Дата документу 20.01.2022 Справа № 335/2105/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/376/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/2105/18Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.345 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 04 лютого 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, проживаючого у АДРЕСА_1 , ,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИЛА
Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_8 23 грудня 2017 року приблизно о 05 годині 45 хвилин, знаходячись біля нічного клуба «Орбіта», розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул.Лермонтова, буд.9, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, проявляючи неповагу до працівників Національної поліції України, вступив у конфлікт з інспектором роти №2 батальйону №1 Управління патрульної поліції в м.Запоріжжі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України рядовим поліції ОСОБА_9 , який перебував на службі по охороні громадського порядку та знаходився у форменому одязі. В ході конфлікту обвинувачений, усвідомлюючи, що ОСОБА_9 є працівником правоохоронного органу та виконує свої службові обов`язки, маючи умисел на заподіяння останньому тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_9 кулаком лівої руки один удар у праве око, внаслідок чого ОСОБА_9 впав на землю, чим спричинив останньому легкі тілесні ушкодження. Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень, ОСОБА_8 не даючи ОСОБА_9 можливості підвестись з землі, сів на останнього зверху та наніс один удар кулаком лівої руки в область щелепи потерпілого, чим спричинив останньому садно в ділянці верхньої губи ліворуч, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_8 прокурором були кваліфіковані за ч.2 ст.345 КК, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК та призначити йому покарання у вигляді 2 років обмеження волі. Свої вимоги мотивував тим, що судом не надано належної оцінки доказам сторони обвинувачення, зокрема показанням потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які є переконливими у своїй сукупності, допустимими, достатніми та взаємозв`язаними. Відсутність відеозапису з портативного відеореєстратора поліцейських не здатна спростувати правдивість показань зазначених вище осіб, які узгоджуються між собою та у своїй сукупності підтверджують вину ОСОБА_8 . Висновок суду про те, що свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 мають неприязні з обвинуваченим стосунки та зацікавлені у справі є помилковим, оскільки останні були безпосередніми очевидцями кримінального правопорушення і, даючи показання в суді, вони були попереджені про кримінальну відповідальність. Крім того, суд формально підійшов до показів свідка ОСОБА_11 , який був очевидцем певного фрагменту подій. Також покази даного свідка у вироку викладені неправильно, а висновку суду щодо зацікавленості свідка ОСОБА_11 в даному провадженні є безпідставним. Також суд, фактично констатуючи факт спричинення ОСОБА_8 ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, а також усвідомлення останнім своїх дій, помилково прийшов до висновку про відсутність у обвинуваченого умислу на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків. Судом не повною мірою наведено мотиви, на підставі яких визнано неналежними письмові докази: протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 23.12.2017, протокол огляду місця події від 23.12.2017, висновки експерта №3038 від 10.01.2018, №3039д від 10.01.2018, №86-87/к від 20.02.2018, протокол слідчого експерименту за участю потерпілого від 19.02.2018. Крім цього, суд в порушення вимог п.п.11, 12 ст.290 КПК прийняв показання свідка ОСОБА_14 , а також порушив таємницю наради суддів, оскільки до виходу з нарадчої кімнати суддя ОСОБА_1 розглянула 2 клопотання про тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальному провадженні №0000518, розгляд яких призначався на 04.02.2020 на 08.15 год. та 08.30 год.

Також прокурор просив в порядку ч.3 ст.404 КПК повторно допитати потерпілого та свідків, а також дослідити письмові докази.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого, який просив вирок суду залишити без змін, та захисника, яка вважала за необхідне призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.370 КПК як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Як зазначено у ст.374 КПК у мотивувальній частині виправдувального вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом доведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, із яких суд відкидає докази обвинувачення.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК, яке кваліфікується як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Під час судового розгляду обвинувачений не заперечував факт нанесення працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень та вказував на спонтанність та ситуативність таких дій як реакцію на завданий йому працівником поліції удар.

Разом із тим, районний суд, аналізуючи дії ОСОБА_8 в контексті пред`явленого обвинувачення, врахував зазначені обставини та послався на них як на підставу для виправдання ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину.

Виходячи із змісту положень Кримінального кодексу України, спричинення тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу є кримінально караним діянням.

Основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ст.345 КК, є нормальна діяльність правоохоронних органів, їх авторитет, а додатковим об`єктом - психічна недоторканність працівників правоохоронних органів або їх близьких родичів, їх здоров`я.

Об`єктивна сторона злочину може бути виражена у: погрозі (ч.1 ст.345); заподіянні побоїв, а також тілесних ушкоджень - легких, середньої тяжкості (ч.2 ст.345) або тяжких (ч.3 ст.345).

Злочин вважається закінченим з моменту висловлення погрози (ч.1 ст.345), заподіяння побоїв чи тілесних ушкоджень (частини 2 або 3 ст.345).

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності можливе лише за певних умов, визначених законом, наприклад при необхідній обороні.

Згідно з ч.1 ст.36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Дії, вчинені у стані необхідної оборони, якщо при цьому не було перевищено її межі, вважаються правомірними і не можуть бути підставою для притягнення особи до кримінальної відповідальності.

При цьому, для того щоб визначити чи перебувала особа в стані необхідної оборони, тобто, яка захищалася від суспільно небезпечного посягання, потрібно встановити неправомірність дій іншої особи, яка посягає.

Разом із тим, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, працівник поліції ОСОБА_9 , свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 факт незаконності дій по відношенню до ОСОБА_8 заперечували, будь-які службові перевірки чи перевірки в рамках кримінального провадження щодо них не проводились.

У вироку суду також відсутня констатація факту про те, що обвинувачений за встановлених судом обставин перебував у стані необхідної оборони. Тому висновки суду про те, що ситуативне і спонтанне спричинення ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу виникло через завдання йому останнім першим удару, що і стало підставою для ухвалення виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 , є такими, що прямо суперечать вимогам кримінального закону.

За наведених обставин вирок суду не відповідає вимогам ст.ст.370, 373 КПК у зв`язку з чим він підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, оскільки допущені судом порушення не можуть бути усунені під час апеляційного розгляду.

Під час нового розгляду необхідно врахувати все наведене в даній ухвалі, дати належну оцінку зібраним у кримінальному провадженні доказам і постановити законне, обґрунтоване рішення виклавши його у належно мотивованому процесуальному документі згідно з вимогами закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 04 лютого 2020 року щодо ОСОБА_8 в цій справі скасувати.

Призначити новий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4