Справа № 645/38/20
Провадження № 1-кп/645/254/21
В И Р О К
06 грудня 2021 р. м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі в м. Харкові кримінальне провадження за обвинуваченням:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харкова, громадянки України, заміжньої, з вищою освітою, працюючої на посаді лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації КНП «Міська поліклініка № 9» Харківської міської ради, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
потерпілого ОСОБА_5
представника потерпілого адвоката ОСОБА_6
захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_7
обвинуваченої ОСОБА_3 ,-
ОСОБА_3 , 25.09.2019, приблизно о 12:40 керувала автомобілем «Suzuki Vitara», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на якому виїжджала з прибудинкової території, розташованої біля будинку № 10 по вул. Олімпійській у м. Харкові. Під час відновлення руху та виїзду ліворуч з прибудинкової території будинку №10 на вулицю Олімпійську в напрямку проспекту П. Григоренка, ОСОБА_3 , діючи необережно, не переконалась, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, чим порушила вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», та здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який перетинав проїжджу частину зправа наліво відносно напрямку руху транспортного засобу.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи №12-14/665-А/19 від 31.10.2019 потерпілий ОСОБА_5 отримав середньої тяжкості тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому дистального епіметафізу правої великогомілкової кістки із зсувом фрагментів.
Порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України ОСОБА_3 перебувають у причинному зв`язку з подією та її наслідками.
Обвинувачена ОСОБА_8 в судовому засіданні винуватою себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, та цивільний позов потерпілого не визнала, відмовилася давати показання, скориставшись правом, передбаченим ст. 63 Конституції України.
Захисник обвинуваченої просив закрити кримінальне провадження у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_3 в суді і вичерпанням можливості їх отримати. Цивільний позов, поданий в рамках кримінального провадження № 645/38/20 просив залишити без розгляду.
Не зважаючи на невизнання обвинуваченою ОСОБА_3 своєї вини у вчиненні інкримінованого злочину, її винуватість підтверджується сукупністю досліджених під час судового розгляду доказів, а саме: показаннями потерпілого ОСОБА_5 , показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , письмовими доказами, які є належними, допустимими, достовірними та в сукупності достатніми доказами для прийняття процесуального рішення у кримінальному провадженні.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , пояснив суду, що 25.09.2019 року в денний час він переходив дорогу та бачив, як автомобіль «Suzuki Vitara» виїжджав з прибудинкової території по вул. Олімпійська, 10 Б у м. Харкові з увімкненим лівим поворотником. За декілька метрів від нього перетинав дорогу потерпілий із собакою. Вказаний автомобіль здійснював поворот ліворуч в сторону, де перетинав проїжджу частину потерпілий. Свідок вказав, що він почув звук удару, повернувся та побачив, що на дорозі лежить чоловік, автомобіль зупинився. Свідок стверджує, що він підійшов до потерпілого, запитав чи необхідна йому допомога, побачив велику гулю на нозі останнього, та оскільки потерпілий відмовився від допомоги, він залишив номер свого мобільного телефону на той випадок, якщо виникне необхідність отримати його показання в якості свідка. Свідок стверджував, що не бачив, хто був за кермом автомобіля. На місці ДТП він знаходився не більше трьох хвилин, після чого пішов на стоянку за автомобілем. Коли він вже їхав на своєму автомобілі, побачив, що на місці ДТП вже були співробітники поліції. Він зупинився, вийшов з автомобіля та побачив на місці ДТП жінку. На свій мобільний телефон він зробив дві світлини, на яких зображений автомобіль «Suzuki Vitara», реєстраційний номер НОМЕР_1 , водій якого, за твердженням свідка, здійснив наїзд на потерпілого.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що він працює охоронцем в житловому комплексі, розташованому за адресою: м. Харків, вул. Олімпійська, 10 Б. В момент дорожньо-транспортної пригоди він знаходився на своєму робочому місці. Свідок зазначив, що на його мобільний телефон зателефонувала дружина потерпілого ОСОБА_5 . ОСОБА_9 та повідомила, що її чоловік потрапив в ДТП поблизу житлового комплексу, де свідок працює, у зв`язку з чим остання просила підійти до місця ДТП та забрати собаку, оскільки на місце ДТП було викликано бригаду швидкої медичної допомоги. Підійшовши до місця ДТП свідок забрав собаку, та побачив що біля ОСОБА_5 поруч стояла жінка невисокого зросту із рудим кольором волосся. За припущеннями свідка, вказана жінка за зовнішніми ознаками схожа на обвинувачену, проте оскільки пройшло більше двох років з моменту події, стверджувати з впевненістю свідок не може.
Окрім показань потерпілого ОСОБА_5 , показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , вина обвинуваченої ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого їй злочину підтверджується сукупністю досліджених під час судового розгляду письмових доказів у кримінальному провадженні.
Фактичними даними, що містяться в протоколі огляду місця події від 25.09.2019 року, за наслідками проведення якого встановлено, що місце дорожньо-транспортної події знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Олімпійська, 10-Б. На капоті автомобілю «Suzuki Vitara», реєстраційний номер НОМЕР_1 наявні пошкодження з лівої сторони у вигляді вм`ятини. Ознаки напрямку руху транспортного засобу зафіксовані по показах водія. Протокол огляду, серед інших, підписаний водієм ОСОБА_3 . До протоколу огляду додані схема, підписана, зокрема, ОСОБА_3 , та фототаблиця, на якій зафіксовано автомобіль «Suzuki Vitara», реєстраційний номер НОМЕР_1 з пошкодженнями (том І к.п. а.с. 183-188).
Висновком експерта № 12-14/665-А/19 від 31.10.2019 року, зі змісту якого вбачається, що за результатами проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_5 встановлено, що у зв`язку з подією, можливо, 25.09.2019 року у ОСОБА_5 мав місце закритий перелом дистального епіметафіза правої великогомілкової кістки із зсувом фрагментів, який утворився від дії тупих твердих предметів, міг виникнути в умовах ДТП, при обставинах, викладених в ухвалі, та відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що призвів за собою тривалий розлад здоров`я (п. 2.2.2. Правил «Судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень) (том І к.п. а.с. 191-194).
Фактичними даними, які містяться в протоколі огляду відеозапису від 25.10.2019 року, в ході якого слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_12 виконано перегляд відеозаписів, які знаходяться на лазерному компакт-диску «DATEX DVD-R 4.7 GB 16х», а саме файли: «ch2», «ch7», «ch13». Після цього за допомогою комп`ютера проглядався відео файл «ch2», переглядом якого встановлено, що вказаний запис є записом з камери зовнішнього огляду, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Олімпійська, буд. 10-Б. На відеозапису присутні наступні надписи «Дата та час відеозапису» та напис «КАМ». Звук у вказаному відео відсутній. Відео починається з дати 25-09-2019 та часом 11:52:25. На відеозапису зображено прибудинкову територію вказаного будинку. О 11:59:16 в автомобіль чорного кольору на водійське місце сідає особа. О 12:00:13 вказаний автомобіль від`їжджає з місця паркування. О 12:00:26 автомобіль з поля зору камери зникає. Після цього за допомогою комп`ютера проглядався відео файл «ch7», переглядом якого встановлено, що вказаний запис є записом з камери зовнішнього огляду, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Олімпійська, бул. 10-Б. На відеозапису присутні наступні надписи «Дата та час відеозапису» та напис «КАМ». Звук у вказаному відео відсутній. Відео починається з дати 25-09-2019 та часом 11:49:27. На відеозапису зображено прибудинкову територію вказаного будинку. О 12:00:12 автомобіль чорного кольору від`їжджає з місця паркування та зникає з поля зору камери. Після цього за допомогою комп`ютера проглядався відео файл «ch13», переглядом якого встановлено, що вказаний запис є записом з камери зовнішнього огляду, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Олімпійська, буд. 10-Б. На відеозапису присутні наступні надписи «Дата та час відеозапису» та напис «КАМ». Звук у вказаному відео відсутній. Відео починається з дати 25-09-2019 та часом 11:52:57. На відеозапису зображено прибудинкову територію вказаного будинку. О 12:00:27 в кадрі з`являється автомобіль чорного кольору та виїжджає з прибудинкової території на проїжджу частину вул. Олімпійської з виконанням маневру лівого повороту. Також при виїзді вказаного автомобіля зображено як проїжджу частину перетинає особа, з право на ліво по ходу руху автомобіля чорного кольору. О 12:00:36 автомобіль скоює наїзд на особу, яка перетинала проїжджу частину. Після чого з поля зору камери автомобіль зникає (том І к.п. а.с. 194-195).
Постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_12 від 25.10.2019 року відео файли «ch2», «ch7», «ch13» визнано речовими доказами (том І к.п. а.с. 196).
Висновком експерта № 7/1109/1110КПСЕ-19 від 09.12.2019 за результатами проведення комплексної судової автотехнічної та фототехнічної експертизи, згідно з яким у діях водія автомобілю «Suzuki Vitara» ОСОБА_3 вбачаються невідповідності вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, перебували у причинному зв`язку з виникненням події даного ДТП, при цьому остання мала технічну можливість запобігти виникненню події даного ДТП шляхом виконання вищевказаних правил (том І к.п. а.с. 199-203).
При цьому, слід зазначити, що проведеною експертизою № 4495 від 28.04.2020 року за заявою захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_7 , вищевказаний висновок експерта № 7/1109/1110КПСЕ-19 не спростовується, адже у висновку № 4495 експертом підтверджено, що на досліджених відео файлах встановлено автомобіль темного кольору, позашляховик, Suzuki моделі Vitara, модельних років 2014 року до теперішнього часу, та зазначає, що встановити державний реєстрацій номер на представлених відеозаписах неможливо (том І к.п. а.с. 155-164).
Завдання тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_5 саме автомобілем «Suzuki Vitara», державний номер НОМЕР_1 , підтверджується іншими достатніми та допустимими доказами по справі.
Захисником обвинуваченої в ході судового розгляду кримінального провадження заявлено клопотання про визнання диску «DATEX DVD-R 4.7 GB 16х» з написом «Тур И.А» неналежним та недопустимим доказом, а також визнання документів: протоколу огляду предметів від 25.10.2019 року, складеного слідчим ОСОБА_12 , протоколу перегляду відеозапису від 25.10.2019 року, складеного слідчим ОСОБА_12 , запиту на видачу відеозапису системи відеонагляду від 27.09.2019 року неналежними та недопустимими доказами.
Вирішуючи вказане клопотання захисника обвинуваченої, суд виходить із наступного.
Відповідно до статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо його отримано у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використано при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та іншими законами України, у тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
При цьому, форма запиту на надання відеофайлу, усна чи письмова, Законом не встановлена.
Суд встановив, що відеофайл було надано ТОВ «Т.М.М.» потерпілій стороні добровільно, після чого представником потерпілого супровідним листом від 24.10.2019 року надано цей відеофайл стороні обвинувачення. В подальшому, слідчим було складено протокол огляду відеофайлу та винесено постанову про приєднання до кримінального провадження відеофайлу, на якому зображено механізм скоєння ДТП, і в подальшому вищевказаний відеозапис, який міститься на цифровому носії інформації DVD-R диску приєднано до матеріалів кримінального провадження та постановою слідчого відео файли «ch2», «ch7», «ch13» визнано речовими доказами.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що долучення слідчим до матеріалів кримінального провадження відеозапису з камери відеоспостереження було здійснено у передбачений КПК України спосіб.
При цьому суд звертає увагу на те, що не встановлення технічних характеристик пристрою, на який велася відеофіксація не ставлять під сумнів належність та допустимість вказаного доказу, з огляду на положення статей 85-87 КПК України.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 25 березня 2019 року, справа №754/2178/18.
Таким чином, вказані вище докази, що досліджувались судом, є належними, допустимими, достовірними, взаємодоповнюють один одного, і в своїй сукупності повною мірою доводять вину обвинуваченої у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_5 ..
Крім того, захисником обвинуваченої в ході судового розгляду кримінального провадження заявлено клопотання про визнання показань свідка ОСОБА_14 неналежним та недопустимим доказом. В обґрунтування вказаного клопотання захисник посилався на те, що про вказаного свідка потерпілій стороні було відомо на стадії досудового розслідування, проте ані потерпілим, ані його представником клопотання про допит цього свідка не було заявлено. Крім того, наголосив, що слідчим ОСОБА_12 не було викликано та допитано цього свідка й не було проведено слідчого експерименту за його участю. Досудове розслідування кримінального провадження було завершено та на виконання ст. 290 КПК України слідчим було відкрито всі матеріали та всі докази, серед яких протоколу допиту цього свідка не було. На підготовчому судовому засіданні ані потерпілою стороною, ані прокурором не було заявлено клопотання про виклик та допит цього свідка в порядку ст.ст. 314, 315 КПК України. Свідок був допитаний представником потерпілого лише 24.06.2021 року майже через два роки після ДТП. Свідок безпосередньо не бачив хто знаходився за кермом автомобілю, а також самого механізму ДТП (останній повідомив суд, що у момент наїзду він дивився в іншу сторону).
Вирішуючи клопотання сторони захисту про визнання показань свідка ОСОБА_14 неналежним та недопустимим доказом, суд виходить із наступного.
Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Відповідно до ст. 85 цього кодексу належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Згідно до приписів ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
В ч. 11 ст. 290 КПК встановлено обов`язок сторін кримінального провадження здійснювати відкриття одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду. При цьому відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК потерпілий, його представник та законний представник віднесені до сторони обвинувачення лише у випадках, установлених цим Кодексом (зокрема, у разі зміни прокурором обвинувачення в суді або при його відмові від обвинувачення; у разі здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення). І лише у таких випадках обов`язок відкриття матеріалів за ст. 290 КПК може покладатися на потерпілого. Тобто, враховуючи вищевказане, обов`язок відкриття матеріалів у цьому кримінальному провадженні на потерпілого не поширюється.
Виходячи з приписів ст. 86 та 87 КПК України, недопустимий доказ, який отримано внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення, при цьому суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.
Враховуючи положення ст.ст. 94, 95 КПК України, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності , а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, при цьому жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Положеннями ч. 4 ст. 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 28.01.2020, справа №359/7742/17, докази можуть визнаватися недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.
З огляду на це, суд приходить до висновку, що жодної з вищезазначених обставин, передбачених ст. 87 КПК України, не констатовано та не встановлено порушень прав обвинуваченої, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому визнання показань свідка ОСОБА_10 неналежним та недопустимим доказом з огляду на те, що про допит вказаного свідка потерпілою стороною не було заявлено клопотання на стадії досудового розслідування а також під час підготовчого судового засідання, не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону.
Показання свідка ОСОБА_10 суд вважає такими, що за своїм змістом узгоджуються з показаннями потерпілого та інших свідків, відповідають дослідженим судом письмовим доказам, а тому не викликають сумнів у їх правдивості у тому числі щодо здійснення наїзду на потерпілого водієм автомобіля «Suzuki Vitara», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не зважаючи на те, що свідок не бачив особисто водія цього автомобіля.
Аналізуючи свідчення потерпілого та свідків, які були допитані під час судового розгляду, суд розцінює їх показання як правдиві, оскільки вони послідовні, фактично узгоджуються між собою, перед допитом свідки попереджалися про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Крім того, свідчення потерпілого та свідків в цілому відповідають іншим доказам, а саме даним протоколу огляду місця події, висновкам експертиз, іншим дослідженим в судовому засіданні доказам, які підтверджують винуватість ОСОБА_3 в скоєнні кримінального правопорушення при обставинах, визнаних судом встановленими, та викладених у вироку.
При цьому, суд критично оцінює посилання сторони захисту на необхідність дослідження обставин, що можуть підтвердити вину причетного до ДТП пішохода ОСОБА_5 , з посиланням на те, що Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.02.2020 року по справі № 645/531/20, яку залишено без змін Постановою Харківського апеляційного суду від 09.07.2020 року, закрито провадження по справі відносно ОСОБА_5 за ст. 124 КУпАП на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення, що є нереабілітуючою обставиною.
Згідно з ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
З урахуванням викладеного, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого їй злочину знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження та кваліфікує її дії за ч. 1 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило середньої тяжкості тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_5 ..
Відповідно до положень ст. 12 КК України, ОСОБА_3 вчинила нетяжкий злочин.
Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_3 , відповідно до ст.66 КК України, не встановлено.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_3 відповідно до ст. 67 КК України, не встановлено.
Відповідно до Досудової доповіді, складеної органом пробації 28.02.2020 року, ризик вчинення ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення оцінюється як низький; ризик небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб, оцінюється як низький (том І к.п. а.с. 135-136).
При цьому, суд критично оцінює посилання органу пробації в Досудовій доповіді від 28.02.2020 року на наявність у обвинуваченої мотивації для позитивних змін, оскільки остання прагне вирішити своє проблемне питання щодо обвинувачення шляхом примирення з потерпілим, та бере до уваги те, що зазначене ствердження органу пробації спростовується встановленими в ході розгляду кримінального провадження фактичними обставинами справи.
