ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2033/21 Справа № 203/954/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
законного представника ОСОБА_8
особи, стосовно якої ставиться
питання про застосування примусових
заходів медичного характеру (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0002194 за апеляційними скаргами законного представника ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах особи, стосовно якої ставиться питання про застосування примусових заходів медичного характеру - ОСОБА_9 на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2021 року про застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Козелець Чернігівської області, громадянина України, працюючого програмістом в ТОВ «Фавор-АЙ ТІ», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2021 року застосовано до ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом. Запобіжний захід ОСОБА_9 у виді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги, в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, скасовано з часу його доставки (прийому) до психіатричного закладу.
Рішення суду обґрунтовано тим, що ОСОБА_9 страждає хронічним психічним захворюванням у формі шизофренії параноїдної, вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя іншої особи, під час вчинення якого перебував у стані неосудності, тобто не міг усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання.
Суд першої інстанції звернув увагу на те, що метою примусових заходів медичного характеру є не тільки обов`язкове лікування особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, але й запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь. Для досягнення цієї мети суд має визначити конкретний вид примусового заходу, враховуючи всі передбачені ст. 94 КК України критерії в їх сукупності.
Також в ухвалі вказано, що у висновку судово-психіатричної експертизи № 14 від 11.02.2021 року зазначено, що ОСОБА_9 потребує застосування до нього примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з наданням психіатричної допомоги з посиленим наглядом, однак з урахуванням вимог ч.5 ст.94 КК України, а саме встановлення в судовому порядку винуватості ОСОБА_9 у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, пов`язаного з посяганням на життя іншої особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора та застосування до ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом.

В апеляційних скаргах:

- законний представник особи, стосовно якої ставиться питання про застосування примусових заходів медичного характеру - ОСОБА_9 - ОСОБА_8 просить ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.06.2021 року скасувати повністю та постановити нову ухвалу, якою перекваліфікувати дії ОСОБА_9 з ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України та застосувати до ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із посиленим (або зі звичайним) наглядом.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, оскільки всупереч вимогам Закону суд першої інстанції під час судового розгляду не з`ясував думку експертів психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, а застосував примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом, вийшовши за межі обвинувачення в бік погіршення становища ОСОБА_9 .
Крім того, апелянт, не заперечуючи факту події, стверджує що її син не мав наміру нікого вбивати, це відбулося через психічну хворобу ОСОБА_9 , але під час досудового розслідування та судового розгляду їм було відмовлено у перекваліфікації інкримінованих йому дій з ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України (так як за висновком експерта №239с від 11.02.2021 року ОСОБА_9 спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я).

- захисник ОСОБА_7 в інтересах особи, стосовно якої ставиться питання про застосування примусових заходів медичного характеру - ОСОБА_9 просить ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.06.2021 року скасувати та перекваліфікувати дії ОСОБА_9 з ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, застосувати до ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із посиленим (або зі звичайним) наглядом.
В обгрунтування своєї апеляційної скарги захисник наводить доводи, які є ідентичними доводам апеляційної скарги законного представника ОСОБА_8 .

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 , законний представник ОСОБА_8 та особа, стосовно якої ставиться питання про застосування примусових заходів медичного характеру - ОСОБА_9 , кожен окремо, підтримали подані апеляційні скарги, просили їх задовольнити.
Прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення даних апеляційних скарг, вважала рішення суду законним та обгрунтованим.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляцій, колегія суддів прийшла до наступного висновку.
Виходячи із вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Так, відповідно до ст. 92 КК України примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.
Метою застосування примусових заходів медичного характеру є психіатричне лікування, що спрямовано на відновлення або зміцнення психічного здоров`я особи для виключення можливості (запобігання) вчинення нею нового суспільно небезпечного діяння, небезпеки заподіяння шкоди для себе або інших осіб, можливості заподіяння іншої істотної шкоди.
Примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: 1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; 2) які вчинили у стані обмеженої осудності злочини; 3) які вчинили злочин у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання. Вказані заходи не є покаранням, оскільки вони мають іншу юридичну природу та позбавлені властивостей покарання (застосування примусових заходів медичного характеру хоча і передбачено нормами кримінального законодавства, за своїм змістом вони мають медичний характер та не несуть негативної оцінки), водночас примусові заходи медичного характеру не є видом звільнення від кримінальної відповідальності чи звільнення від покарання та його відбування.
Як убачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції вказані вимоги закону не були дотримані, і обговорюючи доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів знаходить їх слушними та такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.
Серед завдань кримінального провадження, передбачених статтею 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи так і за результатами її судового розгляду.
З цією вимогою кореспондуються вимоги ст. 370 КК України про ухвалення компетентним судом згідно з вимогами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Так, згідно з вимогами ст. 18, ст. 19 КК осудність є обов`язковою ознакою суб`єкта злочину, що характеризується таким психічним станом особи, при якому вона під час вчинення злочину здатна усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Здатність особи під час вчинення злочину усвідомлювати свої дії (бездіяльність) означає правильне розуміння фактичних об`єктивних ознак злочину - об`єкта посягання, суті діяння, обстановки, часу і місця, способу його вчинення, його суспільно небезпечних наслідків тощо. Така здатність повинна бути пов`язана з можливістю контролювати, керувати своїми вчинками. Тут свідомість і воля взаємозалежні й лише в сукупності виступають передумовою визнання особи винною.
Натомість неосудною визнається така особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого КК, не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.
Поняття неосудності включає в себе співвідношення медичного (біологічного) і юридичного (психологічного) критеріїв. Медичний критерій полягає у наявності у особи психічного захворювання, що істотно впливає на свідомість і волю людини (хронічне психічне захворювання, тимчасовий розлад психічної діяльності, недоумство, інший хворобливий стан психіки). Юридичний у нездатності особи під час вчинення суспільно небезпечного діяння усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними. При цьому юридичний критерій виражається двома ознаками: 1) інтелектуальною особа не може усвідомлювати фактичну сторону своїх дій (бездіяльності) та/або не здатна усвідомлювати їх суспільно небезпечний характер; 2) вольовою особа не може керувати своїми діями (бездіяльністю) внаслідок руйнування психічною хворобою її вольової сфери.
Особу може бути визнано неосудною тільки тоді, коли встановлена одна з ознак критерію юридичного на підставі хоча б однієї з ознак критерію медичного.
Відповідно до дослідженого судом першої інстанції висновку судово-психіатричної експертизи №14 від 11.02.2021 року ОСОБА_9 у період інкримінованого йому діяння страждав і в теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі шизофренії параноїдної, зазначене хронічне психічне захворювання позбавляло його можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними у період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння. За своїм психічним станом ОСОБА_9 у теперішній час також не може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та керувати ними, потребує застосування до нього примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.
В даному випадку суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами кримінального провадження докази, а також оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов висновку, що ОСОБА_9 вчинив суспільно небезпечне діяння за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України - які виразились у незакінченому замаху на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, та, як наслідок, необхідність застосування щодо останнього примусових заходів медичного характеру.
Втім, за умови перебування ОСОБА_9 у стані неосудності, юридична оцінка вчиненого ним суспільно небезпечного діяння за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, є неправильною.
Згідно з приписами ст. 15 КК замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.
Враховуючи, що стан неосудності пов`язаний з відсутню у особи інтелектуальної та вольової ознак, з ним несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованих мети й мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину, тому встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. Юридична оцінка суспільно небезпечному діянню в такому випадку повинна надаватись, виходячи з фактичних обставин скоєного та наслідків, що настали.
Отже, висновки суду про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, а відтак є свідченням неправильного застосування такого закону.
Вищевказана позиція висловлена і в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19.11.2019 року (справа №130/2612/17, провадження №51-3547 км 19), а згідно зі ст. 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Крім того, відповідно до вимог ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Як убачається з висновку судово-психіатричної експертизи №14 від 11.02.2021 року ОСОБА_9 у період інкримінованого йому діяння страждав і в теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі шизофренії параноїдної, зазначене хронічне психічне захворювання позбавляло його можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними у період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння. За своїм психічним станом ОСОБА_9 у теперішній час також не може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та керувати ними, потребує застосування до нього примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.
Слідчий Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_11 звернувся до суду першої інстанції з клопотанням, погодженим прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_12 , про застосування до ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.
Разом з тим, суд першої інстанції застосував до ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом, які є більш тяжкими, порівняно з примусовими заходами медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із посиленим наглядом, чим погіршив становище ОСОБА_9 .
Допущені апеляційним судом порушення вимог кримінального процесуального закону відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК є істотними, оскільки перешкодили ухваленню законного та обґрунтованого судового рішення.
Згідно з вимогами ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з вимогами ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
Призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, апеляційний суд застосовує на підставі ч. 6 ст. 9 КПК України загальні засади кримінального провадження, а саме: вимоги п. 2 ч. 1 ст. 7 КПК України щодо забезпечення принципу законності кримінального провадження, оскільки допущені судом істотні порушення кримінального процесуального закону, передбачені ст. 291 КПК України, не входять в перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст. 415 КПК України.
За таких обставин, подані у провадженні апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а ухвала суду щодо ОСОБА_9 скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, в ході якого необхідно врахувати вищенаведене і ухвалити судове рішення, яке б відповідало вимогам ст. 370 КПК.
Відповідно до п. 15 постанови Пленуму №7 від 3 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», в ухвалі (постанові) суду не треба наводити назву конкретного психіатричного закладу, до якого має бути госпіталізована неосудна особа, і вказувати строк застосування примусового заходу медичного характеру, проте необхідно зазначити про скасування з часу доставки (прийому) неосудного до цього закладу запобіжного заходу (якщо останній був застосований).
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги законного представника ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах особи, стосовно якої ставиться питання про застосування примусових заходів медичного характеру - ОСОБА_9 - задовольнити частково.
Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2021 року про застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом щодо ОСОБА_9 -скасувати та призначити новий розгляд обвинувального акта в суді першої інстанції.
Запобіжний захід ОСОБА_9 у виді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги, в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, скасувати з часу його доставки (прийому) до психіатричного закладу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4