ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1378/22 Справа № 185/7875/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченої ОСОБА_9

потерпілого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_10

представника потерпілого ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000587, за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_10 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2022 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області, яка має середньотехнічну освіту, працює начальником дільниці в ПП Комунальник 1, має на утриманні малолітнього сина, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 просить оскаржуваний вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, цивільний позов в частині стягнення з ОСОБА_9 500 000 грн. задовольнити в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, не оспорюючи правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, кваліфікацію дій обвинуваченої, доведеність її вини, у той же час вказує на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, вважає рішення суду у цій частині незаконним, необгрунтованим і таким, що підлягає скасуванню.

Вказує, що ОСОБА_9 призначено несправедливе та недостатнє для її виправлення покарання, оскільки вона не визнавала свою винуватість у порушенні правил дорожнього руху, та фактично у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, що призвело до смерті ОСОБА_12 , зокрема під час допиту зазначала, що не порушувала правил, та лише під час дебатів зазначила, що визнає свою вину у вчиненому та шкодує, що загинула людина.

Крім того зазначає, що ОСОБА_9 під час досудового розслідування та під час судового розгляду справи не виявляла цікавості до морального стану родичів загиблого, не намагалася вибачитися та не надала будь-якої матеріальної допомоги, моральну шкоду не визнавала у повному обсязі протягом усього судового процесу. Вважає, що суд не переконався у щирості її каяття та співчуття.

Одночасно вказує, що питання можливості звільнення ОСОБА_9 від реального відбуття покарання в порядку ст. 75 КК України та без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами взагалі перед потерпілим не поставало, оскільки він просив призначити покарання, пов`язане з позбавленням волі, з реальним його відбуттям.

Також, зазначає, що він не згоден з частковим задоволенням цивільного позову, оскільки судом залишено поза увагою та не враховано належним чином його моральний стан та переживання в результаті втрати батька, те, що він перебуває у пригніченому стані та для відновлення звичного способу життя має намір отримати допомогу психолога.

В своїх запереченнях на апеляційну скаргу потерпілого, захисник ОСОБА_8 просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2022 року залишити без змін.

Обгрунтовуючи свою позицію, зазначає, що апелянт неправильно тлумачить показання ОСОБА_9 , яка в судовому засіданні підтвердила визнання своєї вини, при цьому вона повністю визнавала свою вину і на стадії досудового розслідування, так як її винуватість зокрема була встановлена і висновками експертів, через що кваліфікація її дій стороною захисту не оспорювалася.

Вказує, що ОСОБА_9 самостійно виховує малолітню дитину без участі батька, який помер у 2020 році, вона проявила дієве каяття, відшкодувавши матеріальні збитки у повному обсязі, і проявила наміри відшкодувати моральні збитки, та заявила в судовому засіданні, що посильною для неї є сума у 200 000 грн., оскільки вона має зарплатню у 6-7 тисяч гривень.

Вважає, що позбавляти ОСОБА_9 свободи, залишивши виховання дитини на сторонніх осіб, буде вкрай несправедливо.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
У відповідності до ст. 75 КК України, звільнено обвинувачену ОСОБА_9 від відбування призначеного судом покарання із випробувальним строком на три роки, покладено на обвинувачену згідно до ст. 76 КК України обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Вирішено питання про долю речових доказів.
Цивільний позов про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 18 034 грн. з АТ Страхова компанія Країна та матеріальної шкоди в сумі 53 600 грн. і моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. з обвинуваченої ОСОБА_9 , заявлений потерпілим ОСОБА_10 , задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 300 000 грн., в іншій частині відмовлено.
ОСОБА_9 визнано винуватою та засуджено за те, що остання за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, які в апеляційному порядку не оспорюються, 07 серпня 2021 року приблизно о 16 годині 45 хвилини, керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалася по правій смузі автодороги М 04 «Знам`янка-Луганськ-Ізварине», яка на даній ділянці проходить через населений пункт село Богуслав, у Павлоградському районі Дніпропетровської області, від міста Донецька в напрямку міста Павлоград.
Під час перебування автомобіля «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_13 , у маневрі обгону автомобіля «Mercedes Benz Sprinter», який рухався у попутному напрямку, ОСОБА_9 також почала виконувати маневр обгону мікроавтобуса «Mercedes Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням невстановленого водія, при цьому, збільшуючи швидкість керованого транспортного засобу, виїхала на зустрічну смугу руху, далі виїхала на ліве узбіччя автодороги М04 «Знам`янка-Луганськ-Ізварине», по якому продовжила рух, збільшуючи швидкість і випереджаючи автомобіль «Chevrolet Lacetti» з лівого боку, внаслідок чого допустила зіткнення правою передньою частиною свого автомобіля з передньою частиною електровелосипеда «Rover Vortex Vent» під керуванням велосипедиста ОСОБА_12 , який в цей час рухався в зустрічному напрямку по лінії горизонтальної дорожньої розмітки, після чого, намагаючись повернутися з лівого узбіччя на проїзну частину автодороги М 04 «Знам`янка-Луганськ-Ізварине» допустила подвійне зіткнення правою бічною частиною свого автомобіля з лівою бічною частиною автомобіля «Chevrolet Lacetti», своїми діями грубо порушила вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 б), 10.1 Правил дорожнього руху України. Внаслідок події даної ДТП ОСОБА_12 було спричинено тілесні ушкодження, які перебувають у прямому причинно наслідковому зв`язку з настання смерті останнього на місці дорожньо транспортної пригоди.
Дії обвинуваченої у вищезазначеній частині були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 1 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, яке спричинило смерть потерпілого.