Вивченням особи обвинуваченої встановлено, що вона офіційно працює на посаді лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації КНП «Міська поліклініка № 9» Харківської міської ради, заміжня, має постійне місце проживання, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, характеризується за місцем роботи позитивно, раніше не судима.
Відповідно до ст. 65 КК України, пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.
При призначенні покарання ОСОБА_3 суд керується ст. 65 КК України та практикою Європейського суду з прав людини, яка застосовується як джерело права.
Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».
Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину та конкретні обставини вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченої, відсутність обставин, що пом`якшують та обставин, що обтяжують покарання, вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення вперше, міцність соціальних зв`язків останньої, позитивну характеристику за місцем роботи, Досудову доповідь, складену органом пробації від 28.02.2020 року, а також вимоги ст. 50 КК України, згідно з якою метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_3 та запобігання вчиненню нею нових кримінальних правопорушень, призначити покарання у виді обмеження волі у межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, та із застосуванням ст. 75 КК України звільнити її від відбування основного покарання строком на 1 рік і покласти обов`язки відповідно до п.п. 1, 2 ст. 76 КК України.
Згідно з п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
При прийнятті рішення про призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами, суд враховує, дані про особу обвинуваченої, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, поведінку після вчинення злочину, а також те, що обвинувачена вчинила хоч і необережний злочин, наслідком якого стало завдання потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, суд приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами, оскільки на думку суду не призначення додаткового покарання не відповідатиме ступеню тяжкості кримінального правопорушення та обставинам вчиненого злочину, їх наслідкам та поведінці обвинуваченої після скоєння злочину.
З метою дотримання вимог, передбачених ч. 2 ст. 65 КК України, суд приходить до висновку, що для виправлення ОСОБА_3 та попередження вчинення нею нового злочину необхідним є призначення додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, що слугуватиме загальним принципам особистої та загальної превенції.
Вирішуючи питання щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_5 , суд виходить з наступного.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно з ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до статей 1166, 1167 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до статей 1194, 1195 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Види обов`язкового страхування в Україні визначено в ст. 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV (далі - Закон № 1961-ІV).
Відповідно до ст. 22 Закону № 1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/9404602 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі Поліс), виданого Приватним акціонерним товариством «Страхова Група «ТАС» 15.12.2018 року, застраховано цивільно-правову відповідальність цивільного відповідача, забезпеченим транспортним засобом є автомобіль «Suzuki Vitara», реєстраційний номер НОМЕР_1 (том І к.п. а.с. 110).
Відповідно до п.4 Полісу встановлено страхову суму відповідальності на одного потерпілого за шкоду завдану життю і здоров`ю в розмірі 200000,00 гривень, за шкоду завдану майну в розмірі 100000,00 гривень.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-ІV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грошима, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам по собі факт порушення права (справи Войтенко проти України, Науменко проти України).
Вказана позиція є аналогічною і у вирішенні інших справ Європейського суду: рішення від 15 жовтня 2009 року у справі Антипенко проти Російської Федерації, постанова у справі від 14 лютого 2008 року Пшеничний проти Російської Федерації.
Відповідно до ст. 26-1 Закону № 1961-IV страховиком (у визначених цим Законом випадках - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
При цьому, згаданий Закон № 1961-IV визначає, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є не лише забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, але й захисту майнових інтересів страхувальників.
Таким чином, якщо власник наземного транспортного засобу застрахував свою цивільно-правову відповідальність, він несе таку відповідальність лише в разі, якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика або у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, зокрема, з вини страхувальника, водія транспортного засобу.
Так, на відміну від загальних лімітів відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілих, та за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих (страхової суми), які чітко визначені в полісі, ліміт відповідальності страховика за моральну шкоду, заподіяну ушкодженням здоров`я, ні в законодавстві, ні в страховому полісі чітко не визначається. Ця сума є відносною та завжди має визначатися залежно від фактичної суми страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю (ст. 26-1 Закону № 1961-IV).
Цивільним позивачем не заявлено позовної вимоги до страхової компанії про стягнення моральної шкоди у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, проте це не є підставою для відмови у задоволенні цивільного позову про стягнення моральної шкоди безпосередньо з цивільного відповідача ОСОБА_3 ..
Разом з тим, вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, заявленої ОСОБА_5 до стягнення, суд вважає необхідним зазначити наступне.
Звертаючись із зазначено позовною вимогою, цивільний позивач оцінив розмір моральної шкоди у 1085652,00 грн., посилаючись, при цьому, на висновок експерта (фахівця з питань судової експертизи) № 2019/11/21 комплексного судово-експертного дослідження моральної шкоди потерпілого, психолога ОСОБА_15 (том І к.п. а.с. 40-62).
Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України висновок експерта є одним із доказів у цивільній справі. Оцінка доказів, зокрема висновку експерта, належить до виключної компетенції суду. При цьому згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Зокрема суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно зі статтею 9 Закону України «Про судову експертизу» атестовані відповідно до цього Закону судові експерти включаються до державного Реєстру атестованих судових експертів (далі - Реєстр).
Відповідно до пункту 2 Порядку ведення державного Реєстру атестованих судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.03.2012 № 492/5 (далі - Порядок), Реєстр - це офіційна електронна база даних, що ведеться з метою створення інформаційного фонду про осіб, які отримали в порядку, передбаченому Законом України «Про судову експертизу», кваліфікацію судового експерта.
Реєстр складається з відомостей про атестованих судових експертів Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України та судових експертів, які не є працівниками державних спеціалізованих установ.
Згідно з пунктами 6, 7 Порядку включення судових експертів до Реєстру здійснюється за поданням керівників державних спеціалізованих установ, а також на підставі заяв судових експертів, які не є працівниками державних спеціалізованих установ.
Зважаючи, що ОСОБА_15 на час складення висновку експерта (фахівця з питань судової експертизи) № 2019/11/21 комплексного судово-експертного дослідження моральної шкоди потерпілого, не отримав у порядку, передбаченому Законом України «Про судову експертизу», кваліфікацію судового експерта, суд вважає, що вказане дослідження та зроблений за його наслідками висновок проведені усупереч вимогам статей 101, 102 КПК України.
З урахуванням наведеного, підстави для покладення на цивільного позивача витрат на проведення експертизи відсутні.
Щодо вимог потерпілого про стягнення з обвинуваченої на його користь витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України).
Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України, процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу.
У відповідності до ч. 2 ст. 120 КПК України передбачено, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.
Згідно з ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
На підтвердження витрат на правову допомогу потерпілим було надано: договір про надання правової допомоги від 16.10.2019 року, протокол погодження договірної ціни до Договору про надання правової допомоги від 16.10.2019 року, акт приймання-передачі наданих правових послуг до вказаного договору від 19.12.2019 року, копію меморіального ордеру від 29.11.2021 року про сплату ОСОБА_5 на користь його представника адвоката ОСОБА_16 8000,00 грн. витрат на правову допомогу.
В судовому засіданні представник потерпілого адвокат ОСОБА_6 наголосив, що ОСОБА_5 сплачено на його користь 8000 грн., оскільки між сторонами узгоджено, що 2000 грн. ОСОБА_5 має сплатити у разі надання правової допомоги по веденню кримінальної справи в суді апеляційної інстанції у разі оскарження вироку суду першої інстанції.
Тобто потерпілим ОСОБА_5 документально підтверджено здійснені ним процесуальних витрати на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн..
Питання про речові докази суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.
Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_3 не обирався, підстави для його обрання відсутні.
Питання про процесуальні витрати суд вирішує відповідно до ст. 122, 124 КПК України, які передбачають, що у випадку винесення обвинувального вироку, суд стягує на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. ст. 369 - 371, 373, 374, 376, 392 - 395 КПК України, суд, -
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винною у скоєнні кримінального правопорушення - злочину, передбаченому ч. 1 ст. 286 КК України та призначити їй покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавлення права керування транспортними засобами на 2 (два) роки.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.
У відповідності до ст. 76 КК України на період іспитового строку покласти на ОСОБА_8 такі обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації за місцем свого проживання; повідомляти уповноважений орган з питань пробації за місцем свого проживання про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід ОСОБА_8 не обирався.
Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої в наслідок вчинення кримінального правопорушення - задовольнити частково.
В іншій частині позовні вимоги - залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави в особі Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру процесуальні витрати на проведення судової авто технічної експертизи в сумі 2512,16 грн..
Речовий доказ - DVD-R диск з відео файлами «ch2», «ch7», «ch13» - залишити зберігатись в матеріалах кримінального провадження.
Вирок може бути оскаржений в порядку статті 392 КПК України до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом 30 (тридцяти) днів з дня його оголошення.
Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.
Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.
Роз`яснити обвинуваченій право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.
Суддя ОСОБА_17