Дата документу 18.05.2022 Справа № 322/838/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/509/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №322/838/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.122 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2021 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с.Дебальцеве Васильківського району Дніпропетровської області, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 09.07.2020 року близько 16 години 20 хвилин, перебуваючи на ділянці місцевості, що знаходилась на межі домоволодіння АДРЕСА_2 , під час сварки з ОСОБА_10 , яка виникла на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, діючи умисно нанесла останній множинні удари невстановленим в ході досудового слідства предметом по голові, спині, грудній клітині та інших частинах тіла, внаслідок чого спричинила їй тілесні ушкодження у виді: закритої тупої травми грудної клітини: закритого перелому 5, 6, 7 ребер зліва по лопатковій лінії, з незначними зміщеннями уламків 7-го ребра; синця передньої поверхні грудної клітини в проекції 7-го ребра; садна задньої поверхні грудної клітки в проекції 6-7 ребра; рани тім`яної ділянки голови зліва, яка потребувала хірургічного втручання - первинної її хірургічної обробки, та яка загоїлась з утворенням рубця; синця лівої очноямкової ділянки, синця правої гомілки. Закриті переломи 5, 6, 7 ребер зліва по лопатковій лінії, з незначними зміщеннями уламків 7-го ребра, як такі, що були пов`язані з розладом здоров`я на строк понад 21 день, кваліфікуються як тілесне ушкодження середньої тяжкості.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст.122 КК, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я. Їй призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст.76 КК.

На підставі ч.2 ст.20, п.1 ч.1 ст.94 КК застосовано примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Вирішено питання про цивільний позов.

В апеляційній скарзі обвинувачена просила вирок скасувати та ухвалити щодо неї виправдувальний вирок. Свої вимоги мотивувала тим, що її винуватість у вчиненні кримінального правопорушення не доведена, оскільки всі наявні в матеріалах справи докази, в тому числі і покази свідків, є неналежними доказами. Висновки суду ґрунтуються виключно на показах потерпілої. Свідки обвинувачення не були безпосередніми очевидцями події злочину і не надали беззаперечних показів про те, що саме вона нанесла потерпілій тілесні ушкодження. Натомість покази свідків ґрунтуються лише на повідомленнях самої потерпілої, яка неприязно ставиться до неї, зацікавлена у вирішенні справи на її користь. Висновок експерта №59 є недопустимим доказом, оскільки відсутня ухвала про тимчасовий доступ до медичної документації. Таким чином, медична карта, на підставі якої було зроблено висновок судово-медичної експертизи, була отримана органом досудового розслідування в непередбачений КПК спосіб. Крім того, медична карта потерпілої не була надана для ознайомлення в порядку ст.290 КПК стороні захисту. Більш того, сам висновок не містить доказів того, що саме вона нанесла потерпілій тілесні ушкодження. Також суд необґрунтовано задовольнив цивільний позов потерпілої в частині стягнення моральної шкоди, розмір якої є завеликим та недоведеним.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник потерпілої - адвокат ОСОБА_7 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду без змін як законний та обґрунтований.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; представника потерпілої, прокурора, які заперечили проти апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачена, вимагаючи скасувати вирок, вважала, що її винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення не доведена.

Проте, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитися із такими доводами та вимогами обвинуваченої виходячи з такого.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про винуватість обвинуваченої ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин, установлених судом і детально викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних та досліджених у судовому засіданні доказах, яким суд надав належну правову оцінку.

Зокрема, суд першої інстанції дійшов такого висновку на підставі:

- показів потерпілої ОСОБА_10 , яка пояснила, що у серпні 2020 року (згодом уточнила, що може помилятися в місяці), вона вийшла із дому, побачила на своєму городі курей ОСОБА_9 та стала їх проганяти. В цей час прибігла ОСОБА_9 з палицею і вдарила її в лівий бік. Через удар у неї потемніло в очах і вона впала на землю. Заболотня залізла їй на груди, била по обличчю, по голові, по грудям, била палицею також, у неї йшла кров. Потім била цеглиною, яка валялась поруч;

- показів свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які підтвердили наявність у потерпілої тілесних ушкоджень;

- висновку судово-медичної експертизи №59, відповідно до якого у ОСОБА_10 були виявлені тілесні ушкодження: закрита тупа травма грудної клітки: закритий перелом 5,6,7 ребер зліва по лопатковій лінії, з незначним зміщенням уламків 7-го ребра; синець передньої поверхні грудної клітки в проекції 7-го ребра; садна задньої поверхні грудної клітки в проекції 6-7-го ребра; рана тім`яної ділянки голови зліва, яка потребувала хірургічного втручання первинної її хірургічної обробки, та яка загоїлась з утворенням рубця; синець лівої очноямкової ділянки; синець правої гомілки. При цьому закриті переломи 5,6,7 ребра по лопатковій лінії зліва із незначним зміщенням уламків 7-го ребра - були пов`язані з розладом здоров`я на строк понад 21 день та кваліфікуються як ушкодження середньої тяжкості.

При цьому з матеріалів кримінального провадження вбачається, що сама обвинувачена під час судового розгляду не заперечувала ані факт наявності конфлікту між нею та потерпілою, а також факту їх бійки у зазначений в обвинувальному вироку час і місці. Але при цьому обвинувачена лише вважала, що оборонялася від потерпілої.

Проте суд першої інстанції обґрунтовано відкинув таку позицію захисту, оскільки в даній справі судом не було встановлено доказів, які би свідчили про застосування потерпілою по відношенню до обвинуваченої будь-якого насильства, в тому числі і такого, яке би викликало необхідність у заподіянні шкоди потерпілій.

Отже встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази, надавши їм належну оцінку, в тому числі, оцінивши їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку для ухвалення вироку, суд першої інстанції з наведенням докладних мотивів дійшов обґрунтованого висновку про вчинення обвинуваченою ОСОБА_9 інкримінованого їй кримінального правопорушення. Приймаючи таке рішення, суд дотримався критеріїв доведеності винуватості поза розумним сумнівом, наведених у висновках Європейського суду з прав людини.

З огляду на викладене твердження обвинуваченої про недоведеність її винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не можна визнати прийнятними.

Твердження апеляційної скарги обвинуваченої про те, що висновки суду про її винуватість ґрунтуються виключно на показах потерпілої, не можуть вважатися обґрунтованими. Адже зі змісту мотивувальної частини вироку вбачається, що відповідного висновку суд дійшов на підставі дослідження усієї сукупності доказів, а не лише показів потерпілої. При цьому посилання обвинуваченої на необ`єктивність показів потерпілої через наявність неприязних відносин до неї, колегія суддів вважає не переконливими. Потерпіла, на відміну від обвинуваченої, була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів. Її покази не суперечать іншим зібраним доказам, тому суд не мав підстав не довіряти потерпілій, а її покази в силу ст.84 КПК є процесуальними джерелами доказів, які правомірно було покладено в основу вироку.

Доводи апеляційної скарги щодо недопустимості покладеного в основу обвинувального вироку висновку експерта №59 про спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, оскільки він складений на підставі медичної документації, яка отримана органом досудового розслідування з порушенням вимог КПК, не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ст.84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Стаття 86 КПК визначає, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, а недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. Підстави та критерії визнання доказів недопустимими визначено в ст. 87 КПК.

Однією із засад кримінального провадження, закріпленої у п.15 ч.1 ст.7 КПК є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин 1-3 ст.22 КПК, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав.

Відповідно до статей 3, 56 КПК потерпілий є стороною кримінального провадження і має право подавати докази не тільки суду, але й і органу досудового розслідування.

За інших обставин, тобто якщо потерпілий не згоден надати наявні в його розпорядженні необхідні документи, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу II КПК України.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що медична карта стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_10 була надана експерту інспектором СД Новомиколаївського відділення поліції Пологівського відділу поліції ГУНП, про що зазначено в самому висновку експерта №59. Відтак в даному випадку необхідності у зверненні до слідчого судді з клопотанням про тимчасовий доступ до медичних документів потерпілої не було, а тому порушень порядку отримання наданих експерту для дослідження медичних документів колегією суддів не встановлено.

Невідкриття медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, стороні захисту на стадії виконання ст.290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст.412 вказаного Кодексу та в даному випадку автоматично не тягне визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування судового рішення. Адже за наявності сумнівів щодо достовірності медичних документів, які були об`єктом експертного дослідження, сторона захисту, реалізуючи закріплені у статтях 22, 26 КПК принципи змагальності й диспозитивності, на стадії дослідження доказів мала процесуальну можливість клопотати про надання відповідних документів, однак цього не зробила.

Відтак докази, на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_9 , було отримано в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду і не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення.

За наведених обставин при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченої ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке її засуджено.

Стосовно доводів апеляційної скарги про неправильне вирішення судом першої інстанції питання щодо стягнення моральної шкоди, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Частина 1 ст.1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи в результаті яких дій (бездіяльності) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, задовольняючи частково цивільний позов потерпілої та визначаючи розмір моральної шкоди, суд урахував характер і обсяг моральних та душевних страждань, яких зазнала потерпіла внаслідок протиправних дій обвинуваченої, характер немайнових втрат, ступінь вини обвинуваченої, та, керуючись засадами виваженості та розумності, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з обвинуваченої на користь потерпілої 12000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, з чим погоджується і колегія суддів. Підстав вважати призначений розмір відшкодування моральної шкоди необґрунтованим, на думку колегії суддів, немає.

Відтак вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.370 КПК. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваного судового рішення колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4