Провадження №: 1-кс/755/244/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" січня 2022 р. слідча суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000606 від 09 липня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України,
в с т а н о в и л а :
прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_4 звернувся до слідчої судді з клопотанням про накладення арешту на корпоративні права, що належать ОСОБА_5 у вигляді частки у статутному капталі ТОВ «УкрбудДевелопмент», ідентифікаційний код 32920218, розміром 35 230 000 грн 00 к., що становить 100 % корпоративних прав.
Клопотання мотивовано тим, що службові особи групи компаній «УкрБуд» з метою заволодіння чужим майном шляхом зловживання своїм службовим становищем створили низку суб`єктів господарювання для проведення будівельно-монтажних робіт на території міста Києва для чого залучили кошти інвесторів під виглядом реалізації об`єктів нерухомості, щодо яких контролюючими органами були прийняті рішення про заборону будівництва.
Так, групою компаній «УкрБуд» для отримання коштів інвесторів створено фонд фінансування будівництва ТОВ «ФК «Житло-Капітал» та низку пов`язаних з ним підприємств, зокрема ТОВ «КТК-Груп», ТОВ «ФК «Укрпереказ», ТОВ «Каса Народної допомоги», ТОВ «ФК «Нерухомість-Інвест», які акумулювали кошти інвесторів на своїх розрахункових рахунках.
При цьому, частину накопичених, переліченими товариствами, коштів у 2016-2020 роках було виведено під виглядом оплати за договорами цивільно-правового характеру та надання фінансової допомоги на пов`язаних фізичних осіб.
Девелоперами та забудовниками проектів були ТОВ «УкрбудДевелопмент», ТОВ «Спецбуд-плюс», ТОВ «Інвестиційна компанія «Укрбудінвест» та ТОВ «Північно-український будівельний альянс».
Відповідно до розробленої схеми ТОВ «УкрбудДевелопмент», з метою легалізації нежитлових приміщень, придбаних за рахунок коштів отриманих злочинним шляхом, виступаючи іпотекодавцем, 19 лютого 2020 року уклало договір іпотеки №34 з іпотекодержателем ТОВ «Фінансова компанія Арагон», предметом якого було часткове виконання вимог Іпотекодержателя заКредитним договором №КЛ/14/5-34 від 24 лютого 2014 року (укладеним між ПАТ «ТЕРРА БАНК» та ТОВ «АН ТРАЄКТОРІЯ»), а саме погашення заборгованості у сумі 74 000 000 грн.
Після чого, 29 вересня 2020 року на підставі договору про відступлення права вимоги, іпотекодержателя ТОВ «Фінансова компанія Арагон» змінено на іпотекодержателя ТОВ Фінансова компанія «Віртуоз».
В той же день, 29 вересня 2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Віртуоз» уклало договір купівлі-продажу нежитлових приміщень №887 з ТОВ «Кілментон», яке також являється підконтрольним організаторам злочинної схеми, у результаті чого за останнім товариством зареєстровано право власності на приміщення, які фактично належали ТОВ «УкрбудДевелопмент».
Крім того, згідно інформації інтернет ресурсу https://clarity-ргоject.info/, в червні 2020 року змінився розмір внесків засновників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , який складав по 17 615 000.00 грн.
В подальшому, а саме 12 липня 2021 року новим та єдиним засновником ТОВ «УкрбудДевелопмент» зі статутним капіталом 35 230 000,00 грн став ОСОБА_5 .
Вказане може свідчити, що службові особи групи компаній «УкрБуд» в подальшому можуть змінювати засновників компанії з метою ухилення від відповідальності.
Крім того, згідно рішення Господарського суду м. Києва від 14 липня 2021 року у справі № 910/10120/213 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Арагон" про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуддевелопмент" залишено без розгляду.
Таким чином вбачається, що ТОВ «УкрбудДевелопмент», яке залучалось до вчинення кримінальних правопорушень та його майно ймовірно здобуте внаслідок вчинення злочинів намагаються приховати.
Постановою прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва від 20 січня 2021 рокукорпоративні права, що належать ОСОБА_5 у вигляді частки у статутному капталі ТОВ «УкрбудДевелопмент», ідентифікаційний код 32920218, розміром 35 230 000 грн 00 к., що становить 100 % корпоративних прав визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.
За вказаним фактом було розпочато кримінальне провадження № 0000606 від 09 липня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, про що внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва підтримав клопотання у повному обсязі з підстав, наведених у ньому.
Враховуючи те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, не було тимчасово вилучене, крім того, прокурором зазначаються ризики того, що з майном, яке є предметом вчинення кримінального правопорушення можуть вчинятися дії з його подальшого відчуження третім особам, з метою забезпечення арешту майна, тому розгляд клопотання в силу ч. 2 ст. 172 КПК України можливо здійснити без повідомлення власника майна.
Слідча суддя, ознайомившись з клопотанням, дослідивши матеріали, якими обґрунтовується клопотання, заслухавши прокурора, дійшла такого висновку.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.
У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Як вбачається з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Ст. 98 КПК України визначеною, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
При цьому, ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Однак зазначених вимог закону прокурор, який вніс клопотання про арешт майна, не дотримався з огляду на наступне.
Вимоги ч. 3 ст. 110 КПК України вимагають від слідчого, дізнавача, прокурора наведення у постанові не законодавчо визначених у ст. 98 КПК ознак віднесення майна до речових доказів, а конкретних ознак їх злочинного походження, встановленого розслідуванням кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України та їх переліку, що відповідає вимогам ст. 98 КПК.

Разом з тим у постанові про визнання речовими доказами корпоративних прав, що належать ОСОБА_5 у вигляді частки у статутному капталі ТОВ «УкрбудДевелопмент», ідентифікаційний код 32920218, розміром 35 230 000 грн 00 к., що становить 100 % корпоративних правне вказано сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що корпоративні права мають ознаки, наведені у ст. 98 КПК і є доказом розслідуваного злочину за ч. 3 ст. 191 КК України.

Хоча в клопотанні про арешт майна формально, без належного обґрунтування зазначається, що корпоративні права, що належать ОСОБА_5 у вигляді частки у статутному капталі ТОВ «УкрбудДевелопмент» мають значення речових доказів у кримінальному провадженні.

Крім того, прокурор не довів те, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права і свободи власника майна, про які йдеться у клопотанні.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.
Аналогічні гарантії захисту права власності містяться у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, згідно якого ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).
У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. The United Kingdom), п. 50, Series A № 98).
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Взявши до уваги вищевикладене, кваліфікацію кримінального правопорушення за фактом вчинення яких розслідується кримінальне провадження, та в межах якого подано дане клопотання, слідча суддя приходить до висновку, що клопотання прокурора є необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. 98, 100, 110, 131-132, 170-173, 309, 372, 392, 532 КПК України, слідча суддя
п о с т а н о в и л а :
у задоволенні клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000606 від 09 липня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України відмовити.
Визначити час проголошення повного тексту ухвали 15 год 00 хв 28 січня 2022 року.
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з моменту її оголошення.
Слідча суддя: ОСОБА_1