УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2022 року
м. Київ
справа № 727/2193/22
провадження № 51-2277 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 квітня 2022 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 28 червня 2022 року щодо нього,
встановив:
За вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 квітня 2022 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Чернівці, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 26 березня 2003 року Ленінським районним судом м. Чернівці за ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі КК) на 2 роки позбавлення волі;
- 11 грудня 2006 року Шевченківським районним судом м. Чернівці від ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 187 КК України на 7 років позбавлення волі;
- 18 березня 2016 року Садгірським районним судом м. Чернівці за ч. 1 ст. 121 КК України на 1 рік 4 місяці позбавлення волі;
- 24 жовтня 2019 року Шевченківським районним судом м. Чернівці за ч. 2 ст. 185, ч. 5 ст. 72 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено обраним до набрання вироком законної сили.
Вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні.
Відповідно до вироку суду, ОСОБА_4 14 березня 2022 року близько 16 год 10 хв, перебуваючи в приміщенні магазину «Vodafone», що розташований на першому поверсі ТРЦ «Майдан», що по вул. Героїв Майдану 71 в м. Чернівці, де здійснює свою господарську діяльність фізична особа-підприємець ОСОБА_5 , в умовах дії на території України режиму воєнного стану, відповідно до указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», реалізуючи виниклий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, умисно, таємно, повторно, з корисливих мотивів, розуміючи протиправний характер своїх дій, шляхом вільного доступу викрав із прилавку торгового залу магазину смарт-годинник «Smart Watch Maxcom FTI FW46 Xenon (Black)» вартістю 1424 гривні, після чого вийшов із магазину без здійснення оплати за відповідний товар, а отже, виконав всі дії, що вважав необхідними для доведення злочину до кінця, однак злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, оскільки був зупинений продавцем магазину із викраденим майном.
В результаті вказаних дій ОСОБА_4 міг завдати ФОП ОСОБА_5 матеріальної шкоди на загальну суму 1424 грн.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 19 квітня 2022 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 квітня 2022 року залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону просить вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 квітня 2022 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 28 червня 2022 року скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
З аналогічними вимогами, які викладені в касаційній скарзі, ОСОБА_4 звертався й до суду апеляційної інстанції. Вказує, що судом першої інстанції не було роз`яснено положення ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК); на обмеження права на ознайомлення з матеріалами справи; на залишення без належного оцінювання факту отримання визнавальних показів під тиском та погрозами; на невірну кваліфікацію злочину та відмову суду апеляційної інстанції від дослідження доказів з посиланням на ч. 3 ст. 349 КПК.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Так, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Як вбачається з вироку місцевого суду, засуджений ОСОБА_7 під час судового засідання визнав себе винним у межах пред`явленого обвинувачення повністю, розумів зміст обставин, добровільно висловлював свою позицію відносно визнання вини у вчиненні злочину.
Враховуючи, що учасниками кримінального провадження подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні вказаного злочину не оспорювалися, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України обґрунтовано визнав недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин, при цьому роз`яснив сторонам наслідки такого рішення.
Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався процедури, передбаченої ч. 3 ст. 349 КПК.
Більш того, зазначені доводи засудженого були предметом перевірки судом апеляційної інстанції. Судом апеляційної інстанції встановлено, що засуджений ОСОБА_4 та його захисник погодилися із спрощеним порядком судового розгляду, після чого судом першої інстанції було роз`яснено засудженому положення ч. 3 ст. 349 КПК України та двічі поставлено питання, чи розуміє останній зміст цієї статті. ОСОБА_4 повідомив суду, що зміст ч. 3 ст. 349 КПК України йому зрозумілий.
Як слушно зазначив суд апеляційної інстанції, із перевірки матеріалів справи не встановлено порушень при роз`ясненні засудженому обсягу обвинувачення, кваліфікації його дій та порядку розгляду кримінального провадження за ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому колегія суддів, з урахуванням положень зазначеної статті, не мала права досліджувати докази у кримінальному провадженні, як про те просив засуджений ОСОБА_4 . З вказаним погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Щодо доводів засудженого в частині обмеження його права на ознайомлення з матеріалами справи, то як вбачається з ухвали суду, судом апеляційної інстанції було вжито всі заходи для забезпечення прав засудженого, якими він не скористався з власної ініціативи. Окрім того, як встановлено судом апеляційної інстанції, згідно протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування, долученого прокурором в апеляційному суді, вбачається, що ОСОБА_4 з матеріалами справи ознайомився у повному обсязі, а тому доводи засудженого в цій частині не ґрунтуються на матеріалах провадження.
Згідно ухвали суду апеляційної інстанції, у судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 повідомив, що за фактом погроз життю та здоров`ю до правоохоронних органів він не звертався, а тому такі твердження засудженого судом апеляційної інстанції були визнані голослівними.
З урахуванням наведеного та доводів касаційної скарги засудженого, в якій він не наводить конкретних аргументів, які б об`єктивно вказували на те, що до нього з боку захисника та правоохоронних органів було застосовано психологічний тиск, Верховний Суд вважає, що апеляційний суд обґрунтовано надав відповідь на твердження засудженого в цій частині.
З огляду на зазначене, Верховний Суд приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувались при постановленні рішень.
Таким чином, доводи касаційної скарги засудженого зводяться до його незгоди з встановленими фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як відповідно до ч. 3 ст. 349, ч. 2 ст. 394 КПК України у цій справі учасники судового провадження позбавлені права оскаржити ці обставини в судах вищих інстанцій.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що засуджений у своїй касаційній скарзі не навів переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному проваджені судових рішень.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 квітня 2022 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 28 червня 2022 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3