Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/631/2022 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 755/9297/20 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія справи: ч. 2 ст. 186 КК України

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Суми, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз:
- 14 червня 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України на 4 роки позбавлення волі,
28 січня 2020 року звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Судом вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком, 06 червня 2020 року приблизно о 04 годині 45 хвилин ОСОБА_7 знаходився біля розважального закладу «Фабор» в ПКтВ «Гідропарк», що по проспекту Броварському в місті Києві, де побачив ОСОБА_9 , та у нього виник умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_9 , запропонував йому послуги таксі, на що той погодився і, не здогадуючись про дійсні наміри ОСОБА_7 , пішов разом із ним. ОСОБА_7 завів ОСОБА_9 в безлюдне місце та з метою подолання його опору розпилив йому в обличчя сльозоточивий газ з балончика «Терен 4», тим самим застосував насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, від чого останній почав тікати в напрямку дороги. ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії та усвідомлюючи їх відкритий характер, наздогнав ОСОБА_9 та ще раз застосував до нього насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, розпиливши сльозоточивий газ в обличчя. Подолавши у такий спосіб волю потерпілого до опору, ОСОБА_7 взяв його під руки, повів з дороги у більш сприятливе місце для доведення свого злочинного умислу до кінця, де поклав на землю. Після цього ОСОБА_7 , скориставшись тим, що ОСОБА_9 не чинить опору, повторно відкрито викрав у нього годинник, мобільний телефон з картою мобільного оператора, гаманець з грошовими коштами, загальною вартістю 4600,00 гривень, та інші особисті речі, які матеріальної цінності для потерпілого не становлять, з якими з місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, завдавши ОСОБА_9 матеріальної шкоди в указаному розмірі.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи правильності встановлених судом фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності винуватості підзахисного ОСОБА_7 у його вчиненні та кваліфікації дій, просить вирок змінити в частині призначеного покарання, а саме пом`якшити покарання обвинуваченому за ч. 2 ст. 186 КК України з 6-ти років до 4-х років позбавлення волі і на підставі ст. 75 КК України звільнити його від реального відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, захисник зазначає про те, що ОСОБА_7 , хоча і не потребує примусового медичного лікування, однак має психічне захворювання відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 115 від 09 вересня 2021 року, що слід було визнати обставиною, що пом`якшує його покарання. Проте, суд, безпідставно не встановивши пом`якшуючих обставин, призначив ОСОБА_7 максимальне покарання за ч. 2 ст. 186 КК України.
Також апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що виразилося у не застосуванні до обвинуваченого положень ст. 75 КК України та не звільненні його від відбування покарання з випробуванням.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 в підтримку доводів і вимог апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав захисника, пояснення прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити вирок суду першої інстанції без змін, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, за викладених у вироку обставин відповідають фактичним даним кримінального провадження та підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, яким у вироку дана належна і правильна оцінка за визначеними у ст. 94 КПК України критеріями.

Такі висновки суду в апеляційній скарзі захисника не оспорюються, у зв`язку із чим апеляційним судом не перевіряються згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених та викладених судом у вироку фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України.

Перевіряючи вирок суду в межах доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинного бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Як вбачається з вироку, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке ст. 12 КК України віднесено до тяжкого злочину, характер його скоєння та ступінь суспільної небезпечності; дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, не працює, не одружений, а також його вік та стан здоров`я.
Обставин, які б пом`якшували та обтяжували покарання ОСОБА_7 , судом не встановлено.

Зваживши в сукупності наведені обставини, що впливають на захід примусу, прийнявши також до уваги ставлення обвинуваченого до вчиненого, який не виявляв жалю з приводу скоєного та в судовому засіданні проявляв зневагу до потерпілого, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, а саме у виді позбавлення волі на строк 6 років. При цьому, пославшись на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, те, що він раніше судимий за скоєння злочинів проти власності, на відсутність після цього позитивних змін у його особистості, про що свідчить вчинення нового злочину, суд не вбачав підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст. ст. 69, 75 КК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання в повній мірі відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину і даним про його особу, є справедливим і необхідним для його виправлення і попередження скоєнню нових кримінальних правопорушень.

Доводи захисника ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про те, що наявність у ОСОБА_7 психічного захворювання відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 115 від 09 вересня 2021 року слід визнати обставиною, що пом`якшує його покарання, згідно з п. 5 ч. 1 ст. 66 КК України є неприйнятними. Дана норма закону передбачає можливість визнання обставиною, що пом`якшує покарання, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин. Відповідно до згаданого висновку № 115 від 09 вересня 2021 року, ОСОБА_7 виявляє ознаки резидуально-органічного ураження головного мозку з емоційно-вольовими порушеннями, легкою інтелектуальною недостатністю, за своїм психічним станом може усвідомлювати свої дії та керувати ними і не потребує застосування примусових заходів медичного характеру. На переконання колегії суддів, між наявністю у ОСОБА_7 означеного хворобливого стану психіки та вчиненням кримінального правопорушення відсутній об`єктивний зв`язок, оскільки обвинувачений, будучи особою працездатного віку, ніде не працює, законних джерел заробітку не має, вирішив покращити власне матеріальне становище шляхом вчинення умисного корисливого злочину та заволодіння чужим майном. Тобто означений стан психіки ОСОБА_7 не зумовив вчинення ним злочину, цьому сприяло його бажання незаконно збагатитися за рахунок чужого майна. Відповідно, психічний стан обвинуваченого не може впливати на пом`якшення покарання.

Таким чином, всупереч твердженням апелянта, колегія суддів не вбачає підстав визнавати установлений висновком № 115 стан психіки ОСОБА_7 обставиною, що пом`якшує його покарання. Водночас, як слідує з вироку, стан здоров`я обвинуваченого був прийнятий судом до уваги разом з іншими даними про його особу при призначенні покарання.

Враховуючи конкретні обставини даної справи, характер і спосіб вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, ступінь його тяжкості та суспільної небезпечності, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше неодноразово судимий за скоєння умисних корисливих злочинів проти власності до реальної міри покарання, однак після звільнення з місць позбавлення волі останній раз, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, не працевлаштувався, щоб забезпечити себе законним джерелом заробітку, вже менш ніж через пів року вчинив новий повторний умисний корисливий аналогічний злочин, що був поєднаний з насильством, яке не було небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, та застосуванням у відношенні потерпілого сльозоточивого газу з балончика, який обвинувачений мав заздалегідь при собі, що в сукупності переконливо свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпечності особи ОСОБА_7 , схильність до вчинення кримінальних правопорушень та обрання ним такого незаконного способу покращення власного матеріального становища за рахунок чужого майна, колегія суддів переконана, що призначений судом розмір покарання у виді позбавлення волі, яке обвинуваченому слід відбувати реально, є необхідним заходом примусу для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання.

Таким чином, апеляційний суд не вбачає підстав для зменшення розміру покарання ОСОБА_7 до мінімального, встановленого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, як про це просить захисник в апеляційній скарзі.

З огляду на встановлені та доведені обставини, що впивають на покарання та порядок його відбування, оскільки колегія суддів погоджується із покаранням, призначеним ОСОБА_7 судом першої інстанції, у виді позбавлення волі на строк 6 років, яке йому слід відбувати реально, то відсутні законні підстави для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, що можливе у випадку призначення особі покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5-ти років.

Будь-яких обставин, які б залишилися поза увагою суду і мали значення для обрання заходу примусу, захисником ОСОБА_6 у свої апеляційній скарзі не наведено і під час апеляційного розгляду справи не встановлено.

Порушень норм матеріального або процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, апеляційним судом не вбачається.

Отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4