Провадження № 11-кп/4820/610/21
Справа № 675/1059/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія : ухвала Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 листопада 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференції, апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Ізяславського районного суду від 21 липня 2021 року, -

в с т а н о в и л а:
Ухвалою Ізяславського районного суду від 21 липня 2021 року клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання більш м`яким залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну йому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі ст. 82 КК України не передбачає.

При цьому законодавство України про кримінальну відповідальність визначає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі шляхом помилування актом Президента України стосовно індивідуально визначеної особи.

В поданій апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Ізяславського районного суду від 21 липня 2021 року та ухвалити нову, якою замінити ОСОБА_8 призначене покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Визнати порушення прав засудженого ОСОБА_8 , які передбачені ст.28 Конституції України та ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

При цьому вказує, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, суперечить законодавству України, Європейській конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішенням Європейського суду з прав людини, у яких йдеться про те, що засуджений до довічного позбавлення волі має право з самого початку відбування покарання знати коли його строк може бути переглянутий та на підставі яких критеріїв. А крім того засуджений до довічного позбавлення волі не повинен продовжувати відбувати покарання, якщо відповідні нелогічні підстави перестали бути актуальними.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого суд порушив ст. 28 Конституції України, не врахував, що практика Європейського суду з прав людини та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є невід`ємною частиною національного законодавства та мають вищу юридичну силу аніж національний закон. Тому для їх застосування не обов`язковим є внесення змін до законів України.

Національний суд не може відмовити у задоволенні клопотання, яке ґрунтується на Конвенції та практиці Європейського суду з прав людини.

Суд безпідставно послався як на підставу для відмови у задоволенні клопотання засудженого на відсутність в законах України механізму звільнення (чи заміни) від довічного позбавлення волі.

Інститут помилування, на який посилається суд в ухвалі, не є ефективним, оскільки законодавство України не передбачає реального і ефективного механізму його реалізації. Інститут помилування не задовольняє вимоги ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо перспективи звільнення від довічного позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_8 у поданій ним апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Ізяславського районного суду від 21 липня 2021 року та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання про заміну призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Зазначає про порушення судом Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішень Європейського суду з прав людини, у яких йдеться про те, що засуджений до довічного позбавлення волі має право з самого початку відбування покарання знати коли його строк може бути переглянутий та на підставі яких критеріїв.

Суд прийшов до помилкового висновку про необґрунтованість посилань засудженого на рішення Європейського суду з посиланням на те, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести зміни до законодавства на усунення встановлених судом порушень, а тому до прийняття відповідного закону відсутні підстави для заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке.

При цьому суд не врахував, що Національний суд не може відмовити у задоволенні клопотання, яке ґрунтується на Конвенції та практиці Європейського суду з прав людини, посилаючись на норми, або їх відсутність у законах України..

Суд безпідставно послався, як на підставу для відмови у задоволенні клопотання засудженого, на відсутність в законах України механізму звільнення (чи заміни) від довічного позбавлення волі, чим порушив ст.28 Конституції України та ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд проігнорував те, що інститут помилування, не є ефективним, оскільки законодавство України не передбачає реального і ефективного механізму його реалізації. Інститут помилування не задовольняє вимоги ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо перспективи звільнення від довічного позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , на підтримку доводів апеляційних скарг, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних мотивів.

З матеріалів провадження видно, що ОСОБА_8 вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 травня 2017 року засуджений за ст.115 ч.2 п.п.6, 12, ст.187 ч.4, ст.289 ч.3, ст.70 ч.1, ст.71 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області від 27 липня 2017 року вирок Шепетівського міськрайонного суду від 05.05.2017 залишено без змін.

Відповідно до довідки про заохочення та стягнення від 14.07.2021 року, характеристик, затверджених начальником ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» 24.04.2020 року та 14.07.2021 року, ОСОБА_8 характеризується посередньо, не заохочувався, має два дисциплінарних стягнення, які погашені на даний час.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 суд першої інстанції виходив з того, що можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі ст. 82 КК України не передбачає.
Система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому відсутні підстави для заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

При прийнятті ухвали суд першої інстанції всебічно дослідив матеріали провадження, проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, у тому й числі рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України» (№2), «Старишко проти України», «Лопата та інші проти України» на які у клопотанні посилається засуджений, та правильно вказав в ухвалі, що у вищезазначених справах ЄСПЛ установив системну проблему в законодавстві України, яку можна подолати лише заходами загального характеру, спрямованими на усунення її першопричини, шляхом внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

Проте, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені.

При цьому заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою лише законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції.

Тому, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_8 оскільки законодавство України не передбачає можливість заміни покарання засудженому до довічного позбавлення волі іншим покаранням і такі правові положення не суперечать ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини та ст.28 Конституції України.

Твердження в апеляційних скаргах засудженого ОСОБА_8 та його захисника про те, що спосіб дострокового звільнення засуджених до довічного позбавлення волі, передбачений ст. 87 КК України, а саме здійснення помилування Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи, не є ефективним, оскільки законодавство України не передбачає реального і ефективного механізму його реалізації, на законність ухвали суду не впливають.

Згідно роз`яснень викладених у п.п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовне дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України можуть застосуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Механізмом захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі передбачений ст. 87 КК України, ст. 151 КВК України, Положенням «Про порядок здійснення помилування» затвердженого Указом Президента України від 21.04.2015 р. №223/2015.

Відповідно до ч.2 ст.87 КК України актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання (ч.7 ст.151 КВК України).

Колегія суддів також враховує, що рішенням Конституційного Суду №6-(ІІ)/2021 від 16.09.2021 частину першу статті 82 КК України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в тім, що вона унеможливлює її застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Разом з тим, зміни до нормативно-правових актів, які б визначали порядок та умови заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк, не внесені.

А отже на даний час єдиним механізмом захисту прав осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, залишається інститут президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України.

Ухвала суду є законною та обґрунтованої і підстави для її скасування відсутні.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.407, 418, 419, 537-539 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Ухвалу Ізяславського районного суду від 21 липня 2021 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання більш м`яким, залишити без змін, а апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: