Справа № 308/5354/20
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.11.2021 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/295/21 за апеляційною скаргою захисника - адвоката ОСОБА_6 , поданої в інтересах особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19. 05. 2021.

Цією ухвалою, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , з базовою загальною середньою освітою, неодруженого, не судимого, застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, у зв`язку з вчиненням ним суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Речові докази: дві купюри номіналом 100 доларів США, LD53376191A, МВ19072540S, що передано на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_9 , повернуто останній за належністю; квитанцію № 4 про здійснення валютно-обмінної операції, що передано на зберігання до кімнати зберігання речових доказів Ужгородського ВП ГУ НП в Закарпатській області залишено при матеріалах кримінального провадження; односторонній оптичний диск, на якому наявні відеозаписи з камер відеоспостереження, які наявні в БПЛ «Інтелект» ЗОШ № 11 в м. Ужгород, вул. Православна набережна, 25, за період часу з 16 по 17 год. 20. 01. 2020 залишено при матеріалах кримінального провадження; циліндричний механізм врізаного замка з ключем, зв`язку ключів (чотири штуки), що передано на зберігання до кімнати зберігання речових доказів Ужгородського ВП ГУ НП в Закарпатській області повернуто ОСОБА_9 .
Згідно ухвали, судом першої інстанції встановлено, що 20. 01. 2020 приблизно о 16 год. 50 хв. ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, шляхом підбору ключа, проник до зачиненого кабінету директора Багатопрофільного ліцею «Інтелект» ЗОШ № 11, що знаходиться за адресою м. Ужгород, вул. Православна Набережна, 25, звідки таємно викрав дві купюри номіналом по 100 доларів США серії LD № 53376191А та MB № 19072540S, які належали директору вищевказаного навчального закладу, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 згідно з довідкою НБУ матеріальні збитки на суму 4850,54 грн.
-2-

На думку суду першої інстанції, своїми діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України, - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у інше приміщення.
Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 61 від 07. 05. 2020, проведеною Обласною психіатричною лікарнею м. Берегово, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , страждає на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофренії параноїдної форми, приступоподібно - прогредієнтного перебігу, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом ОСОБА_7 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. Результати даного експертного дослідження та надана медична документація дають змогу припустити, що виявлене у ОСОБА_7 психічне захворювання клінічно розгорнуто проявилося 18 років тому. В період інкримінованих йому дій, ОСОБА_7 також страждав хронічним психічним захворюванням у формі параноїдної шизофренії, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру - примусового лікування у психіатричній лікарні із загальним наглядом.
У апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 просить змінити ухвалу суду від 19. 05. 2021 та застосувати до ОСОБА_7 примусовий захід медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник посилається на те, що застосований щодо ОСОБА_7 вид примусового заходу медичного характеру не відповідає характеру вчиненого останнім діяння та його особі, просить врахувати, що з часу вчинення інкримінованого йому діяння (20. 01. 2020), ОСОБА_7 жодних кримінальних правопорушень не вчиняв, до відповідальності не притягався, що свідчить про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_7 становить велику небезпеку для суспільства, а тому вважає достатнім та необхідним застосувати щодо ОСОБА_7 примусовий захід медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Судове провадження розглядається за відсутності ОСОБА_7 та його захисника- адвоката ОСОБА_6 , потерпілого, неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин їх неявки.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про безпідставність поданої апеляційної скарги та законність рішення суду першої інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права та згідно з конституційними засадами і принципами судочинства. Судове рішення має бути законним, обґрунтованим, зрозумілим та чітким, і не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

-3-

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту вказаної статті вбачається, що обґрунтованим є судове рішення, якщо воно ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені доказами, оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку доказів (ч. 3 ст. 370, з урахуванням ст. 94 КПК України).
Вмотивованим є судове рішення у якому наведені пояснення (мотиви), чому суд вважає ту або іншу обставину доведенною чи недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інші доказу, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосувавчи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Вмотивованість судового рішення забезпечується не лише наявністю у ньому мотивувальної частини, а й наведенням у ній оцінки та відповіді на кожен доречний, важливий і вирішальний аргумент сторони судового провадження.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04. 11. 1950 закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Частиною 1 статті 503 КПК визначено, що кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що: особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.
Відповідно до ч. 1 ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання, зокрема, чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що суспільно небезпечне діяння було вчинено особою, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для кримінально-правової оцінки діяння: як об`єктивні, так і суб`єктивні його ознаки. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

