Справа № 136/555/21
Провадження №11-кп/801/164/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 квітня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

із секретарем ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої -адвоката ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці кримінальне провадження № 0000230 від 01.11.2020, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 на вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 08.11.2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Турбів, Вінницького р-ну, Вінницької обл., жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, в силу ст. 89 КК України не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді позбавленням волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом іспитового строку, тривалістю в 2 (два) роки не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно з ст.76 ч.1 п.1, 2 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 94 000,00 (дев`яносто чотири тисячі) гривень 00 коп. В іншій частині цивільного позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта в сумі 2 288, 30 (дві тисячі двісті вісімдесят вісім) грн. 00 коп.

Вирішено долю речових доказів.

встановив:

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.
31.10.2020 близько 20 години 40 хвилин ОСОБА_7 , будучи 05.05.2020 позбавленим права керування транспортними засобами строком на три роки, у справі про адміністративне правопорушення, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно-справним автомобілем «ВАЗ 2105», державний номерний знак НОМЕР_1 , не маючи страхового полісу на транспортний засіб, рухаючись по вул. Миру в с. Нова Прилука Липовецького району Вінницької області в напрямку м. Калинівка, неподалік буд. № 2А, в момент об`єктивної появи в полі його зору пішохода ОСОБА_12 , який рухався по краю проїзної частини у попутному з ним напрямку, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху його об`їзду, внаслідок чого допустив наїзд на даного пішохода.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 з отриманими тілесними ушкодженнями був госпіталізований до міської клінічної лікарні швидкої допомоги м. Вінниці, де ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Відповідно до висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння від 31.10.2020 ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння (0.70 о/оо).

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 1142 від 23.03.2021 у ОСОБА_12 виявлено сполучну травму тіла: закриту черепно-мозкову травму (садна на голові, струс головного мозку (клінічно); закриту тупу травму живота (заочеревинна гематома); множинні переломи кісток тазу, перелом здухвинної кістки справа, обох сідничних кісток, лобкової кістки справа та крижового відділу хребта на рівні 1-3 крижових хребців, яка виникла від дії тупого твердого предмету (предметів), належить до тяжких тілесних ушкоджень, по давності утворення може відповідати строку ДТП (31.10.2020). Смерть ОСОБА_12 настала від сполучної травми тіла, яка ускладнилась поліорганною недостатністю. Між сполучною травмою тіла та смертю ОСОБА_12 є причинний зв`язок. Характер та локалізація тілесних ушкоджень ОСОБА_12 свідчать про те, що в момент наїзду ОСОБА_12 перебував у вертикальному або в близькому до нього положенні та первинний контакт відбувся в задню поверхню нижніх кінцівок.

Відповідно до висновку експертизи технічного стану транспортного засобу № СЕ-19/102-21/1692-ІТ від 04.02.2021, на момент експертного огляду в робочій гальмівній системі та рульовому керуванні автомобіля «ВАЗ 2105», державний номерний знак НОМЕР_1 , несправностей, які б могли стати причиною вчинення в подальшому ДТП, не виявлено.

Згідно з висновком авто технічної та транспортно-трасологічної експертизи № СЕ-19/102-21/3392-ІТ від 03.03.2021, у заданій дорожній обстановці, дії водія автомобіля «ВАЗ 2105», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , з технічної точки зору, регламентувались вимогами п.п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху. У ситуації, яка склалася, водій ОСОБА_7 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР. У ситуації, яка склалася, в діях водія ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимогам п. 12.3 ПДР, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП.

Таким чином, ОСОБА_7 , за вищевикладених обставин, порушив вимоги п.п. 2.1 (а, ґ), 2.9 (а), 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (зі змінами та доповненнями), згідно з якими:

- п. 2.1 «водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії», ґ) «чинний страховий поліс (страховий сертифікат Зелена картка) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України»;

- п. 2.9 а) «водієві забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»;

- п. 12.2 - «у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги»;

- п. 12.3 - «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Порушення ОСОБА_7 вимог п.12.3 Правил дорожнього руху знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме із настанням смерті ОСОБА_12 .

Такі дії ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо воно спричинило смерть потерпілого.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали.
В апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 ставиться питання про скасування вироку Липовецького районного суду Вінницької області від 08.11.2021 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 засудити за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України вирок Липовецького районного суду від 29.09.2021 відносно ОСОБА_7 виконувати самостійно. Виключити із мотивувальної частини вироку посилання про наявність обставини, яка пом`якшує покарання у виді щирого каяття. Строк відбування основного покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_7 на виконання вироку суду апеляційної інстанції. Строк відбування додаткового покарання на підставі ч. 3 ст. 55 КК України рахувати з моменту відбуття основного покарання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно ст. 12 КК У країни відноситься до категорії тяжких та при цьому не зважив, що хоча кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України і належить до таких, що вчинені з необережності, але необережна форма вини стосується тільки настання наслідків - у даному випадку смерті особи, оскільки, перебуваючи в стані сп`яніння, ОСОБА_7 свідомо сів за кермо автомобіля, розуміючи, що знаходиться в нетверезому стані. Таким чином ОСОБА_7 свідомо допущено порушення Правил дорожнього руху У країни, якими забороняється керування в стані алкогольного сп`яніння, і такі його дії є умисними. Крім цього, вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння стало не лише передумовою дорожньо-транспортної пригоди, а є й обставиною, яка обтяжує покарання відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України.

Також судом першої інстанції в недостатній мірі враховано значну суспільну небезпеку вчиненого, оскільки вживання алкоголю та подальше халатне відношення навіть досвідчених водіїв до виконання вимог ПДР часто призводить до дорожньо-транспортних пригод, у багатьох з яких потерпілі отримують тілесні ушкодження або взагалі до непоправних наслідків - смерті людей. В наслідок грубого порушення ОСОБА_7 ПДР настала через певний період часу смерть ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . При цьому допустивши настання дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 не тільки не надав первинної медичної допомоги потерпілому, а й взагалі не викликав навіть карету швидкої медичної допомоги. Призначаючи ОСОБА_7 покарання із подальшим звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, суд не в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, який хоч і в силу ст. 89 КК України не судимий, проте вироком Липовецького районного суду від 29.09.2021 ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушень передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України (на момент судового розгляду та внесення апеляційної скарги не набрав законної сили). Крім того, ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, зокрема і за неодноразове керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, за що позбавлявся судом такого права. Крім того, наявна обставина, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

ОСОБА_7 фактично до його допиту у статусі обвинуваченого вини не визнавав у вчиненому діянні, заперечував певні фактичні обставини, зокрема перебування у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, заперечував відомості, які містяться у висновку експерта про причину смерті ОСОБА_12 , однак аргументів, якими обґрунтовується його сумніви, вказати суду не зміг. Таким чином фактичне невизнання вини у вчиненні кримінального правопорушення свідчить про відсутність обставини, яка пом`якшує покарання у виді щирого каяття.

В апеляційній скарзі представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 ставиться питання про скасування вирока Липовецького районного суду Вінницької області від 08.11.2021 щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через м`якість. Просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання: за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 (років) років. Виключити з мотивувальної частини вироку тих обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом було залишено поза увагою те, що ОСОБА_7 , не маючи права керувати транспортними засобами, будучи позбавлений права керування до 10.02.2028 року за керування в нетверезому стані, не маючи відповідних документів на транспортний засіб, перебуваючи знову ж таки в стані алкогольного сп`яніння, не оцінивши дорожньої обстановки, не маючи власної правосвідомості та відповідальності перед собою, своєю родиною, суспільством, нехтуючи усіма нормами закону, в черговий раз грубо порушуючи ПДР України, допустив наїзд на пішохода, що і призвело до відповідних наслідків. Тобто, легковажність та звичайна без відповідальність з дотримання звичайних вимог ПДР України, не роблячи простих висновків ОСОБА_7 , позбавила життя людини, що є найвищою цінністю в житті. Вважає, що судом першої інстанції при визначені міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , в недостатній мірі враховано ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого ним кримінального правопорушення, внаслідок чого суд призначив йому покарання, яке є явно несправедливим внаслідок м`якості. Життя та здоров' я визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а внаслідок грубого порушення ОСОБА_7 , ПДР України настала смерть пішохода ОСОБА_12 . Окрім цього, відповідно до вимог ст. 12 КК Україна злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України у вчинені якого обвинувачується ОСОБА_7 , відноситься до категорії тяжких злочинів. Судом першої інстанції необґрунтовано визнано доведеним наявність пом`якшуючої покарання обставини, як розкаяння, при тому, що ОСОБА_7 , визнав частково свою вину у пред`явленому звинувачені, що не може бути пов`язано між собою та логічно сприйнятим. Також, суд не надав належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_7 , маючи стаж керування автомобілем 16 років, мав би досконало знати правила дорожнього руху України і діяти відповідно до викладених в них нормах, а так його легковажність та відчуття безкарності, нехтуючи загальними нормами безпеки дорожнього руху допустив порушення ПДР України, що призвело до невідворотних наслідків, будучи позбавлений судом до максимальної міри покарання в частині позбавлення права керувати транспортними засобами строком до 10.02.2028 року зачислені порушення ПДР У країни, а саме керування в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, а висновків ОСОБА_7 , зроблено не було. Окрім того, судом першої інстанції належним чином не враховано думку потерпілих у даному кримінальному проваджені, які просили суд обрати міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у вигляді 4 років позбавлення волі.

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги державного обвинувача з підстав, викладених в ній в частині м`якості покарання та просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 .

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та представника потерпілого.

Представник потерпілої ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 підтримав свою та прокурора апеляційні скарги.

Мотиви суду.
Заслухавши суддю -доповідача ,виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 - підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 за описаного у вироку обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України ніким в апеляційному засіданні не оспорюються.

Що ж стосується доводів апеляційних скарг прокурора представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при визначені покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , а саме виду та міри покарання, то вони на думку апеляційного суду є обґрунтованими та узгоджуються із законом.

Так, щодо м`якості призначеного покарання, суд констатує, що відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з положень ст. 65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", суди повинні суворо дотримуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарань, оскільки саме через останні реалізується принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

При цьому відповідно до ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Прокурором та представником потерпілої в апеляційних скаргах обґрунтована необхідність призначення за ч. 2 ст. 286 КК України більш суворого покарання, аніж визначено судом першої інстанції. Тому в цій частині апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого підлягають до задоволення з огляду на таке.

Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України суд першої інстанції має належним чином досліджувати й оцінювати всі обставини, які мають значення для справи та застосовувати вказані вимоги закону лише в тому разі, коли для цього є умови й підстави, про що у судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Однак, колегією суддів встановлено, що хоча суд першої інстанції при призначенні покарання зазначив конкретні обставини злочину та обставини пом`якшуючі та обтяжуючі покарання, проте належним чином не врахував їх та наслідки вчинення тяжкого злочину, які полягають у тому, що ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, будучи позбавлений права керування транспортним засобом, керуючи автомобілем, порушив значну кількість правил дорожнього руху, створив аварійну обстановку, яка призвела до наїзду на пішохода, який в подальшому помер.

Висновок суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання, не є достатньо мотивованим, а призначене обвинуваченому покарання є надмірно м`яким і таким, що не відповідає даним про його особу, тяжкості злочину та обставинам, що обтяжують покарання.

Оскільки суд першої інстанції в порушення вимог кримінального закону необґрунтовано звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання, вирок суду першої інстанції у частині звільнення від відбування покарання підлягає скасуванню і в цій частині апеляційний суд вважає за необхідне постановити новий вирок.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за встановлених судом першої інстанції обставин, колегія суддів враховує особу винного, його вік, який за місцем проживання характеризується добре, перебуває в шлюбі, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, в силу ст.89 КК України не судимий, а також тяжкість наслідків вчиненого злочину, а саме смерть потерпілого, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому є часткове відшкодування матеріальної шкоди, обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Наряду з цим, колегія суддів враховує ступень тяжкості та характер вчиненого злочину, а саме грубе порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху України, будучи позбавленим права на керування транспортним засобом, ставлення обвинуваченого до вчиненого і його наслідків, неналежне вжиття обвинуваченим заходів для усунення суспільно небезпечних наслідків його дій, характер тілесних ушкоджень спричинених потерпілому, внаслідок яких він помер.

Крім того, обвинувачений, хоч і в силу ст. 89 КК України не судимий, проте вироком Липовецького районного суду від 29.09.2021 ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України (на момент судового розгляду та внесення апеляційної скарги не набрав законної сили). Крім того, ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, зокрема і за неодноразове керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, за що позбавлявся судом такого права строком до 10.02.2028 року, згідно рішення суду. Крім того, наявна обставина, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Суд враховує і послідовну позицію потерпілої, яка наполягає на реальній мірі покарання обвинуваченому.

Наведені обставини та дані про особу обвинуваченого свідчать про неможливість виправлення останнього без відбування ним реальної міри покарання і безпідставність звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Будь-яких даних, що істотно знижують суспільну небезпеку кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_7 або пом`якшують покарання, при новому розгляді в суді апеляційної інстанції не встановлено, тому на думку колегії суддів, останньому необхідно призначити покарання у мінімальних межах санкції ч.2 ст.286 КК у вигляді позбавлення волі, яке є достатнім і необхідним для виправлення винного і попередження нових злочинів.

Крім того, суд першої інстанції, зазначивши обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого - щире каяття, залишив поза увагою рекомендації, викладені у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7, згідно яких визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у справі № 759/7784/15-к у своєму рішенні від 22.03.2018 роз`яснив, що щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Щире розкаяння характеризується суб`єктивним ставленням винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Однак, як встановлено під час апеляційного розгляду поведінка обвинуваченого ОСОБА_13 вказувала під час досудового розслідування, судового розгляду на те, що обвинувачений у вчиненому не розкаявся, не зробив для себе відповідних висновків, не оцінив негативних наслідків своїх дій для потерпілих, хоча про це і заявляв у судових дебатах та в останньому слові, однак дій, які вказували б на щире каяття не було, вину він визнав частково, лише фактичні обставини вчиненого.

Таким чином, щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 є сумнівним та його не можна враховувати при призначенні покарання як обставину, що його пом`якшує.

З урахуванням таких даних про особу обвинуваченого та обставин провадження, суд приходить до висновку, що ОСОБА_7 є особою зі стійкою антисоціальною поведінкою, системно не оцінює критично свою поведінку, зокрема в сфері регулювання дорожнього руху та є підстави вважати, що для виправлення і перевиховання обвинуваченого необхідний певний строк ізоляції від суспільства, а призначене покарання за ч. 2 ст. 286 КК України в межах санкції частини статті відповідатиме вимогам ст.65 КК України, буде справедливим і достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 , - задовольнити.

Вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 08.11.2021 року відносно ОСОБА_7 , - скасувати в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Ухвалити новий вирок.

Визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та засудити до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України вирок Липовецького районного суду від 29.09.2021 відносно ОСОБА_7 виконувати самостійно.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання на виконання вироку апеляційного суду.

Виключити з мотивувальної частини вироку вказівку про визнання щирого каяття як пом`якшуючої покарання обставини.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом 3 (трьох) місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Копії вироку негайно вручити учасникам судового розгляду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4