В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0000109 за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 травня 2021 року, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Добра Криниця, Баштанського району Миколаївської області, громадянина України, маючого середню освіту, неодруженого, офіційно непрацюючого, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.12.2014 року за ч.2 ст. 186 КК України та ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 24.02.2015 року до 4 років позбавлення волі;

- вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.07.2015 року за ч.2 ст. 186 та ст.71 КК України до позбавлення волі строком на 5 років. Звільнився з місць позбавлення волі 10.04.2020 року за відбуттям строку покарання.

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор просить, вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 травня 2021 року, відносно ОСОБА_6 в частині звільнення від відбування призначеного покарання скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати засудженим за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

У ході апеляційного перегляду повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого.

Короткий зміст вироку.
Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 травня 2021 року, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки та з покладенням відповідно до ст. 76 КК України на нього обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати у сумі вартості проведення експертиз 6211( шість тисяч двісті одинадцять ) грн. 10 коп.

Вирішено питання щодо речових доказів

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого, вважає оскаржуваний вирок суду в частині звільнення від відбування призначеного покарання незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

На думку апелянта, суд при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання залишив поза увагою, що обвинувачений неодноразово судимий за скоєння умисних корисливих злочинів, та до нього двічі застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, а також те, що він являючись особою молодого віку ніде не працевлаштований.

Зазначає, що жодна з обставин визнана судом пом`якшуючими покарання, а й відповідно підставами для звільнення від відбування покарання, не підтверджена матеріалами провадження й не мотивована у вироку.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено, що 20 березня 2021 року приблизно о 09-30 годині, обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи у с. Мішково Погорілове Вітовського району Миколаївської області, прийшов у гості до свого знайомого ОСОБА_8 який проживає по АДРЕСА_2 , та виявив, що господар відсутній за місцем проживання, після чого у нього виник умисел на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний намір обвинувачений ОСОБА_6 , виштовхнув рукою двері літньої кухні, таким чином зламавши вхідний замок, проник усередину приміщення звідки таємно викрав лом металу алюмінію загальною вагою 6,15 кг. загальною вартістю 202 грн.95 коп., сковорідку металеву вартістю 80 грн., сковорідку металеву торгової марки «Біол», вартістю 48 грн. 33 коп., сковорідку металеву вартістю 33 грн.33 коп., сковорідку металеву вартістю 53 грн.33 коп., сковорідку металеву вартістю 16 грн. 50 коп. З викраденим майном з місця скоєння злочину зник та розпорядився ним на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_8 матеріальний збиток на загальну суму 591 грн.19 коп.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана із проникненням в житло.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку вимог апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України, апелянтом не оспорюються, внаслідок чого, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно положень ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, що скоїла злочин, повинно бути призначено покарання необхідне та достатнє для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання за № 7 від 24 жовтня 2003 року, відповідно до правил ч. 1 ст. 65 КК України, суди повинні призначати покарання у межах, встановлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, щиро покаялись, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, неповнолітнім, інвалідам, особам похилого віку, та призначати більш суворе покарання за злочини, вчиненні на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованої групи, тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Призначаючи ОСОБА_6 вид та розмір покарання, суд врахував, що він вчинив тяжкий злочин, оцінив відомості, що характеризують особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, а також врахував обставини, що пом`якшують покарання, зокрема щире каяття, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Рішення суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на визначений у вироку строк є вірним і достатньо умотивованим, воно узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З цими висновками суд апеляційної інстанції погоджується.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про необґрунтоване застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України при звільненні ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд приходить до наступного.

Згідно положенням ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 п. 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Апеляційний суд вважає, що звільнивши обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції не дотримався загальних засад призначення покарання, прийняв з цього приводу необґрунтоване та невмотивоване рішення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», при вирішенні питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, судам належить враховувати ставлення винної особи до вчиненого, а саме звільнення від відбування покарання може бути застосовано до осіб, які вперше вчинили злочини, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки.

При цьому, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Згідно оскаржуваного вироку, обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого та дає підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання, судом визнано його щире каяття у вчиненому, проте не зазначено в чому воно полягає.

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції у вироку не зазначив, в чому ж полягає розкаяння обвинуваченого та як воно свідчить про можливість виправлення обвинуваченого без відбуття покарання. Таким чином, висновок суду першої інстанції про необхідність застосування до останнього положень ст. 75 КК України належним чином не вмотивований.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 є раніше судимим, але попри застосовування до нього інститутів звільнення від відбування покарання з випробовуванням, останній належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став, та через незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі після відбування покарання за попереднім вироком, яким він засуджений за корисливий злочин, вчинений під час випробувального строку, знову вчинив умисний тяжкий злочин проти власності.

За наведеного, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, не свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання.

Враховуючи викладене, апеляційний суд визнає помилковим рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання, з застосуванням ст. 75 КК України.

Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність, а саме, застосував закон - ст. 75 КК України щодо звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, який не підлягав застосуванню.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судових рішень, зазначених у ч. 1 ст. 392 КПК України, при розгляді справи в апеляційному суді є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин, апеляційна скарга заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції у частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України у зв`язку з неправильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання, з ухваленням в цій частині свого вироку, відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 409, 413, 420, 424, 426, 532 КПК України, суд, -

У х в а л и в :

Апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 задовольнити.

Вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 травня 2021 року, стосовно ОСОБА_6 в частині звільнення від відбування призначеного покарання - скасувати.

Ухвалити в цій частині свій вирок.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 3 ст. 185 КК України із призначенням покарання у виді 4 років позбавлення волі.
В іншій частині вирок залишити без змін.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з моменту приведення до виконання вироку апеляційного суду, а саме з моменту затримання засудженого.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскарженим в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: