міської ради Полтавської області перебуває на обліку у лікаря психіатра з 07.11.2000 року з діагнозом легка розумова відсталість, олігофренія, легка ступінь дебільності (а.с.23,29).
Тобто, на час повідомлення про підозру, слідча слідчого відділення поліції №4 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області ОСОБА_12 достеменно повинна була знати, що ОСОБА_6 перебуває на обліку у лікаря психіатра з 07.11.2000 року, а тому є особливості повідомлення про підозру даній категорії осіб, які визначені законом.
Повідомлення про підозру є наявність достатніх доказів, зібраних від початку розслідування, для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. В цьому разі здійснюється найпростіша схема, яка не потребує ніяких оціночних суджень: починається розслідування, збираються докази, деяка система доказів утворює підставу для підозри певної особи, слідчий або прокурор здійснюють повідомлення про підозру, на підставі ухвали слідчого судді, суду обирається один із передбачених законом запобіжних заходів. У випадку повідомлення про підозру слідчий, прокурор, інша уповноважена службова особа, наприклад, один з представників керівного складу місця тримання під вартою, або службова особа, якій законом надано право здійснювати затримання, повинні невідкладно повідомити підозрюваному про його права, які чітко виписані в ст. 42 КПК. Особливу увагу підозрюваного слід звернути на його права знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють; на першу його вимогу мати захисника і побачення з ним до першого та перед кожним наступним допитом; не говорити нічого з приводу підозри проти нього або у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання; збирати і подавати слідчому, прокурору, слідчому судді докази; брати участь у проведенні процесуальних дій; під час проведення процесуальних дій ставити запитання, подавати свої зауваження та заперечення щодо порядку проведення дій, які заносяться до протоколу; застосовувати технічні засоби при проведенні процесуальних дій, в яких він бере участь.
Слідча ОСОБА_12 в порушення вимог КПК України повідомила про підозру ОСОБА_6 ..
Відповідно до ст. 176 КПК України, запобіжними заходами є: 1) особисте зобов"язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою. Тимчасовим запобіжним заходом є затримання особи, яке застосовується з підстав та в порядку, визначеному цим Кодексом.
Частиною 3 ст. 176 КПК України визначено, що слідчий суддя відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.
Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Статтею 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання слідчий, прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.
При розгляді зазначеного клопотання, у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» слідчий суддя застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.
Як було встановлено під час розгляду клопотання жоден реальний ризик слідчим не названо, а в поданому клопотанні зазначено, що ОСОБА_6 було оголошено, вручено та роз`яснено повістку керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки ОСОБА_7 , а згідно матеріалів клопотання ОСОБА_13 являється не керівником, а начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 .У судовому засіданні не здобуто доказів того, що ОСОБА_6 взагалі викликався до військової частини, до працівників поліції.
Відповідно до Закону України Про мобілізацію повістка має бути заповнена і підписана керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, а не начальником як зазначено в матеріалах клопотання.
Окрім процесуального порядку складення та вручення підозри, слідчий суддя перевіряє склад кримінального правопорушення та наявність достатніх доказів. Так ч.1 ст.2 КК України «Підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом». Пункт 3 ч.1 ст.276 КПК зазначає, що повідомлення про підозру здійснюється у випадку: «наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення». Згідно з п.1 ст.84 КПК «Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню». Саме достатність доказів згадується в п.1 ст.94 КПК: «Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення». Тобто, слідчий суддя повинен перевірити для початку належність, допустимість та достовірність доказів, а сукупність належних, допустимих, достовірних доказів з точки зору достатності. Тобто для повідомлення особи про підозру має бути склад кримінального правопорушення та достовірні, належні, допустимі, а в сукупності достатні докази для повідомлення особи про підозру. Тобто для повідомлення особи про підозру як мінімум треба мати в наявності: суб`єктивну сторону злочину, суб`єкт злочину, об`єктивну сторону злочину, об`єкт злочину, та достатні докази для підтвердження наявності цих елементів складу злочину.
Ці питання досліджуються під час вирішення клопотання відповідно до змісту ч.1 ст.2 КК України, пункту 3 ч.1 ст.276 КПК України, п.1 ст.84 КПК України, п.1 ст.94 КПК України.
Відповідно до змісту ухвали Апеляційної палати ВАКСУ (справа 991/8424/21 провадження 11-сс/991/23/22) від 12.01.2022 року вбачається, що на стадії досудового розслідування визнання доказів слідчим суддею недопустимими можливо лише у випадках, коли такі докази отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого розслідування чи судового розгляду або шляхом надання додаткових матеріалів, які вже є у розпорядженні сторони кримінального провадження. Тобто, висновок про недопустимість відповідного доказу є категоричним навіть із врахуванням відповідних особливостей стадії досудового розслідування. Суд на цій стадії може визнати недопустимими лише очевидно недопустимі докази, порушення порядку збирання яких не може бути спростоване будь-якими іншими матеріалами.
Також Конституційний Суд України у справі N 1-31/2011 зазначив: «Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі…».
Щодо повідомлення про підозру особі, місцезнаходження якої не встановлено, слід звернути увагу на таке. З комплексного аналізу приписів, які містяться у статтях 42 та 278 КПК України, випливає, що вручення повідомлення про підозру у спосіб, передбачений для вручення повідомлень, може застосовуватись виключно у випадку невстановлення місцезнаходження особи, тобто переховування її від слідчого, прокурора. Відповідно до ч. 1 ст. 281 Кодексу, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме, то слідчий, прокурор оголошує його в розшук. У статтях 42 та 281 КПК застосовуються однакові за змістом словосполучення щодо позначення невстановлення/невідоме «місцезнаходження особи». Отже, очевидно, повідомлення особі, місцезнаходження якої не встановлено, про підозру шляхом вручення повідомлення поштою можливе лише у випадку наявності підстав для розшуку такої особи. При цьому слід мати на увазі, що розшук особи, яка не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора, проте знаходиться в Україні у відомому стороні обвинувачення місці, неможливий. У даному випадку щодо особи мають застосовуватися заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді приводу.
Тому, у випадку коли місцезнаходження особи в Україні відомо стороні обвинувачення і немає підстав для оголошення останньої у розшук, повідомлення про її підозру не може вручатися у спосіб, передбачений для вручення повідомлень. Нез`явлення особи, що достеменно перебуває в Україні, за викликом слідчого для вручення повідомлення про підозру, навіть у випадку належного повідомлення про такий виклик, або відмова від отримання повідомлення про підозру особою чи уникнення від її вручення не може бути підставою для вручення підозри у спосіб, передбачений для вручення повідомлень, оскільки Кодекс не передбачає такої процедури у даних випадках. У разі відмови від безпосереднього отримання повідомлення про підозру особою або залишення нею місця вчинення такої процесуальної дії прокурор/слідчий, відповідно до ч. 6 ст. 104 КПК повинен засвідчити факт відмови особи від посвідчення отримання повідомлення, а також факт надання письмових пояснень особи щодо причин такої відмови підписом її захисника (законного представника), а у разі його відсутності чи відмови від підпису понятих. Крім того, у такому випадку згідно з ч. 1 ст. 136 КПК, прокурору/слідчому доцільно застосувати відеозапис відмови від вручення.
Відповідно до ст. 111 КПК повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, що повідомлення про підозру є системою процесуальних дій та рішень прокурора або слідчого під час досудового розслідування, спрямованих на формування законної та обґрунтованої підозри за умови забезпечення особі, яка стала підозрюваною, можливості захищатися усіма дозволеними законом засобами та способами.
Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 3 КПК кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність
Тобто, процесуальні рішення ухвалюються для встановлення і закріплення кримінальними процесуальними засобами ознак вчиненого кримінального правопорушення, доведеності винуватості (невинуватості) осіб, які його вчинили під час кримінального провадження, інших обставин, передбачених статтею 91 КПК, а також задля забезпечення кримінального провадження.
Системний аналіз п. 15 ч. 1 ст. 3, статей 36, 40, ст. 216, ч. 1 ст. 276, статей 277, 481 КПК свідчить, що процесуальну дію у вигляді повідомлення про підозру особі може вчинити лише належний слідчий, до підслідності якого віднесене дане кримінальне провадження, за погодженням з прокурором процесуальним керівником, або прокурор процесуальний керівник у кримінальному провадженні.
Прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення (ч. 2 ст. 37 КПК).
Прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні іншим прокурором не процесуальним керівником можливе лише у випадках, передбачених частинами 4-5 ст. 36, ч. 3 ст. 37, ст. 313 КПК.
Таким чином системний аналіз норм КПК призводить до висновку, що повідомлення про підозру особі може скласти лише належний слідчий у відповідному кримінальному провадженні, що віднесено до його підслідності, за погодженням з прокурором процесуальним керівником, або прокурор процесуальний керівник у даному кримінальному провадженні.
Згідно зі ст. 277 КПК повідомлення про підозру має містити такі відомості, зокрема, прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення (п. 1 абз. 2 ч. 1), підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення (п. 8 абз. 2 ч. 1). Отже, зі змісту норми випливає, що у обох випадках йдеться про одну й ту саму особу слідчого, прокурора. Більш того, за структурою повідомлення про підозру, визначеною у Кодексі і навіть пронумерованою на пункти, підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення про підозру, йде після прав підозрюваного (п. 7 абз. 2 ч. 1). Відповідно до ч. 8 ст. 42 КПК вручення належної пам`ятки про процесуальні права підозрюваного та його обов`язки, провадиться особою, яка здійснює повідомлення про підозру.
Тому, роз`ясняти зміст підозри та права підозрюваного має виключно слідчий, прокурор, який прийняв процесуальне рішення склав, тобто здійснює, повідомлення. Вручення повідомлення про підозру як процесуальну дію не може вчиняти особа, яка не складала повідомлення про підозру. Це випливає з ч. 2 ст. 276 КПК, за якою до осіб, що не наділені правом повідомляти про підозру але мають право повідомляти права затриманій особі підозрюваному, віднесені лише службові особи, які згідно із законом затримали таку особу. Інші випадки роз`яснення прав підозрюваного службовою особою, що не здійснює повідомлення, Кодексом не передбачені. Відповідно до ч. 3 ст. 276 КПК після повідомлення про права слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа (йдеться про особу, якій законом надано право здійснювати затримання, авт.) на прохання підозрюваного зобов`язані детально роз`яснити кожне із зазначених прав. Таким чином ст. 276 КПК не передбачає можливості роз`яснення прав підозрюваному будь-якою службовою особою, окрім тієї, що склала відповідне повідомлення про підозру або затримала таку особу.
Виходячи з ч. 1 ст. 111 КПК повідомлення (яким також є і повідомлення про підозру особі) є процесуальною дією (однією дією, а не кількома діями), за допомогою якої слідчий, прокурор повідомляє певного учасника кримінального провадження про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію. Отже, вказана кримінальна процесуальна норма також підтверджує висновок, що процесуальна дія у вигляді повідомлення про підозру може бути вчинена виключно однією і тією самою особою (неможливо розпочинати процесуальну/слідчу дію однією особою, а закінчувати її іншою особою) і вона вважається закінченою (належно вчиненою) виключно після повідомлення відповідній особі про це шляхом вручення їй належного повідомлення про підозру.
Очевидно, що під поняттям «доручення» законодавець мав на увазі відповідне процесуальне рішення, оскільки іншого механізму реалізації своїх повноважень прокурором у кримінальному провадженні КПК не передбачено. Зокрема, згідно зі ст. 110 КПК процесуальним рішенням є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.
Отже, «доручення» Генерального прокурора (виконувача обов`язків Генерального прокурора), його заступника, керівника регіональної прокуратури іншим прокурорам здійснити повідомлення про підозру спеціальному суб`єкту повинно оформлюватися виключно у формі постанови, яка має містити складові, визначені у ч. 5 ст. 110 КПК. У випадку недотримання такої форми актуалізації доручення, воно має вважатися неналежним процесуальним рішенням, що згідно зі ст. 9 КПК не породжує відповідних правових наслідків.
З аналізу змісту статей 42, 277 КПК України випливає, що процесуального статусу підозрюваного (окрім випадку затримання), особа набуває не після складання тексту відповідного повідомлення, а лише після його належного вручення. Саме з цим моментом пов`язується набуття особою відповідних процесуальних прав після їх роз`яснення слідчим, прокурором.
Відповідно до ст. 278 КПК письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором (оскільки після слова «складення» немає коми, воно має читатися, як складення самим слідчим або прокурором, пов`язаними словами є «складення слідчим або прокурором», а не «вручення слідчим або прокурором»), а у випадку неможливості такого вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Отже, повідомлення про підозру повинно бути вручено особисто або, у випадку неможливості такого вручення через невстановлення місцезнаходження особи, має бути вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений у ст. 135 КПК, для вручення повідомлень, виключно в день його складення. При цьому, відповідно до ст. 135 КПК, повідомлення про підозру вважається належно відправленим для вручення лише у випадку направлення оригіналу такого повідомлення поштою за місцем проживання особи. У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повідомлення про підозру для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи (ч. 2 ст. 135 КПК).
Таким чином, спрямування повідомлення про підозру на іншу адресу поштою або його спрямування електронною поштою чи факсимільним зв`язком, по телефону чи телеграмою не може вважатися належним врученням особі повідомлення про підозру. Відсутність підтвердження вручення повідомлення про підозру, спрямованого за місцем проживання, особам, виключний перелік яких вказаний у ч. 2 ст. 135 КПК, свідчить про невиконання кримінальних процесуальних приписів щодо належного вручення такого повідомлення особі, місцезнаходження якої не встановлено, і звісно також не може вважатися належним врученням повідомлення.
Аналогічна позиція щодо особистого вручення повідомлення про підозру особі випливає з правозастосовчої практики Європейського суду з прав людини. Зокрема цей Суд визначив «кримінальне обвинувачення» як «офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про те, що ця особа вчинила кримінальне діяння» (див. рішення у справі «Екле проти Німеччини» від 15.07.1982, параграф 73).
Якщо у день складення повідомлення про підозру не вручено належною процесуальною особою або належним чином не відправлене для вручення, відповідний слідчий, прокурор втрачає право на його вручення, а це повідомлення вже не може бути вручено особі.
Такий висновок випливає з такого. Законом визначений конкретний строк для чинності повноважень на вчинення процесуальної дії. Отже сплив такого строку припиняє відповідні повноваження (позбавляє слідчого, прокурора права вчиняти процесуальні дії), а відповідно й втрачає чинність процесуальне рішення у вигляді письмового повідомлення про підозру, оскільки воно вже не може бути вручене особі.
Зокрема, відповідно до ст. 113 КПК процесуальні строки це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії. Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням даного Кодексу. Цього вимагає також ст. 116 Кодексу, у якій зазначається, що процесуальні дії мають виконуватися у встановлені даним Кодексом строки.
Тому вручення особі повідомлення про підозру наступного дня за днем його складення є недійсною процесуальною дією, виконаною (вчиненою) поза граничним строком, а отже за відсутності права на її вчинення.
Такої позиції, очевидно, дотримується й ВПВС, яка у Постанові зазначила: «необхідно враховувати порядок вручення підозри, встановлений у статті 278 КПК України. Так, за частинами першою третьою статті 278 КПК України письмове повідомлення про підозру повинно бути врученим у день його складення, а в разі, якщо особа затримана, то повідомлення про підозру вручається їй не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту затримання. У разі необхідності вручити повідомлення про підозру одночасно декільком суддям може виникнути ситуація, за якої дотримання відповідних часових меж буде ускладнене або унеможливлене, оскільки відповідні адресати для вручення можуть знаходитися у різних територіально віддалених місцях або ж своєю поведінкою можуть ускладнювати реалізацію процедури такого вручення».