Заслухавши суддю-доповідача; потерпілого ОСОБА_10 та його представника адвоката ОСОБА_11 , які на задоволенні апеляційної скарги наполягали; прокурорів, які вважали вирок суду законним та обгрунтованим, апеляційну скаргу потерпілого не підтримали; обвинувачену та її захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілого;перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, висновки суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, доведеності вини ОСОБА_9 , правильності кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку із чим відповідно до положень ст. 404 КПК України вирок суду у цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги потерпілого, які зводяться до безпідставності звільнення обвинуваченої від відбування призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів зважає на те, що відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку про те, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої мети покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_9 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, втім має неумисний характер; дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, до кримінальної відповідальності не притягувалась, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно; матеріальну шкоду відшкодувала у повному обсязі; має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого виховує сама; відсутність обставин, що обтяжують покарання; наявність обставини, що пом`якшує покарання, якою було визнано добровільне часткове відшкодування завданого збитку.

Взявши до уваги та належним чином оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченої без реального відбуття нею покарання, та про необхідність призначення останній основного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобами на максимальний строк у 3 роки, зі звільненням від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком максимальної тривалості у 3 роки. З правильністю такого покарання колегія суддів погоджується і не вбачає підстав для його обтяження, оскільки вважає це покарання справедливим за видом та розміром і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів.

При цьому суд апеляційної інстанції приймає до уваги дані про особу обвинуваченої та фактичні обставини справи у контексті вимог ч. 1 ст. 75 КК України і вважає, що відомості а саме те, що ОСОБА_9 є жінкою молодого віку, раніше не судима та вперше вчинила злочин, який має неумисний характер, обтяжена вагомими соціальними зв`язками, має на утриманні малолітню дитину, яку виховує сама, відомості про будь-як іншу її протиправну поведінку відсутні, вину визнала в повному обсязі, добровільно відшкодовувала у повному обсязі заподіяну матеріальну шкоду, - дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_9 незважаючи на тяжкість вчиненого злочину, може бути виправлена без реального відбування покарання, зі звільненням від нього з випробуванням, з іспитовим строком.

На думку колегії суддів, у вироку наведене належне і достатнє обгрунтування прийнятого рішення як в частині виду та розміру призначеного покарання, так і щодо звільнення ОСОБА_9 від його відбування з випробуванням.

Обгрунтовує можливість виправлення обвинуваченої без реального відбування нею покарання також відсутність обставин, що обтяжують покарання, наявність обставини, що пом`якшує покарання, та позиція обвинуваченої, яка полягає у визнанні протиправності свого діяння, повному відшкодуванні заподіяної матеріальної шкоди та намірі відшкодовувати заподіяну моральну шкоду на протязі якнайкоротшого часу, обумовленого її матеріальними можливостями.

На думку колегії суддів, відсутні розумні підстави вважати, що фактично призначене обвинуваченій покарання, зі звільненням від його відбування з випробуванням, є недостатнім для досягнення щодо неї мети кримінального провадження, а реальне відбування нею покарання у виді позбавлення волі буде у цьому сенсі більш ефективним.

Також приймається до уваги позиція державного обвинувачення, яке з вироком погодилося та на посиланні призначеного ОСОБА_9 покарання у межах апеляційного розгляду не наполягало, а також те, що задоволення апеляційної скарги та призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі, з реальним його відбуванням, потягло б залишення без батьківської опіки малолітньої дитини обвинуваченої в умовах воєнного стану.

Доводи апеляційної скарги потерпілого таких висновків апеляційного суду не спростовують, оскільки апелянт не посилається на будь-які нові обставини, що не були враховані судом, обмежуючись загальними міркуваннями щодо неналежної оцінки тих обставин, що були предметом дослідження в суді першої інстанції, - фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, його наслідків, відомостей про особу обвинуваченої та її ставлення до скоєного, - які колегія суддів, не погоджуючись з апелянтом, вважає такими, що враховані при ухваленні вироку достатньою мірою.

Посилання потерпілого на відсутність в обвинуваченої щирого каяття колегія суддів вважає його особистою суб`єктивної оцінкою, в той час як фактично остання вину визнала, матеріальну шкоду відшкодувала у повному обсязі та вживала заходи для часткового, мірою своїх можливостей, відшкодування моральної шкоди, що, на думку суду апеляційної інстанції свідчить про наявність такої обставини, що пом`якшує покарання.

Що стосується доводів апелянта про неправильне, на його думку, вирішення судом першої інстанції цивільного позову, та необхідності задовольнити його у повному обсязі, стягнувши з обвинуваченої на його користь моральну шкоду в повному обсязі, а саме в сумі 500 000 гривень, то колегія суддів не може з ними погодитись і вважає, що судом першої інстанції було належним чином враховано всі обставини кримінального правопорушення, його наслідки для потерпілого, характер, обсяг та тривалість заподіяних йому моральних страждань та переживань, і грунтовно вирішено стягнути з ОСОБА_9 на користь останнього 300 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів вважає таку суму відшкодування належною, достатньою і такою, що грунтується на врахуванні всіх обставин, що мають значення, а підстав для її збільшення не вбачає.
Інших обставин, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону згідно ст. ст. 87, 412 КПК України, під час апеляційного перегляду, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2022 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4