Справа № 216/3141/21
Провадження № 1-кп/216/814/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 року м. Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000260 від 17 квітня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Микола-Гулака Казанківського району Миколаївської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

захисник ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

З травня 2021 року в провадженні Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000260 від 17 квітня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 жовтня 2021 року матеріали вказаного кримінального провадження були передані на розгляд судді ОСОБА_1 , за якими в справі призначено підготовче судове засідання.

У підготовчому судовому засіданні прокурор заявила клопотання про продовження строку дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки 18 листопада 2021 року спливає строк тримання останнього під вартою й судове провадження не буде завершене до його спливу. При цьому підстави для скасування або зміни обраного запобіжного заходу відсутні, тому що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, для можливості застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, на теперішній час не встановлено.

Обвинувачений ОСОБА_3 і його захисник ОСОБА_5 , кожен окремо, проти задоволення клопотання прокурора категорично заперечували та просили змінити обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який у вигляді домашнього арешту або застави, враховуючи конкретні обставини справи та особу обвинуваченого, зокрема, недоведеність заявлених ризиків, наявність в обвинуваченого зареєстрованого та постійного місця проживання, перебування у фактичних шлюбних відносинах і народження цивільною дружиною дитини від нього, позитивну характеристику за місцем реєстрації, намір офіційно зареєструвати шлюб і батьківство стосовно народженої дитини.

Заслухавши учасників судового провадження, вивчивши клопотання та дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, суд дійшов такого висновку.

Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно зі ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні цього кримінального правопорушення; вік і стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність в обвинуваченого постійного місця роботи або навчання, його репутацію та майновий стан, а також наявність у нього судимостей; дотримання обвинуваченим умов застосованих до нього раніше запобіжних заходів; наявність повідомлення йому про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої він обвинувачується, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення він обвинувачується, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканість, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), тому можуть бути застосовані лише за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, суд виходить із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Частиною другою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ особиста свобода повинна бути правилом, а позбавлення свободи до рішення суду суворим винятком.

Стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п. 1 ст. 5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин. Таким чином, тримання під вартою у відповідності до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі (рішення ЄСПЛ у справі «Хайредінов проти України»).

У справах «Лабіта проти Італії» та «Харченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від суду можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні суди завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ у справі «Вренчев проти Сербії»).

Для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку (рішення ЄСПЛ у справі «Тодоров проти України»).

Пункт 3 ст. 5 Конвенції визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Передусім національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку (рішення ЄСПЛ у справі «Сергій Волосюк проти України»).

Отже, відповідно до сформованої ЄСПЛ практики підстави, якими попереднє ув`язнення підозрюваного обґрунтовувалося вперше, самі по собі вже недостатні для продовження строку тримання під вартою. Якщо правоохоронні органи подають клопотання про це, вони повинні обґрунтувати наявність інших вагомих і допустимих з точки зору статті 5 Конвенції підстав для того, щоб тримання особи під вартою було продовжено.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Таким чином, у ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують подальше позбавлення обвинуваченого свободи до ухвалення вироку, в іншому випадку - суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Однак під час судового засідання прокурором не надано нових належних, достатніх і переконливих доказів на підтвердження того, що ризики, які існували під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшились і продовжують існувати або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання його під вартою.

Так, судом установлено, що ухвалою слідчого судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 квітня 2021 року до ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів без визначення розміру застави, який у подальшому неодноразово продовжувався судом, зокрема останній раз ухвалою суду від 20 вересня 2021 року строк тримання обвинуваченого під вартою було продовжено до 18 листопада 2021 року.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_3 вже майже сім місяців перебуває під вартою. При цьому такий запобіжний захід, обраний ОСОБА_3 під час досудового розслідування, вже тричі продовжувався судом під час судового провадження за відповідними клопотаннями прокурора.

На даний час матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 передано на розгляд іншому судді, продовжений двомісячний строк тримання останнього під вартою закінчується 18 листопада 2021 року й до спливу цього строку судове провадження не буде завершено з об`єктивних причин, оскільки перебуває на стадії підготовчого провадження й судовий розгляд фактично не розпочато.

Разом з тим обвинувачений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше судимий за вчинення аналогічних злочинів, але працює за наймом, має зареєстроване місце проживання разом зі своїми батьками, сестрою та бабусею в будинку АДРЕСА_1 , де характеризується позитивно, що підтверджується витягом і довідкою виконавчого комітету Казанківської селищної ради Миколаївської області.

Водночас ОСОБА_3 перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6 і протягом останнього року, а саме з 10 вересня 2020 року, постійно проживає в квартирі останньої за адресою: АДРЕСА_2 , яка ІНФОРМАЦІЯ_2 народила від нього (за твердженням обвинуваченого й протилежного не встановлено) дитину, ОСОБА_7 , що підтверджується відповідними актом і копією свідоцтва про народження дитини.

Крім того, суд зважає, що обвинувачений ОСОБА_3 фактично визнає свою вину за висунутим обвинуваченням у повному обсязі, а потерпілий ОСОБА_8 будь-яких претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має й просить призначити йому покарання на розсуд суду, що підтверджується заявою потерпілого про розгляд справи за його відсутності.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 більш м`яких запобіжним заходів, альтернативних триманню під вартою, з огляду на їх достатність для запобігання об`єктивно існуючим ризикам, суд бере до уваги таке.

Під час застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було встановлено доведеність існування ризиків, що останній дійсно може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

За змістом клопотання про продовження строку дії застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурором заявлено про реальність аналогічних ризиків, що виправдовують обмеження свободи ОСОБА_3 , а також про наявність ризику незаконного впливу на потерпілого та свідка, які не були допитані в судовому засіданні.

Проте, на підтвердження наявності ризику переховування обвинуваченого від суду прокурором не надано суду нових належних і переконливих доказів, які б свідчили про продовження існування високого ступеню такого ризику.

У контексті практики ЄСПЛ слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ у справі «Панченко проти Росії»). Ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв протии Молдови»).

За таких обставин суд вважає, що прокурором не доведено високий ступінь ризику ухилення обвинуваченого від виконання своїх процесуальних обов`язків, зокрема з`являтись за викликом до суду та перебувати в межах досяжності, який існував під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, і неможливість його запобігання на теперішній час шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням свободи.

Стосовно обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні тяжкого злочину та побоювання ним суворого покарання, то наявність серйозних підозр щодо участі особи у вчиненні тяжкого правопорушення та перспективи ухвалення вироку про значну міру покарання самі по собі не можуть бути виправданням її тривалого ув`язнення (рішення ЄСПЛ у справі «Адам`як проти Польщі»).

Щодо ризику незаконного впливу на потерпілого та свідка, то цей ризик також не підтверджено прокурором належними доказами, а наведені вище позиції обвинуваченого та потерпілого на теперішній час навпаки свідчать про неактуальність та маловірогідність такого ризику. Водночас суд вважає, що покладення на обвинуваченого обов`язку утримуватися від спілкування з цими особами та роз`яснення можливих негативних наслідків його порушення у вигляді застосування більш суворого запобіжного заходу достатньо гарантує запобігання малоймовірним намірам обвинуваченого незаконно впливати на потерпілого та свідка в цьому провадженні.

Стосовно ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, то суд вважає, що в даному конкретному випадку, з огляду на фактичні обставини цієї справи та істотну зміну сімейних обставин в обвинуваченого через народження дитини, встановлена судом заборона залишати житло в певний період доби, за наявності належного контролю за поведінкою обвинуваченого, зможе запобігти заявленому прокурором ризику.

За встановлених обставин, ураховуючи стадію кримінального провадження, актуальну позицію його учасників і тривалість тримання обвинуваченого під вартою, ступінь ризиків, які існували під час обрання й продовження йому запобіжного у вигляді тримання під вартою, на думку суду суттєво знизився, а наявність такого ризику як незаконний вплив на потерпілого та свідка на даний час фактично не існує.

Отже, зважаючи на вимоги ст. 5 Конвенції та усталену практику ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що характер пред`явленого обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, не може бути достатньою підставою для продовження тримання останнього під вартою.

При цьому запобігти наявним ризикам, які зумовили застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, наразі можливо шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на викладене, з урахуванням наведених даних про особу обвинуваченого, незважаючи на тяжкість покарання за висунутим обвинуваченням, вірогідність ухилення останнього від виконання процесуальних обов`язків не є надто високою та не виправдовує його подальше тримання під вартою, тому суд вважає за необхідне змінити обвинуваченому ОСОБА_3 раніше обраний йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт із покладенням певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, що зможе запобігти об`єктивно існуючим на даний момент ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і його належну поведінку. Застосовуючи такий запобіжний захід, суд виходить з необхідності уникнення дійсно наявних ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

При цьому суд зважає на практику ЄСПЛ, що за наслідками та способами застосування, як тримання під вартою, так і домашній арешт, прирівнюються до позбавлення волі для цілей ст. 5 §1(с) Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії»).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 131, 132, 176-178, 181, 183, 194, 197, 314-316, 369-372, 376 КПК України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою - відмовити.

Змінити застосований до обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці, тобто до 09 січня 2022 року включно.

Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибувати за кожною вимогою до суду та покласти на нього строком до 09 січня 2022 року включно такі обов`язки:

- не відлучатися із м. Кривого Рогу Дніпропетровської області без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання/реєстрації та місця роботи;

- утримуватися від спілкування з потерпілим і свідками в цьому кримінальному провадженні;

- докласти зусиль до пошуку роботи;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- не залишати квартиру АДРЕСА_3 в період часу з 19.00 год. до 07.00 год.

Негайно звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти, зобов`язавши його невідкладно прибути до місця проживання.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з метою здійснення контролю за поведінкою ОСОБА_3 передати для виконання до Криворізького районного управління поліції ГУНП у Дніпропетровській області за місцем проживання обвинуваченого за адресою: АДРЕСА_2 .

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_3 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися до нього в житло, в якому він перебуває під домашнім арештом, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю, а в разі невиконання покладених обов`язків - до нього може бути застосовано найбільш суворий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дія ухвали закінчується о 24.00 годині 09 січня 2022 року.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою, у той же строк з моменту вручення їй копії ухвали.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала суду, яка набрала законної сили, обов`язкова для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Повний текст ухвали складений та оголошений 11 листопада 2021 року о 10.45 годині.

Суддя ОСОБА_1