Тому своєчасне невручення повідомлення про підозру самій особі належним слідчим чи прокурором (до 24 годин дня його складання, згідно з ч. 3 ст. 115 КПК) чи ненаправлення його належним чином за місцем проживання особи для вручення (до закінчення роботи поштових відділень у день складення повідомлення про підозру, згідно зі ст. 116 КПК України) має своїм наслідком невиконання обов`язку щодо вручення підозри особі слідчим, прокурором у встановлений проміжок часу та втрату права на його вручення, а також і втрату чинності самого повідомлення, оскільки воно вже не може бути вручене особі. Подальше вручення особі даного повідомлення є незаконною процесуальною дією, яка має наслідком її недійсність, що відповідно до ст. 7 КПК не породжує жодних правових наслідків для особи, яка у такому випадку відповідно не набуває процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, оскільки підозрюваним стає лише особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 КПК, повідомлено про підозру шляхом належного вручення такого повідомлення.
Таким чином, Суд вбачає за можливе ухвалення рішень, які не пов`язані із суттю кримінального провадження або з його забезпеченням, проте, постановлення таких ухвал має зумовлюватися позитивним впливом на ефективність здійснення правосуддя у конкретному кримінальному провадженні та забезпеченням конституційного права на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України.
Так, при розгляді слідчим суддею клопотання заступника начальника відділення поліції №4 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області начальника СВ капітана поліції ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було встановлено, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно двох довідок Зіньківської МЦЛ Зіньківської міської ради Полтавської області перебуває на обліку у лікаря психіатра з 07.11.2000 року з діагнозом легка розумова відсталість, олігофренія, легка ступінь дебільності (а.с.23,29), незважаючи на діагноз, який має ОСОБА_6 слідчий СВ ВП №4 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_14 , 30.08.2022 року пред`явила підозру,без участі адвоката. Крім цього звертаючись до суду з клопотанням про обрання запобіжного заходу ОСОБА_6 слідчий до матеріалів справи не додала документів про військовий стан в Україні, незважаючи на підозру за ознаками злочину передбаченого ст.336 КК України, відсутні документи про функціональні обов`язки керівника, начальника 1 віділу, інструктора віділення, інспектора відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_3 , відсутня особова справа ОСОБА_6 ..
Органом досудового слідства не доведено жодного ризику, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, докази ухилення від призову за мобілізацією в матеріалах клопотання не доведені.
З урахуванням викладеного, слідчий суддя дійшов висновку, що при розгляді матеріалів клопотання про обрання запобіжного заходу ОСОБА_6 були встановлені численні порушення вимог кримінально процесуального законодавства заступником начальника відділення поліції №4 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області начальником СВ капітаном поліції ОСОБА_5 та слідчим СВ відділення поліції №4 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області ОСОБА_14 , пряме ігнорування останніми своїх посадових обов`язків і вимог закону, які потребують відповідного реагування.
Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію».
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини», «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».
Таким чином, зазначена поведінка працівників поліції при виконанні своїх службових обов`язків, на думку суду негативно впливає на підтримку іміджу та довіри до поліції.
В судовому засіданні було встановлено, що даний факт потребує перевірки, але суд за законом не вправі проводити сам такі перевірки, а тому приходить до висновку про направлення даної ухвали начальнику СВ ГУНП в Полтавській областідля проведення перевірки та прийняття відповідних мір реагування та усунення подібних порушень Закону.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.177-179, 181, 193, 194 , 196,369-372 КПК України,-
Обставини, викладені в окремій ухвалі, довести до відома начальника СВ ГУНП в Полтавській області для вжиття відповідних заходів реагування в межах повноважень визначених Законом та недопущення в подальшому подібних порушень норм законодавства.
Про прийняті заходи повідомити Зіньківський районний суд Полтавської області у місячний строк з дня отримання даної ухвали.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Зіньківського районного суду
Полтавської області ОСОБА_1