ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №619/3770/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1768/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.125 КК України

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

-головуючого ОСОБА_2 ,

-суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

-при секретарі ОСОБА_5 ,

-за участю прокурора ОСОБА_6 ,

-захисника ОСОБА_7 ,

-потерпілої ОСОБА_8 ,

-обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження № 11кп/818/1768/21 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 08 лютого 2021 року,-

УСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньою освітою, працюючого приватним підприємцем, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

засуджено за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Як установив суд, 12 вересня 2019 року приблизно о 22 год 30 хв ОСОБА_9 , знаходився в будівлі сараю, що знаходиться у дворі будинку АДРЕСА_1 . У дворі також знаходились його батьки - ОСОБА_11 , 1947 року народження, та ОСОБА_8 , 1949 року народження, з якими у нього склалися тривалі неприязні відносини. ОСОБА_9 раптово зненацька вийшов з сараю до них, на що ОСОБА_8 злякалась його раптової появи та інстинктивно штовхнула його в груди руками. При цьому, маючи намір на нанесення тілесних ушкоджень своїй матері ОСОБА_8 , усвідомлюючи протиправність своїх дій і бажаючи діяти саме таким чином, реалізуючи свій умисел, спрямований на нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_9 наніс ОСОБА_8 один удар кулаком правої руки в область її підборіддя, від чого вона впала на землю. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 09-1796/19 від 20.11.2019 у ОСОБА_8 виявлено тілесні ушкодження у вигляді синця у області підборіддя ліворуч, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень, тим самим здоров`ю ОСОБА_8 було спричинено шкоду, що, в свою чергу, стало причинно-наслідковим зв`язком між діями ОСОБА_9 , що виразились у навмисному нанесенні удару та наслідками у вигляді отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі обвинувачений посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначив, що надані стороною захисту докази, а саме: позовна заява ОСОБА_11 до ОСОБА_9 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення від 24.09.2020 року, ухвала Дергачівського районного суду Харківської області від 12.10.2020 року про відкриття провадження за вказаним позовом, пояснення ОСОБА_11 надані 12.09.2019 року працівникам поліції та довідка від 26.09.2019 року за зверненням ОСОБА_11 , рапорт про виклик поліції ОСОБА_9 від 12.09.2019 року, постанова Дергачівського районного суду Харківської області від 19.10.2018 року не дослідженні судом та їм не було надано оцінку. На думку обвинуваченого, показання свідка ОСОБА_11 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки він є заінтересованою особою. Також зазначив, що суд безпідставно не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_11 та потерпілої, наданих ними в ході проведення слідчого експерименту від 19.01.2021 року, суперечать їх показанням наданими в ході судового розгляду. Наголосив, що суд безпідставно прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які не були свідками події.
Указав, що ухвала слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області від 02.10.2019 року не містить вказівки про призначення судово-медичної експертизи. Наголосив, що відомостей про надання слідчому судді додаткових матеріалів, матеріали кримінального провадження не мають.
Наголосив, що суд безпідставно дійшов до висновку про допустимість висновку експерта №09-1796/2019 від 20.11.209 року, оскільки він зроблений на підставі копій матеріалів, неуповноваженим на те органом, а також експертом, який не мав права брати участь в проведенні цієї експертизи. Зазначив, що експертиза проведена не державним спеціалізованим закладом, що суперечить чинному законодавству на час її проведення. Указав, що експерт ОСОБА_14 не мав права проводити вказану експертизу, оскільки він складав матеріали, на підставі яких проведено експертизу, до внесення відомостей до ЄРДР.
Також зазначив, що судом не встановлено мотиву та мету вчинення ним кримінального правопорушення.
Просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження за його обвинуваченням, а цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 залишити без розгляду.
Також просить повторно дослідити докази у кримінальному провадженні та допитати ОСОБА_11 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора та потерпілу, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Згідно висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року по справі №676/5972/17, незгода прокурора з оцінкою певних конкретних доказів судом першої інстанції не є підставою для їх повторного дослідження в суді апеляційної інстанції.

Оскільки обвинуваченим у своєму клопотанні не зазначено у чому виразилася неповнота та неправильність дослідження судом першої інстанції встановлених під час кримінального провадження обставин, які порушення були допущені при дослідженні обставин чи доказів, тому клопотання обвинуваченого залишено без задоволення.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчинені ним кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч.1 ст.125 КК України ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку і належним чином досліджених у судовому засіданні доказах та є правильними.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, не містять у собі необхідних та достатніх підстав для скасування вироку і спростовуються сукупністю доказів.

Так, потерпіла ОСОБА_8 показала, що 12 вересня 2019 року приблизно о 22 год 30 хв вона перебувала вдома зі своїм чоловіком ОСОБА_11 та почула якийсь удар у вікно, вони вийшли з чоловіком у двір. При підході до сараю вона побачила свого сина ОСОБА_9 , який раптово вийшов та при цьому голосно викрикнув «гав». ОСОБА_8 злякалася його раптової появи та інстинктивно штовхнула його в груди руками, а син ударив її кулаком правої руки у ліву частину щелепи, від чого вона впала в бік. Після цього вона піднялася та побачила свого чоловіка, який був у крові, а син пішов у будинок. Свого сина вона не била.

