Ухвала
Іменем України

01 лютого 2022 року
м. Київ

справа № 459/752/19
провадження № 51-414 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2021 року, якою вирок Червоноградського міського суду Львівської області

від 28 липня 2021 року залишено без змін,
встановив:
За вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 28 липня

2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця м. Червонограда Львівської області, раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 13 червня 2018 року за ч. 1 ст. 263-1 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік; звільнення якого від відбування покарання з випробуванням скасовано ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 20 травня 2019 року скасовано та направлено для відбуття покарання згідно із вироком суду;

засуджено:
- за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
- за ст. 395 КК до покарання у виді арешту на строк 3 місяці.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк

4 роки.
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Червоноградського міського суду Львівської області

від 15 червня 2018 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2021 року вказаний вирок залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що він умисно з метою ухилення

від адміністративного нагляду, встановленого ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 23 січня 2018 року, без поважних причин, починаючи з 16 серпня 2018 року до 13 березня 2019 року, не з`являвся для реєстрації в Червоноградський ВП ГУ НП України у Львівській області та в період часу з 10 серпня 2018 року до 13 березня 2019 року самовільно, з метою ухилення від адміністративного нагляду, без повідомлення та дозволу Національної поліції залишив місце проживання і не повідомляв органи Національної поліції про своє поточне місцезнаходження.
Крім того, 07 вересня 2019 року о 16 годині 10 хвилин ОСОБА_5 , перебуваючи

в приміщенні магазину «Рукавичка» ТзОВ ТВК «Львівхолод», що на вул. Івасюка, 20 у м. Червонограді Львівської області, діючи відкрито, повторно, шляхом вільного доступу викрав із торгового залу пляшку горілки вартістю 142,44 гривні, банку ікри вартістю 19,92 гривень та палку ковбаси вартістю 54,19 гривні. Дії ОСОБА_5 були виявлені працівником магазину, яка висловила вимогу повернути викрадене майно. Однак останній пройшов повз касу, не оплативши товар, з місця вчинення злочину втік, викраденим розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 216,55 гривень.
У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_5 і призначення нового розгляду

в цьому суді з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, оскільки є явно несправедливим через суворість.
На обґрунтування своїх вимог захисник посилається на те, що апеляційний

суд, порушуючи ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), не надав належної оцінки доводам захисника, відмовивши у задоволенні його апеляційної скарги. Зокрема, апеляційний суд, залишаючи без змін вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та незастосування ст. 69 КК,

не врахував обставин, які пом`якшують покарання, а саме того, що ОСОБА_5 страждає на ряд хронічних захворювань, на момент апеляційного розгляду

вже перебував в умовах ізоляції протягом двох років, що дає підстави вважати про усвідомлення ним скоєного і можливість призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такої думки.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються.
За змістом касаційної скарги захисник порушує питання про скасування ухвали суду апеляційної інстанції, в якій не наведено обґрунтування відмови

у задоволенні його апеляційної скарги щодо скасування вироку суду першої інстанції в частині незастосування ст. 69 КК під час призначення ОСОБА_5 покарання.
Згідно із ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання

та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення,

з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині КК.

Приписи ст. 69 КК про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч

і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При цьому за правилами ст. 65 КК суд під час призначення покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують

і пом`якшують покарання. Водночас згідно з ч. 2 ст. 50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність

в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Як убачається з ухвали суду апеляційної інстанції, такі твердження захисника були предметом розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_5 в порядку апеляційної процедури, в ході якої апеляційний суд перевірив доводи захисника, надав на них вичерпну відповідь й визнав їх необґрунтованими.
Зокрема, суд апеляційної інстанції встановив, що, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК урахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який є людиною молодого віку, посередньо характеризується, раніше неодноразово судимий, хворіє, обставини, які пом`якшують покарання, щире каяття

у вчиненому, добровільне відшкодування завданих збитків, активне сприяння розкриттю злочинів, а також обставину, що обтяжує покарання, рецидив злочинів

і призначив покарання із застосуванням статей 70, 71 КК у мінімальних межах санкцій ч. 2 ст. 186, ст. 395 КК.

Апеляційний суд зазначив, що встановлені судом першої інстанції

дані про особу ОСОБА_5 вказують на те, що він не оцінює критично своєї поведінки, оскільки не відбувши покарання за попередніми вироками, не зробив для себе відповідних висновків, на шлях виправлення не став та вчинив знову кримінальне правопорушення, не дотримавшись при цьому вимог встановленого адміністративного нагляду, та висловився про те, що для виправлення

і перевиховання обвинуваченого необхідне покарання у виді та розмірі в межах санкцій інкримінованих статей, що призначене місцевим судом.
Також суд апеляційної інстанції звернув увагу, що наявність у особи захворювання не може слугувати чинником, який у сукупності з іншою інформацією про обвинуваченого міг би відіграти ключову роль для застосування положень

ст. 69 КК.

Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає приписам ст. 419 КПК.

Призначене засудженому ОСОБА_5 покарання із застосуванням статей 70, 71 КК у мінімальних межах санкцій ч. 2 ст. 186, ст. 395 КК, відповідає положенням статей 50, 65 цього Кодексу. Його не можна вважати явно несправедливим.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були

би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
Оскільки з наведених у касаційній скарзі захисника мотивів убачається, що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2021 року, якою вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 28 липня 2021 року залишено без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3