Справа №:755/5798/18
Провадження №: 1-кп/755/230/22
У Х В А Л А

"26" липня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі Суд) у складі головуючої судді ОСОБА_1 одноособово, за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , та сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві клопотання ОСОБА_4 про закриття об`єднаного кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000025 від 10.02.2017 та за № 0003258 від 03.04.2018 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 365-2 КК України, установив:

захисник обвинуваченої ОСОБА_5 ОСОБА_4 звернувся до суду, у порядку ст.ст. 340, 350, 372, 477 КПК України, з клопотанням про закриття об`єднаного кримінального провадження унесеного до ЄРДР за № 0000025 від 10.02.2017 та за № 0003258 від 03.04.2018 на підставі п. 7) ч. 1 ст. 284 КПК.

Клопотання обґрунтоване в т.ч. тим, що особи, які вважають себе потерпілими, протягом тривалого часу будучи обізнані про те, що судом розглядається кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення, в якому вони визнані потерпілими, будучи ознайомлені з правами та обов`язками потерпілих свідомо нехтують своїми процесуальними обов`язками, не цікавляться процесом розгляду справи судом, не вживають будь-яких заходів щодо активної участі в судових засідання, а також не подають клопотання про розгляд справи без їхньої участі.
Так, із трьох потерпілих лише ОСОБА_6 декілька разів повідомляла суд про те, що не вона не може з`явитися до суду через зайнятість на роботі. Водночас, жодних доказів на підтвердження поважності причин неявки до cуду не надано.
При цьому, у ОСОБА_7 є два представники (адвокати), які також не з`являються до судового засідання.

Потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 взагалі жодного разу не з`явилися до судового засідання, не повідомили про причини неявки, і не забезпечили участь у справі своїх представників.
За таких обставин сторона захисту вважає, що відповідно до вимог ч. 6 ст. 340 KПKУкраїни, потерпілі прирівнюються до таких, що відмовились від підтримання обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Участь прокурора в кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення є лише додатковою гарантією забезпечення прав потерпілого, і не може, сама по собі, замінити необхідність підтримання такого обвинувачення самим потерпілим.
КПК України не вирішує питання наслідків неявки потерпілого у провадженнях, які здійснюються у формі приватного обвинувачення, крім ситуацій, коли йдеться про субсидіарне приватне обвинувачення (ч. 6 ст. 340 КПК України): повторне неприбуття в судове засідання потерпілого, який був викликаний у встановлeномy КПК порядку (зокрема, наявне підтвердження отримaння ним повістки про виклик або ознайомлення з її змістом у інший спосіб), без поважних причин або без повідомлення про причини неприбуття після настання обставин, передбачених у частинах другій і третій ст. 340 КПК, прирівнюється до його відмови від обвинувачення і має наслідком закриття кримінального провадження за відповідним обвинуваченням.
По іншій формі приватного обвинувачення таких положень немає, пpоте, є формулювання, що відмова потерпілого, у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення (ч. 4 ст. 26 КПК України), у зв`язку з цим, сторона захисту вважає, що у даній справі може бути застосована аналогія закону (положення ч. 6 ст. 340 КПК України).
Таким чином сторона захисту приходить до висновку, що оскільки дане кримінальне провадження є приватним, а потерпілі більше ніж два рази без поважних причин не з`явилися у судові засідання, відмовившись таким чином від обвинувачення, дане кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п. 7) ч. 1 ст. 284 KПK.

В судовому засіданні обвинувачена підтримала клопотання захисника та просила задовольнити ураховуючи, що може бути застосована аналогія закону, а саме положення ч. 6 ст. 340 КПК.
Прокурор у кримінальному провадженні прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 указав, що КПК не вирішує питання наслідків неявки потерпілого у провадженнях, які здійснюються у формі приватного обвинувачення, а тому, це клопотання, на його переконання, слід відхилити, ураховуючи норми ст. 2 КПК.

Суд заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали провадження в частині, котра стосується порушеного питання автором клопотання, находить наступних висновків.

З рішення ВСУ у справі № 5-205кс15 випливає, що Кримінальним процесуальним законом України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень.
Згідно ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є в т.ч. те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
У той час, як застосування належної правової процедури означає здійснення справедливого правосуддя згідно з визначеними загальними засадами кримінального провадження для досягнення мети і вирішення його завдань.
Дотримання встановленої правової процедури здійснення процесуальної дії означає, що дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону.
Такі дії мають здійснюватися на підставі законних повноважень щодо вирішення конкретного процесуального завдання, яке постає перед прокурором у певний момент досудового розслідування кримінального провадження.
Дотримання належної правової процедури здійснення процесуальної дії визначеної людини, єдність змісту та форми кримінального провадження, налагоджену взаємодію верховенства права і законності, що в результаті врівноважує приватні і публічні (суспільні) інтереси заради досягнення цих завдань.
Порушення порядку визначеного КПК призводить до нівелювання завдань кримінального провадження, окреслених у ст. 2 КПК, що полягають в охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення того, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру.

КПК не містить заборони для сторін кримінального провадження заявляти у суді під час розгляду того чи іншого кримінального провадження певного роду клопотання на тій чи іншій стадії процесу.
Заборону адресовано суду, який вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

В цій ситуації, при розв`язанні порушеного питання стороною захисту Суд зауважує таке.

Щодо інституту аналогії, як такого, то Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.06. 2022 у справі № 2-591/11 вказала, що інститут аналогії закону і аналогії права первісно був доктринально обґрунтований і застосовувався судами задовго до часткового відображення цього інституту в законодавстві.

Необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону.
Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.
Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права.
Тому відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії.

В цій ситуації виникло питання щодо наслідків неявки потерпілих до суду та відсутності їх визначення в КПК щодо приватного обвинувачення, то Суд зауважує, що в ст. 325 КПК визначено, що якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду.

Суд має право накласти грошове стягнення на потерпілого у випадках та порядку, передбачених главою 12 цього Кодексу.

Тобто, стаття 325 КПК унормовує у собі дії суду у разі неявки потерпілого у справі приватного обвинувачення та наслідки (можливість відкладення та право накласти грошове стягнення).

Щодо п. 7) ч. 1 ст. 284 KПK із змінами, внесеними згідно із Законами № 2227-VIII від 06.12.2017, № 720-IX від 17.06.2020, то він у собі передбачає, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо: … потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

ВС у постанові від 17 грудня 2019 року в справі № 755/27642/14-к вказав, що «… суд першої інстанції ухвалою закрив це кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення у зв`язку з тим, що воно було розпочато не на підставі заяви потерпілого, а на підставах, не передбачених ч. 4 ст. 26, п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК, необґрунтовано пославшись при цьому як на підставу для закриття на п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК (відмову від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення).

Посилання суду в ухвалі на загальні засади кримінального судочинства при закритті цього провадження є безпідставними, оскільки питання щодо початку кримінального провадження у формі приватного обвинувачення та питання щодо його закриття чітко врегульовано КПК…».
Тим самим, ВС указав, що при застосуванні положень п. 7) ч. 1 ст. 284 KПK згадка про загальні засади кримінального судочинства є безпідставною, а тому за таких умов, не є доречним порушувати і питання аналогії закону саме до цієї ситуації, адже питання щодо початку кримінального провадження у формі приватного обвинувачення та питання щодо його закриття чітко врегульовано КПК.

Так, підставою закриття згідно п. 7) ч. 1 ст. 284 KПK є саме заява потерпілого про відмову від обвинувачення, однак такі заяви в даній справі відсутні.
Законодавство містить алгоритм регулювання норм п. 7) ч. 1 ст. 284 KПK, ураховуючи позицію ВС у справі № 755/27642/14-к.

А тому Суд сприймає критично доводи заявника щодо потреби застосування інституту аналогії з питань указаних в п. 7) ч. 1 ст. 284 KПK з огляду на наявність чіткого механізму застосування та у разі неявки потерпілого, котра не містить ознак зловживання процесуальними правами, в силу ст. 325 КПК.

Щодо наслідків неявки потерпілого з огляду на «зловживання правами», то тут слушно ураховувати норми ч. 6 ст. 340 КПК за аналогією, яка передбачає, що повторне неприбуття в судове засідання потерпілого, який був викликаний у встановленому цим Кодексом порядку (зокрема, наявне підтвердження отримання ним повістки про виклик або ознайомлення з її змістом у інший спосіб), без поважних причин або без повідомлення про причини неприбуття прирівнюється до його відмови від обвинувачення і має наслідком закриття кримінального провадження за відповідним обвинуваченням, як пр оте і вказує захисник у клопотанні, адже, дії пов`язані зі зловживанням процесуальними правами, є неприйнятними.

На це вказує Верховний Суд в ухвалі ККС ВС від 30.05.2018 у справі № 676/7346/15-к, зазначаючи, що заборона зловживання процесуальними правами є загальноправовим принципом і поширюється на всі галузі права.

Процесуальний закон забезпечує дотримання прав осіб, а не використання їх для зловживання (постанова ККС ВС від 09.04.2019 у справі № 306/1602/16-к).

Однак для констатації факту зловживання слід установити його дійсність, як таку.

У науково-правовій літературі однозначного та вичерпного визначення поняття зловживання процесуальними правами не наведено.

Проте, аналізуючи законодавство, можна дійти висновку, що зловживання процесуальними правами - це особливий різновид процесуального правопорушення, що складається з противоправного, несумлінного та неналежного використання особою, яка бере участь у справі (її представником), належних їй процесуальних прав, що виразилося у винних процесуальних діях (бездіяльності), що зовнішньо відповідають вимогам процесуальних норм, однак здійснених з корисливим або особистим мотивом, що завдають шкоду інтересам правосуддя та (або) інтересам осіб, які приймають участь у справі, або недобросовісна поведінка в інших формах, що тягне за собою застосування заходів процесуального примусу.

Однак, запобігання зловживанню процесуальними правами вимагає певної активності від сторін процесу. Враховуючи змагальність процесу, указану в ст. 7 КПК, ініціатива щодо застосування судом заходів протидії зловживанням все ж таки має виходити від сторони у справі так сторона може зазначити про недобросовісну поведінку іншої сторони та навести відповіді докази цього.

В силу ст.ст. 22, 26 КПК певне клопотання суд розглядає на підставі аргументів наведених його ініціатором.

В цій ситуації автор клопотання вказує, що має місце неявка потерпілих до суду, тобто фактично обмовляє своє звернення ситуацією, яка тягне за собою наслідки указані в ст. 325 КПК, однак не підпадає під поняття «зловживання правами», на переконання суду.

Тим паче, що, у цей час, є дійсним факт, що 24.02.2022 року відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено ввести в Україні воєнний стан, який триває по цей час.
Уведення в країні воєнного стану було обумовлено збройною агресією російської федерації проти України, розпочатої 20 лютого 2014 року, у наслідок чого частина території України (Автономна Республіка Крим і місто Севастополь) є анексованою, деякі райони Донецької та Луганської областей є тимчасово окупованими, та яка (збройна агресія) починаючи з 24 лютого 2022 року набула повномасштабного характеру (див. п. 5.1 Рішення КС України від 06.04.2022 № 1-р(ІІ)/2022 у справі № 3-192/2020 (465/20), відповідно, з часу повномасштабного характеру збройної агресії низка осіб в країні змінили своє місце проживання.
Тим самим, питання аналізу неявки учасників провадження в період воєнного стану не можливо аналізувати без урахування цих даних (збройної агресії), однак самостійно з» ясувати ці питання в комплексі в даний час та їх вплив конкретно на неявку потерпілих в наведеній справі Суд змоги не має.

Закриття ж провадження, як засіб реагування на неявку, має бути крайнім заходом у справі і мати місце у виняткових випадках.

Так як закриття судом кримінального провадження, з підстав не указаних в ст. 284 КПК, не виправдовує легітимних очікувань особи, яка зазнала шкоди і не узгоджується із завданнями кримінального судочинства.
Відмова від кримінального переслідування особи з підстав прямо не вказаних в КПК суперечитиме таким засадам як верховенство права, законність та диспозитивність, що призведе до безкарності винного, а особу, якій завдано шкоду, поставить у становище правової незахищеності і створить умови для повторної віктимізації.
Наведене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 288/1158/16-к) та позицією колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду викладеною в постанові від 19 жовтня 2021 року в справі № 552/2540/20.

За таких умов та включі наведеного Суд не убачає підстав для закриття об`єднаного кримінального провадження унесеного до ЄРДР за № 0000025 від 10.02.2017 та за № 0003258 від 03.04.2018 на підставі п. 7) ч. 1 ст. 284 КПК з підстав указаних ініціатором в клопотанні від 22.07.2022.

З цих підстав та керуючись ст.ст. 7, 325, 350, 369-372, 376 КПК України Суд постановив:

відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про закриття об`єднаного кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000025 від 10.02.2017 та за № 0003258 від 03.04.2018 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 365-2 КК України, на підставі п. 7) ч. 1 ст. 284 КПК України.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 392 Кримінального процесуального Кодексу України.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 15:00 год. 29.07.2022.

С у д д я Оксана БІРСА