Свідок ОСОБА_11 показав, що 12 вересня 2019 року приблизно о 22 год 30 хв він почув удар у раму вікна та вийшов разом з дружиною ОСОБА_8 у двір та нікого не бачив. В цей момент раптово з сараю вийшов їх син ОСОБА_9 та викрикнув «гав», після цього вдарив кулаком в щелепу ОСОБА_8 , від чого вона впала. Після цього ОСОБА_9 також вдарив і його. Син пішов у будинок та викликав поліцію. Удар в обличчя матері син наніс безпричинно. Через день він побачив у ОСОБА_8 синець на підборідді.

Такі показання потерпілої та свідка ОСОБА_11 є логічними, послідовними та такими, які повно розкривають обставини вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про їх суперечливість, є безпідставними, оскільки вказані показання є послідовними щодо механізму, способу та локалізації нанесеного тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_8 .
Що стосується доводів обвинуваченого про їх суперечливість щодо інших обставин кримінального правопорушення, а саме причини конфлікту та подальших його дій, самі по собі не можуть свідчити про непричетність обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення та на думку колегії суддів пов`язані саме з похилим віком потерпілої та свідка ОСОБА_9 , які в силу свого віку, в момент вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення перебували у стресовій ситуації.

Доводи обвинуваченого про ненадання оцінки судом першої інстанції доказам заінтересованості свідка ОСОБА_9 , оскільки останній звернувся до суду з позовною заявою про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення ОСОБА_11 , є необґрунтованими.
Указані докази були долучені судом першої інстанції та дослідженні у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону.

Крім того, колегія суддів не приймає ці докази сторони захисту, в якості підтвердження існування упередженості свідка ОСОБА_9 , оскільки останній звернувся до суду із зазначеним вище позовом лише після обставин, які мали місце 12 вересня 2019 року, що може свідчити про те, що саме через дії обвинуваченого останній звернувся до суду.
До того ж, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що свідок ОСОБА_9 будучи допитаним у судовому засіданні, при можливості відмови від дачі показань щодо свого сина, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання свідка, дав показання, які містять інформацію щодо предмету доказування у даному кримінальному провадженні та в своїй сукупності є переконливими.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що посилання сторони захисту на завідомо неправдиві показання свідка ОСОБА_11 не підтверджені відповідними доказами, а є лише припущеннями сторони захисту.

Доводи обвинуваченого про ненадання оцінки поясненням свідка ОСОБА_9 працівникам поліції, колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки суд у відповідності до загальних засад кримінального провадження, а саме ст.23 КПК України, досліджує докази безпосередньо, та може прийняти в якості доказу показання осіб, лише у випадках, передбачених КПК України, а саме в разі, якщо особу неможливо допитати в судовому засіданні безпосередньо через поважні причини неявки свідка до суду.

Свідок ОСОБА_13 показав, що він є сином ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , проживає окремо від батьків. Свідком подій він не був, проте 13 або 14 вересня 2019 року бачив у матері на підборідді синець.

Свідок ОСОБА_12 показав, що він знає сім`ю ОСОБА_15 35 років. Свідком подій 12 вересня 2019 року він не був. Синця на обличчі ОСОБА_8 не бачив, проте остання постійно прикривала обличчя.

Твердження скарги обвинуваченого про безпідставність врахування судом показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , є необґрунтованими, оскільки показаннями даних свідків додатково підтверджується наявність в потерпілої тілесних ушкоджень.

Показання потерпілої та свідка ОСОБА_11 підтверджуються відомостями, які містяться у протоколі проведення слідчого експерименту від 02.10.2019 та фототаблиць до нього, проведеного з 11 год 50 хв до 12 год 25 хв за участю потерпілої ОСОБА_8 , яка відтворила обставини вчиненого кримінального правопорушення обвинуваченим та механізм нанесення їй удару ОСОБА_9 .

Об`єктивність показань потерпілої та свідка ОСОБА_11 про вчинення щодо потерпілої протиправних насильницьких дій ОСОБА_9 та спричинення тілесних ушкоджень підтверджується висновком експерта № 09-1796/2019 від 20.11.2019, відповідно до якого у ОСОБА_8 мали місце наступні тілесні ушкодження: синець у ділянці підборіддя ліворуч. Дане ушкодження утворилось внаслідок, не менш ніж, одноразової дії тупого твердого предмету, індивідуальні особливості діючої поверхні якого не відобразились, за механізмом удару або удару-стиснення, та, враховуючи його морфологічні ознаки, могло бути отримано за 3-5 діб до проведення первинного огляду, тобто можливо, що у строк вказаний у постанові. Цей висновок підтверджується загальним виглядом ушкодження, а також кольором синця. За ступенем тяжкості синці викликають незначні скороминущі наслідки, тривалість яких не перевищує 6 діб і за цією ознакою відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень (відповідно до п.п. 2.3.2.«б», 2.3.5., «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17 січня 1995 року). Показання ОСОБА_8 , які викладені у протоколі проведення слідчого експерименту від 02 жовтня 2019 року, в цілому не суперечать наявним судово- медичним даним у частині механізму утворення та способу спричинення встановленого у неї тілесного ушкодження.

