Ухвала

іменем України
20 жовтня 2021 року

м. Київ
Справа № 473/1004/21
Провадження № 51- 4883 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 травня 2021 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року щодо засудженої ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:
Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 травня 2021 року,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Лучинець Муровано-Куриловецького району Вінницької області, громадянку України, жительку АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51000 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Постановлено розстрочити ОСОБА_5 виплату штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51000 грн, із застосуванням ч. 4 ст. 53 КК України, із розстрочкою виплати строком на один рік рівними частинами по 4250 грн щомісяця, починаючи з дня набрання вироком законної сили.

Позовну заяву потерпілої ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» в частині стягнення матеріальної шкоди задоволено повністю: стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_6 463 грн 30 коп. матеріальної шкоди.

Позовну заяву потерпілої ОСОБА_6 до ОСОБА_5 в частині стягнення моральної шкоди задоволено частково: стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 24859 грн 82 коп. моральної шкоди.

Позовну заяву потерпілої ОСОБА_6 до ОСОБА_5 в частині стягнення судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою представника, задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судові витрати в розмірі 2940 грн.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_6 60 грн судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою представника.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 1 червня 2020 року біля 10:00 години водій ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Chevrolet Aveo» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 , згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 , рухалась у світлий час доби по проїзній частині вулиці Київської в м. Вознесенську Миколаївської області у напрямку м. Миколаєва.
У цей же час по вищевказаній проїзній частині, в межах нерегульованого пішохідного переходу, призначеному для організованого переходу пішоходів, перетинала проїзну частину, рухаючись з ліва на право відносно напрямку руху керованого водієм ОСОБА_5 автомобіля «Chevrolet Aveo» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , ОСОБА_6 .

Навпроти будинку № 9, на проїжджій частині вулиці Київської в м. Вознесенську Миколаївської області, ОСОБА_6 вийшла на смугу руху, призначену для напрямку м. Южноукраїнськ, та, перетнувши її, вийшла на смугу руху автомобіля «Chevrolet Aveo» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який рухався в напрямку міста Миколаєва, та в цей час водій ОСОБА_5 грубо порушила вимоги п. п. «б», «д» п. 2.3, п. 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, із відповідними змінами та доповненнями (далі ПДР), а саме: керуючи транспортним засобом проявила неуважність, не стежила за дорожньою обстановкою та відповідно не реагувала на її зміни, під час наближення до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала ОСОБА_6 , водій ОСОБА_5 , не зменшивши швидкість свого автомобіля, хоча мала таку технічну можливість, не зупинивши керований нею автомобіль та, не надавши дорогу пішоходу ОСОБА_6 , продовжила рух транспортного засобу, внаслідок чого здійснила наїзд в межах смуги, призначеної для руху в напрямку м. Миколаєва, передньою частиною капоту на пішохода ОСОБА_6 , яка перетинала проїзну частину, повернута правою стороною тулуба до вищевказаного автомобіля, з подальшим падінням на асфальтне покриття проїзної частини вулиці Київської в м. Вознесенську.

Після скоєння дорожньо-транспортної пригоди, водій транспортного засобу «Chevrolet Aveo», з реєстраційним номером НОМЕР_1 , ОСОБА_5 грубо порушила вимоги п. п. «а», «б», «в», «г», «ґ», «д», «е» п. 2.10 ПДР, а саме: негайно не зупинила транспортний засіб і не залишилася на місці пригоди (п.п. «а»); не увімкнула аварійної сигналізації та не встановила знаки аварійної зупинки (п.п. «б»); перемістила транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди (п.п. «в»); не вжила можливих заходів для надання першої домедичної допомоги потерпілій, не викликала бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, не звернулася за допомогою до присутніх (п.п. «г»); відвезла потерпілу до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо не зафіксувала розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки (п.п. «ґ»); не повідомила про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, не записала прізвищ та адрес очевидців, та не очікувала прибуття поліцейських (п.п. «д»); не вжила всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організації об`їзду пригоди, поїхала з місця дорожньо-транспортної пригоди у невідомому напрямку (п.п. «е»).

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому латерального відростка (мищелка) правої великогомілкової кістки, які відносяться до середньої тяжкості за ознаками довготривалого розладу здоров`я та відсутності небезпеки для життя за ознакою небезпеки для життя.

Дана дорожньо-транспортна пригода настала внаслідок злочинного порушення водієм ОСОБА_5 вимог п. п. «б», «д» п. 2.3, п. п. «а», «б», «в», «г», «ґ», «д», «е» п. 2.10, п. 18.1 ПДР, котрі, як зазначено судом, знаходяться у прямому причинному зв`язку з виниклою ДТП та наслідками, що настали.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_5 в частині призначеного покарання та розгляду цивільного позову, а саме: призначити засудженій покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 51000 грн без позбавлення права керувати транспортними засобами, а в частині цивільного позову зменшити моральну шкоду до 5000 грн.

Вважає, що, обираючи додаткове покарання ОСОБА_5 суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що ОСОБА_5 працювала в компанії «Нова Пошта» на посаді водія-експедитора і її робота безпосередньо пов`язана з керуванням автомобілем. На даний час робота водієм є єдиним джерелом доходів ОСОБА_5 та її родини, а саме двох неповнолітніх дітей.
Крім того зазначає, що законодавством передбачена можливість призначення за ч. 1 ст. 286 КК України основного покарання без застосування додаткового у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами. А тому в даному випадку вважає за можливе не застосовувати до ОСОБА_5 додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, з огляду на наявність в неї на утриманні двох неповнолітніх дітей та специфіку роботи.

Стверджує, що потерпілою не було надано жодних доказів чи пояснень, які б підтверджували ступінь та глибину моральних страждань. Крім того, під час досудового розслідування та безпосередньо перед судовим розглядом обвинувачена зверталась до потерпілої з пропозицією сплатити завдану моральну та матеріальну шкоду в розумному розмірі в сумі 10000 грн, на що потерпіла відповіла відмовою та вимагала погашення шкоди на 100000 грн. Проте, такої суми мати-одиночка, яка на утриманні має двох неповнолітніх дітей не зможе сплатити. Крім того, судом обвинуваченій призначено основне покарання у виді штрафу на суму 51000 грн, що саме по собі є непосильним тягарем для родини ОСОБА_5 . А тому, твердження суду про відсутність у обвинуваченої бажання відшкодувати завдану шкоду потерпілій не відповідає дійсності.

Крім того, захисник звертає увагу, що ОСОБА_5 як на досудовому слідстві, так і під час судових розглядів свою вину визнавала повністю та щиро каялася в скоєному, що підтверджується матеріалами справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, правильність кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 286 КК України, а також вид та розмір призначеного основного покарання у касаційній скарзі не оспорюються.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, котра вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання керувався наведеними законодавчими положеннями, а апеляційний суд правильно погодився із зазначеним рішенням.
Так, місцевий суд дійшов умотивованого висновку про призначення ОСОБА_5 покарання за вчинений нею злочин у виді штрафу в мінімальному розмірі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік, оскільки саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів.
При вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_5 , суд врахував ступінь тяжкості злочину, який є необережним, суспільну небезпеку злочину та обставини скоєного нею кримінального правопорушення.
Крім того суд взяв до уваги й умови життя обвинуваченої, її соціальне та матеріальне становище, рівень культури та освіти, стан здоров`я, її виключно позитивну характеристику, яка розлучена, має на утриманні одну малолітню дитину та одну неповнолітню дитину, не працює, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, притягується до кримінальної відповідальності вперше. Із досудової доповіді щодо обвинуваченої, складеної представником органу пробації, вбачається що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення обвинуваченою низький, ризик небезпеки для суспільства низький. Орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства. Крім того, суд бере до уваги позицію потерпілої, яка просила суд призначити обвинуваченій несуворе покарання.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченій, судом не встановлено.

Крім того, суд щодо відсутності обставин, що пом`якшують покарання, з посиланням на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду

від 18 вересня 2019 року у справі №166/1065/18 року правильно вказав, що факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. При цьому судом було взято до уваги поведінку обвинуваченої ОСОБА_5 після ДТП, яка залишила місце пригоди, не вжила можливих заходів для надання першої домедичної допомоги потерпілій, не викликала бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги; крім того, під час досудового розслідування перебувала у розшуку, не вибачалася перед потерпілою, шкоду не відшкодовувала на стадії досудового розслідування.
Враховуючи все вищенаведене, обставини кримінального правопорушення та грубе порушення ОСОБА_5 вимог п. п. «б», «д» п. 2.3, п. п. «а», «б», «в», «г», «ґ», «д», «е» п. 2.10, п. 18.1 ПДР, суд дійшов висновку про призначення також і додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк. На думку колегії суддів касаційної інстанції, рішення про доцільність призначення додаткового покарання є обґрунтованим.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, розглядаючи аналогічні з касаційною скаргою доводи захисника, зазначив, що доводи про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченої внаслідок суворості не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки з урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, даних про особу обвинуваченої, саме таке покарання призначене обвинуваченій ОСОБА_5 є в повній мірі справедливим, необхідним та достатнім для її виправлення і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Також апеляційний суд вказав, що санкція ч. 1 ст. 286 КК України надає можливість суду як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати такого покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд, залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог ПДР, їх наслідків тощо.
При цьому колегія суддів наголосила на тому, що судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 грубо порушила п. п. «б», «д» п. 2.3, п. п. «а», «б», «в», «г», «ґ», «д», «е» п. 2.10, п. 18.1 ПДР, що знаходиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, після ДТП обвинувачена залишила місце пригоди, не вжила можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілій, не викликала бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, крім того, під час досудового розслідування перебувала у розшуку, не вибачалася перед потерпілою, шкоду не відшкодовувала на стадії досудового розслідування, проте, намагалася відшкодувати її в день підготовчого судового засідання, але отримала від потерпілої відмову. А тому враховуючи її ставлення до скоєного, вважав за необхідне призначити ОСОБА_5 додаткове покарання в межах санкції, встановленої ч. 1 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік.
Крім того, врахована й думка потерпілої ОСОБА_6 , яка в запереченнях на апеляційну скаргу зазначила, що ОСОБА_5 заподіяну їй шкоду не відшкодувала, не вибачилась перед нею, тому потерпіла вважає, що обвинуваченій слід призначити додаткове покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами.

З посиланням на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду

від 15 січня 2020 року у справі № 161/537/18 (провадження № 51-4055км19), спростовуючи доводи захисника, що додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами ускладнить матеріальне становище обвинуваченої, колегія суддів зазначила, що зазначене ним не може бути безумовною підставою для звільнення засудженої від відбування призначеного додаткового покарання.

А відтак, зважаючи на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що призначене судом покарання ОСОБА_5 за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_5 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, вчиненому засудженою і не може вважатися явно несправедливим унаслідок суворості.

Крім того, Суд звертає увагу захисника на те, що суд першої інстанції призначив покарання ОСОБА_5 у мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України та обґрунтовано застосував додаткове покарання, навівши у вироку мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується й колегія суддів.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції при ухваленні рішення, яке апеляційний суд правильно залишив без змін, не порушив вимог статей 50, 65 КК України, а обраний ОСОБА_5 захід примусу відповідає визначеним законом меті та загальним засадам призначення покарання.

Переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість призначеного засудженій покарання через суворість, у касаційній скарзі не наведено.
Окрім зазначених доводів захисника, колегія суддів також вважає неспроможними і його доводи про зменшення моральної шкоди.
Колегія суддів касаційного суду зауважує, що призначене судом стягнення з обвинуваченої ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 24859 грн 82 коп. моральної шкоди вирішено відповідно до вимог закону.
Так, згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

При цьому суд першої інстанції мотивував своє рішення з посиланням на норми ст. ст. 1167, 1187, 1194 Цивільного кодексу України, Закону України «Про страхування», Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» та постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».
Як убачається з копій судових рішень, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди та її розмір, суд першої інстанції взяв до уваги характер отриманих потерпілою тілесних ушкоджень, внаслідок чого потерпіла зазнала фізичних страждань, відчуття болю, обмеження впродовж тривалого часу звичайного способу життя, відсутність можливості вільно пересуватися, частково задовольнив позовні вимоги та стягнув з обвинуваченої 24859 грн 82 коп. на відшкодування моральної шкоди.

До того ж апеляційний суд також зазначив, що при визначенні обсягу задоволення заявлених потерпілою вимог про відшкодування моральної шкоди, вказані обставини були об`єктивно враховані місцевим судом, а тому з рішенням суду в цій частині і визначеним судом розміром моральних збитків, який відповідає понесеним моральним втратам, та є справедливим по відношенню до потерпілої, погоджується, у зв`язку з чим підстав для зменшення розміру спричинених моральних збитків у колегії суддів відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів касаційного суду зазначає, що доводи і вимоги касаційної скарги захисника щодо зменшення стягненої з обвинуваченої ОСОБА_5 судом моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_8 до 5000 грн є безпідставними та необґрунтованими.

Ухвала суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні щодо засудженої ОСОБА_5 відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 травня 2021 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду

від 21 вересня 2021 року щодо засудженої ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3