ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/254/22 Справа № 695/3978/15-к Категорія: ч.2ст.286 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

Головуючого ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

законного представника потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

представника потерпілого захисника ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та захисника ОСОБА_10 , що діє в інтересах законного представника потерпілого ОСОБА_7 на вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21 лютого 2022 року, яким

ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Золотоноша Черкаської області, громадянина України, освіта середня, одруженого, офіційно не працюючого, маючого на утриманні неповнолітніх дітей 2006 та 2015 років народження, особою з інвалідністю будь-якої групи, депутатом будь-якого рівня, постраждалим внаслідок ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, учасником бойових дій не є, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Застосовано до ОСОБА_9 положення ст. 75 КК України, звільнено його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з випробуванням та з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік.

Покладено на засудженого обов`язки, передбачені п.,п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_9 не обирався.

Закрито провадження щодо розгляду цивільного позову законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 до Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», про стягнення коштів на лікування сина в сумі 81434.41 грн., витрат, пов`язаних із стійкою втратою працездатності в сумі 21924.00 грн. та моральної шкоди в сумі 4071.70 грн.

Цивільний позов законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди задоволений, стягнуто з ОСОБА_9 на користь законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 на відшкодування моральної шкоди кошти в сумі 74400.00 (сімдесят чотири тисячі чотириста) гривень.

Стягнуно з ОСОБА_9 на користь держави кошти в сумі 3320 (три тисячі триста двадцять) гривень 48 коп. в порядку відшкодування витрат на проведення експертиз.

Вирішена доля речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

встановила:

Згідно вироку районного районного суду ОСОБА_9 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 23 квітня 2015 року керуючи автомобілем марки «Опель Астра», д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись по вул. Івана Богуна, від вул. Обухова в напрямку вул. Шевченка, м. Золотоноша Черкаської області, порушив вимоги п. 12.4 Правил дорожнього руху України, перевищуючи максимально допустиму швидкість керованого ним транспортного засобу в населеному пункті, внаслідок чого не зміг виконати вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, у момент виникнення небезпеки для руху у вигляді велосипедиста, який рухався на зустріч, змінив напрямок свого руху в ліву сторону, не зміг своєчасно вжити заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_11 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_11 відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 403 від 13.11.2015 отримав тілесні ушкодження у вигляді травми голови з переломом кісток склепіння та основи черепа, крововиливами під тверду оболонку мозку, забоєм головного мозку тяжкого ступеню, яка ускладнилася травматичним шоком та мозковою комою, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, у зв`язку з небезпекою для життя; травми кінцівок із закритим переломом правої стегнової кістки в середній третині, закритим переломом обох кісток правої гомілки в середній третині, закритим переломом правої плечової кістки в верхній третині, що відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, у зв`язку з тривалим розладом здоров`я.

Спричинення потерпілому ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень знаходиться в прямому причинному зв`язку з порушенням водієм автомобіля «Опель Астра», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_9 вимог п.,п. 12.3. та 12.4. Правил дорожнього руху України.

Не погоджуюсь з вироком районного суду в своїх апеляційних скаргах:

- Прокурор, не заперечуючи доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і правильності кваліфікації його дій, вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає до скасування через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

При цьому зазначає, що вчинене ОСОБА_9 кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких, верхня межа санкції якого передбачає покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років. Районним судом належно не враховано особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, його поведінку після скоєння злочину та відношення до його наслідків. Вважає, що при призначенні покарання ОСОБА_9 безпідставно враховано пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття.

ОСОБА_9 під тиском поданих стороною обвинувачення беззаперечних доказів його вини, частково визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, однак достатніх та належних дій щодо прояву каяття та з метою відшкодування завданих потерпілому збитків не вжив, лише частково відшкодував матеріальну шкоду, досудовому розслідуванню активно не сприяв, щиро не покаявся.

Так, з часу вчинення ДТП до винесення судом вироку минуло 6 років та 9 місяців, згідно показань законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 за весь цей час ОСОБА_9 відшкодував лише 25 600 гривень, однак на обов`язкове лікування для його сина кожного року потрібно витрачати мінімум 60 000 гривень, оскільки внаслідок ДТП він прикутий до ліжка, не пересувається, самостійно на може їсти та доглядати за собою.

Вказане також свідчить про байдуже ставлення ОСОБА_9 до своїх дій та їх наслідків, а також про те, що належних висновків для себе обвинувачений не зробив та відсутність у його діях щирого каяття.

Крім того, суд мотивував, відмову у застосуванні до ОСОБА_9 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом, тим, що злочин є необережним, ОСОБА_9 до адміністративної та кримінальної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху раніше не притягувався, дії потерпілого не відповідали вимогам вказаних Правил.

З вказаними висновками суду неможливо погодитися, оскільки позбавлення ОСОБА_9 права керування транспортними засобами убезпечить його самого та суспільство від вчинення ним нових злочинів пов`язаних з керуванням транспортними засобами.

Просить ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

- Захисник ОСОБА_10 в своїй апеляційній скарзі також вважає безпідставним при призначенні покарання ОСОБА_12 врахування такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття. Вважає, що призначене ОСОБА_12 покарання невідповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. При цьому зазначає, що ОСОБА_12 частково визнав вину, частково відшкодував матеріальну шкоду, за 6 років 9 місяців відшкодував лише 25 600 гривень, досудовому розслідуванню активно не сприяв, щиро не покаявся.

Крім того вважає, що ОСОБА_12 свідомо та зухвало нехтував правилами дорожнього руху, наражаючи цим на небезпеку інших осіб, що свідчить про безумовну необхідність в позбавленні його права керування транспортними засобами для убезпечення суспільства від вчинення обвинуваченим нових злочинів пов`язаних з керуванням транспортними засобами.

Просить ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, захисника та представника потерпілого, які підтримали свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційних скарг і просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг прокурора та захисника ОСОБА_10 , що діє в інтересах законного представника потерпілого виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Ці вимоги закону, судом першої інстанції в повній мірі не виконані.

Дії ОСОБА_9 судом кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК України вірно, що не оспорюється в апеляційних скаргах.

Висновок суду щодо доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується наведеними у вироку доказами, які судом досліджені повно, всебічно і об`єктивно і також не оспорюється в поданих апеляційних скаргах.

Враховуючи те, що висновок про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та кваліфікації його дій в апеляційних скаргах не оскаржується, тому колегія суддів не проводить детальний їх аналіз та відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів і повинно відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості і гуманізму.

Принцип гуманізму у кримінальному праві - це не лише гуманне ставлення до особи, яка вчинила злочин, але і в першу чергу до потерпілого і до встановлених суспільством непорушних правил суспільних відносин.

Тому, при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особливості конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, та взяти до уваги інтереси потерпілих, які зазнали шкоди.

Однак, зазначених вимог закону судом першої інстанції належним чином дотримано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Виходячи з вимог п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, а саме про можливість виправлення ОСОБА_12 на підставі вимог ст.75 КК України.

Норма статті 75 КК України, передбачає звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Обираючи вид та строк покарання обвинуваченому, суд першої інстанції не в повній мірі врахував суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, який хоча вчинений з необережності, проте відноситься до категорії тяжких злочинів, основною причиною його вчинення стало порушення вимог ПДРУ з перевищенням максимально допустимої швидкості руху у населених пунктах.

Приділяючи увагу тим обставинам, що ОСОБА_12 вчинив кримінальне правопорушення вперше, частково відшкодував шкоду потерпілому, наявність на утриманні обвинуваченого двох неповнолітніх дітей, вчинив необережний злочин, місцевий суд не звернув в повній мірі уваги на тяжкі наслідки, що настали від кримінального правопорушення, а саме: тяжке тілесне ушкодження небезпечне для життя заподіяне малолітній дитині, якому на той час було 12 років, який відтепер має групу інвалідності ОСОБА_13 безстроково, які є непоправними оскільки внаслідок отримання травми потерпілий прикутий до ліжка, не пересувається, самостійно не може їсти та доглядати за собою, не врахував позицію законного представника потерпілого щодо міри покарання.

Крім того, на обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_12 , місцевий суд врахував щире каяття, однак з таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 66 КК України зазначено, що при призначенні покарання обставинами, які пом`якшують покарання, визнаються, зокрема: щире каяття.

Щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Під час апеляційного перегляду встановлено, що обвинувачений частково визнав свою вину у вчиненому за обставин встановлених районним судом, проте, не висловлює жаль з приводу вчиненого та не бажає виправити ситуацію, оскільки на протязі 7 (семи) років, вибачення у потерпілого не попросив, відшкодував лише 25 600 гривень, тоді як моральна шкода оскаржуваним вироком стягнута з ОСОБА_12 на користь законного представника представника потерпілого в сумі 100 000 гривень, тому на думку колегії суддів місцевий суд безпідставно визнав пом`якшуючою обставиною - щире каяття.

Колегія суддів звертає увагу на роз`яснення п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 №14.

Відповідно до зазначених положень при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень і поведінку після скоєння злочину, вину інших причетних до

нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Хоча щире каяття в скоєних злочинних діях і визнано обставиною, яка пом`якшує покарання, проте районний суд досить формально поставився до визначення щирості каяття.

Розкаяння передбачає, крім визнання особою факту скоєння злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини в скоєному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинне виражатись у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки скоєного. Факт щирого каяття особи в скоєнні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Однак у матеріалах кримінальної справи стосовно ОСОБА_12 відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений висловлює щирий жаль та осуд своєї поведінки, допомагає потерпілому, який прикутий до ліжка, самостійно не може доглядати за собою, що б якось виправити наслідки скоєного.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції у вироку щодо наявності підстав для застосування до обвинуваченого інституту умовного звільнення відповідно до ст.75 КК було зроблено без урахування всіх обставин, які мають правове значення при вирішенні питання щодо порядку відбування призначеного судом покарання.

Таким чином, судом першої інстанції неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в застосуванні до ОСОБА_9 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, мотивуючи тим, що злочин є необережним, ОСОБА_12 до адміністративної та кримінальної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху раніше не притягувався, дії потерпілого не відповідали вимогам вказаних Правил.

Відповідно до приписів кримінального закону, який був чинним на час вчинення інкримінованого ОСОБА_12 діяння, тобто КК у редакції Закону № 290-VIІІ від 26.04.2015 року та згідно з пунктом 21 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частиною першою та частиною другою статті 286 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Додаткове покарання, передбачене статтею 286 КК, суд може не призначати за наявності декількох обставин які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і з урахуванням особи винного. Колегія суддів враховує, що у постанові від 08.02.2018 (справа № 361/2704/16-к) ВС звернув увагу на те, що санкція частини другої статті 286 КК, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Разом з тим колегією суддів встановлено, що внаслідок порушення ОСОБА_12 вимог ПДР потерпілий ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що призвело до І групи інвалідності безстроково, в судовому засіданні законний представник потерпілого просив позбавити обвинуваченого права керувати транспортними засобами. Тому, зважаючи на приписи статей 50, 65 КК, з метою попередження спричинення ОСОБА_12 шкоди здоров`ю іншим особам внаслідок порушення ним вимог ПДР, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне застосувати до ОСОБА_12 додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Колегія суддів призначаючи покарання ОСОБА_12 за ч.2 ст.286 КК України у відповідності із вимогами ст.65, 66, 67 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжкого злочину, непоправні наслідки, які настали для молодого хлопця 2002 року народження, який залишився інвалідом, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, часткове визнання вини, на спеціальних обліках не перебуває, до кримінальної відповідальності притягується вперше, часткове відшкодування шкоди, позицію законного представника потерпілого, який пояснив, що за 7 років обвинувачений відшкодував лише 25 600 гривень, не вибачився, жодним чином не допомагає, а тому просив призначити ОСОБА_12 покарання у виді реального позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами.

Колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_12 основне покарання у виді реального позбавлення волі, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк, що відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів. Крім того часткове визнання своєї вини та наявність у нього на утримання двох малолітніх дітей жодними чином не зменшують суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_12 кримінального правопорушення та на думку колегії суддів у даному випадку не дають підстав для застосування положень ст.75 КК України.

Крім того, колегія суддів враховує роз`яснення, наведене у Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004, згідно якого Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Колегія суддів врахувавши конкретні обставини вчиненого злочину, суспільну небезпечність вчиненого злочину, який вчинений з необережною формою вини, перебування на утриманні обвинуваченого двох неповнолітніх дітей, відсутність судимостей, приходить до висновку про призначення основного покарання ОСОБА_12 у виді позбавлення волі на певний строк в мінімальному розмірі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Згідно ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг прокурора та захисника ОСОБА_10 , що діє в інтересах законного представника потерпілого, а вирок суду в частині призначеного ОСОБА_12 покарання - скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність з постановленням нового вироку.

Керуючись статтями 374, 404, 407, 409, 413, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та захисника ОСОБА_10 , що діє в інтересах законного представника потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21 лютого 2022 року щодо ОСОБА_9 в частині призначеного покарання - скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст.286 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_9 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21 лютого 2022 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду учасниками кримінального провадження протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий суддя -

Судді