Доводи обвинуваченого про недопустимість висновку експерта № 09-1796/2019 від 20.11.2019 року, також є необґрунтованими.
Указана експертиза була проведена за ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 02.10.2019 року, якою медичним експертам Харківського обласного бюро судово-медичних експертиз (ХОБСМЕ), доручено проведення судово-медичної експертизи.
Посилання обвинуваченого на ненадання слідчому судді окремих документів, які зазначені в ухвалі суду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ухвала Дергачівського районного суду Харківської області від 02.10.2019 року набрала чинності відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства, матеріали кримінального провадження не містять даних про його оскарження стороною захисту, що свідчить лише про те, що така позиція обвинуваченого направлена лише на уникнення кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Що стосується посилань обвинуваченого на проведення висновку експерта № 09-1796/2019 від 20.11.2019 року установою, яка не мала права її проводити, то вони є безпідставними.
Так, суд першої інстанції надано оцінку зазначеним доводам сторони захисту відповідно до яких суд дійшов обґрунтованого висновку про її допустимість, оскільки експертиза була проведена експертом Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи Управління охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації, що узгоджується із Законом України «Про місцеві державні адміністрації» № 586-XIV від 09.04.1999.

Посилання обвинуваченого на те, що спеціалістом ОСОБА_14 було складено висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи до внесення відомостей до ЄРДР, як на підставу визнання висновку експерта №09-1796/2019 від 20.11.2019 року недопустимим, колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до ч.4 ст.80 КПК України заяви про відвід під час досудового розслідування подаються одразу після встановлення підстав для такого відводу. Заяви про відвід під час судового провадження подаються до початку судового розгляду. Подання заяви про відвід після початку судового розгляду допускається лише у випадках, якщо підстава для відводу стала відома після початку судового розгляду.

Разом з цим, відповідно до матеріалів кримінального провадження стороною захисту, як під час досудового розслідування, так і до початку судового розгляду відповідної заяви про відвід експерта ОСОБА_14 не заявлялася, хоча про вказаний факт стороні захисту було відомо при виконання органом досудового розслідування вимог ст.290 КПК України.

Таким чином, колегія суддів не приймає такі доводи обвинуваченого керуючись вимогами ст.22 КПК України щодо змагальності сторін та свободі в подані ними суду своїх доказів.

Оцінивши зазначенні докази в їх сукупності, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що обвинувачений діяв з прямим умислом на спричинення потерпілій вищевказаних тілесних ушкоджень, оскільки про це свідчать не тільки показання потерпілої, характер діяння, спосіб його вчинення, а й дані судово медичної експертизи щодо характеру, локалізації виявлених у потерпілої тілесних ушкоджень.

Таки чином, належним чином дослідивши і оцінивши зібрані у провадженні докази, у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення і правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.125 КК України.

Вважати цей висновок неправильним, як про це зазначено в апеляційній скарзі, підстав не вбачається.

Доводи обвинуваченого про не встановлення судом мотиву та мети вчинення кримінального правопорушення є необґрунтованими, оскільки відповідно до встановлених судом обставин, обвинувачений діяв з мотивів тривалих неприязних відносин та з метою завдання потерпілій тілесних ушкоджень.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які могли б вплинути на правильність висновків суду і були б підставою для скасування вироку, також не встановлено.

За таких обставин, підстав для скасування чи зміни вироку суду за доводами апеляційної скарги обвинуваченого, не вбачається.

Разом з цим, 25 листопада 2021 року від захисника ОСОБА_16 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Згідно п.1 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку і до набрання вироком законної сили минуло два роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе ніж обмеження волі.

За змістом цих вимог закону слідує, що суд за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК України, та за згодою підозрюваного, обвинуваченого ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого, підсудного від кримінальної відповідальності.

Згідно ч.2 ст.12 КК України передбачене ч.1 ст.125 КК України кримінальне правопорушення відноситься до кримінальних проступків, за який передбачено покарання менш суворе ніж обмеження волі і було вчинено ОСОБА_9 12 вересня 2019 року.

Таким чином, передбачений п.1 ч.1 ст.49 КК України дворічний строк давності з дня вчинення кримінального проступку станом на 30 листопада 2021 року - закінчився.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_9 не заперечував проти звільнення його від кримінальної відповідальності за вищевказаних підстав та закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності.

Згідно ч.1 ст.417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Клопотання захисника ОСОБА_16 задовольнити.

Вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 08 лютого 2021 року щодо ОСОБА_9 скасувати.

Звільнити ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності, на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України - у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: