Дата документу 08.08.2022 Справа № 554/2604/22
Провадження №1-кс/554/7252/2022
УХВАЛА
іменем України
08 серпня 2022 року м. Полтава

Слідчий суддя Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Полтаві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, ОСОБА_4 від 23 березня 2022 року про закриття кримінального провадження № 0000111 від 24 травня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

19 липня 2022 року до суду надійшла скарга ОСОБА_3 , в порядку ст. 303 КПК України, в якій просить скасувати постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000111 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.
Скарга мотивована тим, що в провадженні ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві перебувало вищевказане кримінальне провадження, в якому 23 вересня 2021 року слідчим вже ухвалювалось рішення про його закриття, яке ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави було скасоване у зв`язку з передчасністю, тобто без всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх фактів та обставин справи, без виконання всіх необхідних дій для його розслідування. Зазначає, що 23 березня 2022 року слідчим знову ухвалено постанову про закриття кримінального провадження, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, яку заявник отримав лише 14 липня 2022 року. З оскаржуваною постановою він не згоден, оскільки слідчий, на його думку, не звернув уваги на те, що в цьому провадженні вже була постанова з тих самих підстав і вона скасована ухвалою слідчого судді. Посилається на ті обставини, що за змістом постанови слідчим не зазначена конкретна причина невиконання дізнавачем сектору Полтавського РВП ПВП ГУНП в Полтавській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_5 ухвали суду, а проведена лекція по засадам КПК України, при цьому, залишено поза увагою положення ст. ст. 1, 2 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», ст. ст. 129, 129-1 Конституції України. Таким чином, робить висновок про те, що слідчий Державного бюро розслідувань, будучи представником держави, не забезпечив виконання ухвали суду. Отже, на переконання заявника, слідчим ухвалено рішення про закриття кримінального провадження без дотримання вимог Конституції України та без всебічного і повного дослідження усіх обставин кримінального провадження та підлягає скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду з цією скаргою.

У судове засідання заявник ОСОБА_3 не з`явився, на адресу суду надав клопотання про розгляд за його відсутності, заявлені вимоги скарги підтримав у повному обсязі та просив скаргу задовольнити (а. с. 12).

Слідчий Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином (а. с. 19), причини неявки суду невідомі. На адресу суду надано матеріали кримінального провадження № 0000111 від 24 травня 2021 року (а. с. 20).

Відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

За таких обставин, ураховуючи стислі процесуальні строки розгляду, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності учасників процесу.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не відбувалось на підставі ч. 4 ст. 107 КПК України.

Вивчивши суть скарги, дослідивши матеріали скарги та кримінального провадження, слідчий суддя вважає, що у задоволенні скарги потрібно відмовити з таких підстав.

Положеннями ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Аналогічні вимоги містить і ч. 1 ст. 94 КПК України щодо оцінки слідчим, прокурором кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Розглядаючи скаргу на постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя повинен перевіряти наявність приводів і підстав для винесення зазначеної постанови, законність джерел отриманих даних, які стали підставою для винесення постанови про закриття кримінального провадження.

Судовим розглядом установлено, що в провадженні слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією в м. Полтаві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, перебували матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000111 від 24 травня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 11 травня 2021 року (справа № 554/11573/20; 1-кс/554/7558/21), згідно з якою зобов`язано внести до ЄРДР відомості за заявою ОСОБА_3 від 23 березня 2021 року щодо невиконання дізнавачем Полтавського РВП ПВП ГУНП в Полтавській області ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 15 лютого 2021 року, якою зобов`язано розглянути клопотання ОСОБА_3 від 12 січня 2021 року в кримінальному провадженні № 0001149 (арк. крим. провадж. 1, 3).

Відповідно до змісту заяви про кримінальне правопорушення віл 23 березня 2021 року ОСОБА_3 зазначає, що в рамках кримінального провадження № 0001149 від 09 жовтня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, слідчим суддею Октябрського районного суду м. Полтави було постановлено ухвалу від 15 лютого 2021 року, якою зобов`язано Полтавський ГУНП в Полтавській області розглянути його клопотання від 12 січня 2021 року, однак дізнавач ОСОБА_5 цю ухвалу не виконав, у зв`язку з чим ОСОБА_3 вбачає в діях останнього ознаки кримінального правопорушення (арк. крим. провадж. 4-8).