-4-

За приписами ч. 2 ст. 19 КК України, особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки, не підлягає кримінальній відповідальності. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.
Главою 39 КПК України закріплено процесуальний порядок розгляду кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру.
Саме у порядку вищевказаної глави кримінального процесуального закону судом першої інстанції розглядалось кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за вчинення ним суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а саме таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого з проникненням в інше приміщення.
Суд першої інстанції під час розгляду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, оцінивши в судовому засіданні досліджені докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 , будучи в стані неосудності, вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував: протоколом прийняття заяви ОСОБА_9 про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 20. 01. 2020; протоколом огляду місця події від 20. 01. 2020 з ілюстративною таблицею до нього; протоколом огляду предмета від 06. 02. 2020; протоколом перегляду відеозапису від 06. 02. 2020 з ілюстративною таблицею до нього; протоколом перегляду відеозапису від 07. 02. 2020; висновком експерта від 27. 01. 2020 № 2/45; протоколом огляду предмета від 28. 02. 2020.
Аналіз наведених доказів у їх сукупності свідчить про те, що саме ОСОБА_7 , будучи в стані неосудності, вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
З висновку судово-психіатричного експерта № 61 від 07. 05. 2020 вбачається, що ОСОБА_7 страждає на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдної форми, приступоподібно - прогредієнтного перебігу, про що свідчать дані про неодноразові стаціонарні лікування в психіатричних закладах області, перебування на диспансерному обліку у лікаря-психіатра, наявність 2 групи інвалідності по даному захворюванню, а також клінічні ознаки: розлади мислення, наявність галюцинаторно - маячних переживань, відсутність критики, емоційна неадекватність. Тимчасовий розлад психічної діяльності у ОСОБА_7 , в період часу який відноситься до інкримінованого йому діяння, виключається повністю. ОСОБА_7 страждає на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдної форми, приступоподібно -прогредієнтного перебігу. Хронічне психічне захворювання позбавляло ОСОБА_7 здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, як в період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, так і в даний час. За своїм психічним станом ОСОБА_7 потребує застосування примусових заходів медичного характеру - госпіталізації до спеціального закладу з надання психіатричної допомоги з звичайним наглядом.
Крім того, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13. 07. 2016 (справа № 308/5478/16-к) відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0001093 від 05. 04. 2016 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

-5-

Згідно ч. 1 ст. 404, а також п. 2 ч. 2 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і, у разі пом`якшення виду примусових заходів медичного або виховного характеру має право змінити ухвалу суду про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
При цьому, у ході апеляційного розгляду кримінального провадження жодних підстав для пом`якшення ОСОБА_7 застосованого судом першої інстанції виду примусового заходу медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, колегія суддів не встановила.
Що стосується доводів захисника адвоката ОСОБА_6 про суворість застосованого заходу медичного характеру відносно його підзахисного ОСОБА_7 , то колегія суддів вважає за необхідне зазначити про наступне.
Як підтверджується матеріалами кримінального провадження та встановлено судом першої інстанції, відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 61 від 07. 05. 2020, ОСОБА_7 страждає на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдної форми, приступоподібно - прогредієнтного перебігу, про що свідчать дані про неодноразові стаціонарні лікування в психіатричних закладах області, перебування на диспансерному обліку у лікаря-психіатра, наявність 2 групи інвалідності по даному захворюванню, а також клінічні ознаки: розлади мислення, наявність галюцинаторно - маячних переживань, відсутність критики, емоційна неадекватність. Тимчасовий розлад психічної діяльності у ОСОБА_7 , в період часу який відноситься до інкримінованого йому діяння, виключається повністю. ОСОБА_7 страждає на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдної форми, приступоподібно -прогредієнтного перебігу. Хронічне психічне захворювання позбавляло ОСОБА_7 здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, як в період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, так і в даний час. За своїм психічним станом ОСОБА_7 потребує застосування примусових заходів медичного характеру госпіталізації до спеціального закладу з надання психіатричної допомоги з звичайним наглядом.
Як зазначено в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30. 05. 1997 №8 (з наступними змінами), при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці та оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.
Згідно Розділу XIV Загальної частини закону України про кримінальну відповідальність, а саме вимог ч. 1 ст. 94 КК України, залежно від характеру, тяжкості захворювання та тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом; госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом; госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом, або ж, не застосовувати їх та передати психічно хворого на піклування родичам.
Частиною 3 статті 94 КК України встановлено, що госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.

-6-

Оскільки, ОСОБА_7 було вчинено суспільно небезпечне діяння проти власності, яке виразилося в умисному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій з проникненням в інше приміщення, то на даний час застосування примусового заходу у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, на думку колегії суддів, є недоцільним, всупереч доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 щодо застосування саме такого примусового заходу.
Саме на вказану обставину посилався прокурор, направляючи в суд клопотання про застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру, з чим погоджується і колегія суддів.
Доводи захисника про те, що суд першої інстанції формально віднісся до розгляду питання примусового лікування ОСОБА_7 , колегія суддів вважає неспроможними, оскільки судом всебічно, повно та об`єктивно були досліджені всі наявні в матеріалах справи докази як окремо, так і в сукупності, на підставі яких суд прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 дійсно вчинив інкриміноване йому діяння та до останнього слід застосувати примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, оскільки в силу свого хворобливого стану і характеру вчиненого суспільно-небезпечного діяння, ОСОБА_7 являє небезпеку для суспільства.
Посилання захисника на те, що ОСОБА_7 за період з 20. 01. 2020 по теперішній час не притягався до кримінальної чи іншої відповідальності, були враховані судом першої інстанції під час вирішення питання про застосування примусових заходів медичного характеру, а тому колегія суддів не вбачає правових підстав для повторного врахування вказаних обставин та застосування менш суворого заходу медичного характеру.
З урахуванням наведеного, підстав для зміни ОСОБА_7 застосованого до нього примусового заходу медичного характеру і, відповідно, для зміни ухвали суду першої інстанції, з підстав зазначених в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів не вбачає.
Будь-яких порушень закону, які б стали підставою для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, колегією суддів у ході розгляду скарги захисника - адвоката ОСОБА_6 не встановлено, а тому апеляційна скаргу задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19. 05. 2021 щодо ОСОБА_7 ,- без змін.
Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: