Ухвала

іменем України
21 грудня 2021 року

м. Київ
справа №229/1578/21
провадження №51-5861ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 14 вересня 2021 року відносно засудженої ОСОБА_5 ,
встановив:
За вирокомДружківського міського суду Донецької області від 11 травня 2021 року,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Комсомольське Кореневського району Краснодарського краю Російської Федерації та жительку АДРЕСА_1 , визнано винуватою та засуджено за ч. 2 ст. 389 Кримінального кодексу України (далі КК) - до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Суд першої інстанції встановив, що 16 листопада 2020 року вироком Дружківського міського суду Донецької області ОСОБА_5 була визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК та засуджена до покарання у виді 100 годин громадських робіт.

Ознайомившись з порядком та умовами відбування покарання, будучи попередженою про кримінальну відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 389 КК, 05 січня 2021 року ОСОБА_5 прибула до КП «СПЕКТР» у м. Дружківка, де була ознайомлена з графіком відбування громадських робіт у січні, та приступила до роботи з прибирання вулиць. Відпрацювавши у січні 8 годин та в лютому 40 годин, ОСОБА_5 з метою ухилення від відбування громадських робіт без поважних причин 08, 11, 12, 20, 22 січня та 02, 03, 05, 08, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 22, 23, 24, 25, 26 лютого 2021 року до КП «СПЕКТР» для відбування громадських робіт не з`явилася, чим порушила вимоги ст. 40 КВК і станом на 23 березня 2021 року відбула лише 48 зі 100 годин призначених їй громадських робіт.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 14 вересня 2021 року вирок районного суду залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням прокурора, що суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання ОСОБА_5 не застосував положення ч. 1 ст. 71 КК, що стало наслідком незаконного звільнення засудженої від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та потягло за собою невиправдану м`якість заходу примусу. Посилається на правові позиції, викладені в рішеннях Верховного Суду у справах №№ 222/934/16-к, 207/3313/19, 357/9416/16-к та правовий висновок, викладений в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі №766/39/17. Надумку прокурора, при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів, наведених в апеляційній скарзі сторони обвинувачення та не усунув порушень, які були допущені судом першої інстанції, а тому вважає, що ухвала апеляційного суду постановлена без додержання вимог статей 370 та 419 КПК.
Розглянувши касаційну скаргу, дослідивши надані до неї копії судових рішень, перевіривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті провадження слід відмовити на таких підставах.
Подія кримінального проступку, доведеність винуватості ОСОБА_5 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка діянь за ч. 2 ст. 389 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, прокурор, вказуючи на істотні порушення апеляційною інстанцією вимог кримінального процесуального закону, не зазначає яких саме порушень, з огляду на положення ст. 412 КПК, було допущено цим судом, та які перешкодили чи могли перешкодити цьому суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що є підставами для його скасування відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу.
Фактично суть доводів касаційної скарги зводиться до незгоди прокурора із незастосуванням судами при призначенні засудженій ОСОБА_5 остаточного покарання закону, який підлягав застосуванню ч. 1 ст. 71 КК, що виключає можливість звільнення останньої від його відбування на підставі ст. 75 КК.
Однак ці доводи не можна визнати прийнятними.
Так, згідно з положеннямист. 71 КК якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання, вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Як убачається з наданих до касаційної скарги копій судових рішень, вироком Дружківського міського суду від 16 листопада 2020 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК до покарання у виді 100 годин громадських робіт.

Згідно з довідкою старшого інспектора Дружківського МВ філії Державної установи «Центр пробації» в Донецькій області ОСОБА_6 від 11 травня 2021 року, ОСОБА_5 знята з обліку 27 квітня 2021 року, у зв`язку з відбуттям установленого строку громадських робіт.

Тому, враховуючи, що ОСОБА_5 до постановлення вироку Дружківського міського суду Донецької області від 11 травня 2021 року повністю відбула покарання за попереднім вироком у виді 100 годин громадських робіт, а за вимогами ч. 1 ст. 71 КК підлягає повному або частковому приєднанню лише невідбута частина покарання за попереднім вироком, суд першої інстанції, з яким й погодився суд апеляційної інстанції, дійшов до правильного висновку про призначення остаточного покарання засудженій без застосування вимог ч. 1 ст. 71 КК.

Даний висновок судів про відсутність підстав для застосування положень ч. 1 ст. 71 КК при призначенні покарання ОСОБА_5 узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 06 грудня 2021 року (справа № 243/7758/20, провадження № 51-113кмо21)щодо застосування закріплених у ч. 1 ст. 71 КК правил призначення покарання за сукупністю вироків.

Згідно цього висновку,законодавець визначає сукупність двох обов`язкових умов, що мають бути встановлені в їх нерозривній єдності:
- перша стосується моменту вчинення нового кримінального правопорушення засудженим «після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання» за попереднім вироком;
- друга наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком на момент призначення судом покарання за новим вироком.
Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень ч. 1 ст. 71 КК під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком.
Доводи прокурора в касаційній скарзі про необхідність застосування судами положень ч. 1 ст. 71 КК при призначенні покарання засудженій з посиланням на висновки, викладені в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі №766/39/17 не є прийнятними, оскільки 06 грудня 2021 року було постановлено інше рішення об`єднаної палати Верховного Суду (справа № 243/7758/20, провадження № 51-113кмо21) щодозастосування закріплених у ч. 1 ст. 71 КК правил призначення покарання за сукупністю вироків.

Не можна визнати прийнятними і доводи прокурора ОСОБА_4 у касаційній скарзі про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу засудженої через м`якість.
Відповідно до визначених кримінальним законом загальних засад призначення покарання значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й справедливістю.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром воно повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Як випливає із положень ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження, виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.
З наданої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду вбачається, що аналогічні за змістом доводи скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, переглядаючи кримінальне провадження, ретельно їх перевірив та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивувавши своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких його апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.

Зокрема, апеляційний суд, переглянувши вирок районного суду, дійшов висновку про додержання цим судом вимог статей 50 та 65 КК при призначенні покарання ОСОБА_5 , яке є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а також правильність застосування до неї судом положень ст. 75 КК, і, не вбачаючи підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, відмовив у її задоволенні.
При цьому апеляційний суд, погодившись із висновком суду першої інстанції про обрану ним міру покарання засудженій ОСОБА_5 у межах санкції ч. 2 ст. 389 КК, урахував, окрім ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і особу останньої, яка раніше несудима, перебуває на обліку у лікаря нарколога, на обліку у психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується посередньо.
Крім того, цим судом було враховано обставину, що пом`якшує покарання засудженій щире каяття, а також відсутність обставин, які його обтяжують.
Зважаючи на всі ці обставини, які за законом мають правове значення, апеляційний суд умотивовано дійшов згоди із висновком суду першої інстанції у вироку про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства та звільнення її від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Така позиція апеляційного суду не суперечить положенням статей 50, 65 КК, а призначене засудженій покарання відповідає його меті, загальним засадам призначення покарання та є справедливим.
Ухвала апеляційного суду за своїм змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду та вмотивованість його висновків з питань істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання засудженій ОСОБА_5 ступеню тяжкості кримінального правопорушення через м`якість, що тягнуть за собою його скасування на підставі ч. 1 ст. 438 КПК з урахуванням положень статей 412, 413, 414 цього Кодексу, прокурор у касаційній скарзі не навела, і таких даних зі змісту оспорюваної ухвали не вбачається.
З огляду на викладене касаційна скарга прокурора та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення,а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 14 вересня 2021 року відносно засудженої ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3