ОСОБА_3 у цьому кримінальному провадженні № 0000111 має статус заявника, що підтверджується наявними матеріалами.

Постановою слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією в м. Полтаві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, ОСОБА_4 від 23 березня 2022 року кримінальне провадження № 0000111 від 24 травня 2021 року закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України (арк. крим. провадж. 30-34).

Не погодившись із вказаною постановою, ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді зі скаргою на підставі п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України.

Згідно з постановою слідчого від 23 березня 2022 року та із матеріалів кримінального провадження № 0000111 видно, що під час досудового розслідування не отримано достатніх доказів, які в своїй сукупності з точки зору їх достатності та взаємозв`язку свідчили б про наявність складу кримінальних правопорушень, як і не отримано достатніх доказів для повідомлення будь-якій особі про підозру. Слідчий, проаналізувавши зазначені відомості, склад кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 382 КК України, зробив висновок, що в діях ОСОБА_5 відсутні об`єктивні та суб`єктивні ознаки складу вказаного злочину. Зрештою, враховуючи обставини запровадження на території держави України воєнного стану і збройної агресії російської федерації, що впливає на ефективність досудового розслідування, з посиланням на норми ч. 5 ст. 40, ч. 1 ст. 94 та ст. 215 КПК України, відповідно до яких не встановлено переліку процесуальних та слідчих дій, які обов`язково належить здійснити в ході розслідування для його закінчення, при цьому орган досудового розслідування в залежності від описаних заявником обставин, в яких останній вбачає ознаки кримінально-караних діянь, на власний розсуд визначає об`єм перевірочних дій, достатній, на переконання слідчого чи прокурора, для прийняття мотивованого рішення відповідно до положень ст. ст. 283, 284 КПК України, слідчий дійшов до переконання, що це кримінальне провадження підлягає закриттю.

Відповідно до ст. 110 КПК України постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звертається з відповідною заявою та відповіді на поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.

За змістом ст. 284 КПК України під закриттям кримінального провадження розуміють таке закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження або за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо, встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення

Відповідно до ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Таким чином, слідчий самостійно визначає порядок слідчих дій, необхідних для встановлення події та ознак злочину.

З матеріалів кримінального провадження видно, що за результатами досудового розслідування та при постановленні рішення про закриття кримінального провадження № 0000111 у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення слідчим в цілому дотримані вказані вище вимоги кримінального процесуального закону.

Зокрема, оскаржувана постанова містить зміст обставин, які є підставами для прийняття такого рішення, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення Кримінального процесуального кодексу України.

Доводи ж заявника ОСОБА_3 зводяться до оспорювання здійснення слідчим своїх процесуальних повноважень, його професійної компетенції, тлумачення норм КПК України, прийняття рішення нібито без дотримання вимог законодавства та без всебічного і повного дослідження обставин кримінального провадження тощо.

Оцінюючи доводи скарги про те, що слідчим при ухваленні рішення про закриття кримінального провадження не дотримано вимог КПК України та не здійснено слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій у кримінальному провадженні, слідчий суддя виходить з того, що слідчий повинен діяти у межах своїх повноважень та у порядку, встановленому нормами КПК України з початку кримінального провадження та до його завершення.

При цьому, варто зазначити, що вирішення питань щодо необхідності проведення певних слідчих (розшукових) дій є дискреційними повноваженнями слідчого під час досудового розслідування, які, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійними у своїй процесуальній діяльності (ч. 5 ст. 40 КПК України).

Із оскарженої постанови видно, що слідчий надав оцінку заяві ОСОБА_3 про можливе кримінальне правопорушення, наявним доказам, всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини кримінального провадження, в тому числі з дотриманням ст. 40 КПК України вирішив питання доцільності вжиття необхідних заходів, передбачених КПК України, щодо збирання документів та інформації в межах предмету розслідування, про що зазначив за змістом прийнятого ним рішення.

Посилання ж у скарзі щодо невиконання всіх необхідних дій є безпідставними, оскільки наявні матеріали кримінального провадження в їх сукупності та взаємозв`язку вказують на відсутність підтверджених фактів вчинення злочину конкретною особою, з урахуванням чого зроблені слідчим у цьому провадженні висновки можна вважати достатніми для прийняття відповідного процесуального рішення.

При цьому, незгода заявника із рішеннями чи бездіяльністю дізнавача, слідчого чи прокурора не свідчить про наявність ознак вчинення кримінального правопорушення, оскільки процесуальним законом гарантований механізм захисту прав особи у таких випадках шляхом оскарження в установленому порядку відповідно до вимог КПК України.

Також доводи скарги щодо недостатньої вмотивованості оскаржуваного рішення слідчого є безпідставними, оскільки слідчий у своєму рішенні зазначив мотиви, з яких він виходив при прийнятті рішення з підстав відсутності в діях дізнавача ОСОБА_5 суб`єктивних та об`єктивних ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, із відповідним аналізом елементів складу цього злочину та посиланням на норми КПК України.

З урахуванням цього, твердження скарги щодо допущення формального підходу до перевірки доводів, викладених у заяві ОСОБА_3 , по своїй суті є оціночними судженнями самого заявника, які побудовані виключно на його власних міркуваннях та припущеннях щодо вчинення кримінального правопорушення і не підтверджуються будь-якими доказами.

Перевіривши вищенаведені обставини та докази у їх сукупності та взаємному зв`язку, які містяться у кримінальному провадженні, слідчий суддя погоджується з висновками постанови слідчого від 23 березня 2022 року про те, що за результатами досудового розслідування не вбачається встановлених фактів вчинення конкретною службовою особою дій за ознаками ч. 1 ст. 382 КК України, про які у своїй заяві вказував ОСОБА_3 , оскільки ці обставини не підтверджуються зібраними матеріалами кримінального провадження. Інших джерел інформації з приводу можливого кримінального правопорушення не здобуто.

Відповідно до ст. 7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом ст. 9 КПК України слідчий, прокурор на власний розсуд визначають об`єм дій, спрямованих на всебічне, повне і неупереджене дослідження обставин кримінального провадження для прийняття законного і неупередженого процесуального рішення.

За загальним правилом, визначеним в ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч. 2).

Згідно з ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, а підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

З системного аналізу положень норм ст. ст. 9, 223 КПК України вбачається, що необхідність проведення слідчих дій визначається саме прокурором або слідчим. Натомість, з огляду на принцип змагальності кримінального провадження (ст. 22 КПК України), положення кримінального процесуального закону надають право ініціювати певні слідчі дії з метою сприяння повному та всебічному встановленню обставин під час досудового розслідування по кримінальному провадженню. Проте, потреба у проведенні слідчих дій за ініціативою сторони провадження визначається в кожному конкретному випадку з огляду на можливість досягнення мети задля якої проводиться зазначена слідча дія (ч. 2 ст. 223 КПК України). Зазначене свідчить про право прокурора або слідчого з огляду на результативність слідчої дії визначати необхідність її проведення в той чи інший час досудового розслідування, щоб запобігти марному витрачанню часу на проведення дій, які не мають значення для кримінального провадження взагалі або матимуть значення, але за умови їх проведення після встановлення інших обставин кримінального провадження.

Отже, з огляду на співвідношення вимог КПК України щодо розгляду заяв та клопотань учасників з іншими процесуальними вимогами щодо здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, зокрема, встановленими ст. 40 КПК України, процесуальне законодавство не передбачає обов`язку посадових осіб органів досудового розслідування вчиняти всі дії, які ініціюються учасниками кримінального провадження, оскільки такі дії в певних випадках можуть бути недоцільними, а інколи - передчасними або взагалі перешкоджати досягненню завдань кримінального провадження.

Також варто зазначити, що питання, пов`язані з доказуванням у кримінальному провадженні та проведенням слідчих (розшукових) та процесуальних дій на стадії досудового розслідування відносяться виключно до компетенції слідчого, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження.

Врешті, твердження заявника щодо необхідності скасування рішення слідчого від 23 березня 2022 року про закриття кримінального провадження через те, що попередня постанова про закриття кримінального провадження від 23 вересня 2021 року теж була скасована, й не зазначена можлива причина невиконання дізнавачем ухвали суду, слідчий суддя вважає необґрунтованими і такими, що не узгоджуються із наведеними вище положеннями процесуального закону. Крім того, заявник безпідставно посилається, що слідчий Державного бюро розслідувань нібито мав забезпечити виконання ухвали суду, про яку йдеться в його скарзі.

Фактично доводи поданої скарги щодо нібито недостатності наявних у матеріалах кримінального провадження доказів для прийняття рішення про закриття кримінального провадження зводяться до незгоди із зафіксованими в провадженні відомостями, а також до посилань на порушення процедури перевірки певних фактів, суб`єктивної оцінки рішення слідчого, що мають характер припущень та не можуть слугувати беззаперечними підставами для задоволення такої скарги, виходячи з фактичних обставин цієї справи.

Слідчий суддя звертає увагу, що у кримінальному процесуальному законі не встановлені чіткі критерії оцінювання постанови слідчого про закриття кримінального провадження. Доцільно встановити такі критерії щодо дотримання формальних вимог до постанови та безпосередньо змісту зазначеної постанови. При цьому, важливим є дотримання балансу між дискреційними повноваженнями слідчого і його обов`язком за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ч. 1 ст. 94 КПК України), та обов`язком виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень (ч. 2 ст. 9 КПК України). При цьому, слідчий суддя має оцінювати постанову у світлі досягнення завдань кримінального провадження, якими є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ч. 1 ст. 2 КПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При цьому, рівень доказування має встановлюватися за стандартом «поза розумним сумнівом», тобто коли сукупність обставин, що була встановлена, виключає будь-яке інше пояснення таких обставин, окрім того, що неодмінно встановлює те, що інкримінований злочин дійсно було вчинено і особа є винною (може бути визнана винною) у вчиненні цього злочину.

З урахуванням того, що матеріали провадження не вказують з достатнім рівнем доведеності на те, що мали місце факти, повідомлені ОСОБА_3 у його заяві від 23 березня 2021 року, враховуючи повноваження слідчого приймати рішення про закриття кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що слідчий обґрунтовано та правомірно виходив з того, що у даному випадку встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Доводи скарги про те, що постанова слідчого є незаконною з підстав неповноти і необ`єктивності досудового розслідування, процесуальних порушень тощо, фактично зводяться до загальних формулювань та не містять переконливого обґрунтування, яким чином проведення подальших слідчих та процесуальних дій (і яких саме) може вплинути на правильність висновку про закриття кримінального провадження з наведених підстав.

Тому слідчий суддя критично ставиться до таких доводів скарги, а відтак посилання на незаконність рішення за результатами досудового розслідування, юридично неспроможні.

Тоді як посилання особи, яка подала скаргу, на те, що слідчим взагалі не проведено необхідних слідчих та процесуальних дій, направлених на перевірку фактів, викладених у заяві про злочин, спростовуються наявними матеріалами кримінального провадження, аналіз яких дозволяє зробити обґрунтовані висновки щодо зазначених у скарзі обставин, які є достатніми та переконливими для констатації зазначених у постанові тверджень.

Саме процесуальне рішення слідчого про закриття кримінального провадження відповідає вимогам ст. 110 КПК України.

Варто також зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.

Відповідно до п.29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява N 70767/01) від 6 вересня 2005 року право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява №37437/97).

При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Оцінивши наведені обставини у їх сукупності і взаємному зв`язку, слідчий суддя вважає, що постанова старшого слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Полтаві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, ОСОБА_4 від 23 березня 2022 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000111 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, є законною, обґрунтованою та вмотивованою, тобто такою, що винесена з дотриманням вказаних вимог закону, а тому підстави для її скасування з наведених у скарзі підставі відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути, зокрема, про відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, слідчий суддя дійшов до висновку, що в задоволенні скарги потрібно відмовити.

Керуючись ст. ст. 9, 22, 24, 91, 94, 110, 303-307, 370, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Полтаві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, ОСОБА_4 від 23 березня 2022 року про закриття кримінального провадження № 0000111 від 24 травня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1