ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1090/20 Номер провадження 11-кп/814/237/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:ч.1 ст.296 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Миргородського міськрайонного суд Полтавської області від 15 вересня 2021 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком суду,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миргород Полтавської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, на утриманні малолітня дитина, непрацюючого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимий,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 5861 грн 08 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 17000 грн на відшкодування моральної шкоди завданої злочином, 44000 грн витрати за надання правової допомоги: всього 66861 (шістдесят шість тисяч вісімсот шістдесят одну) грн 08 коп.

Цивільний позов прокурора задоволено та стягнуто з ОСОБА_10 на користь Фінансового управління Миргородської районної державної адміністрації 3487 (три тисячі чотириста вісімдесят сім) грн 14 коп. витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

За вироком суду 18 квітня 2020 приблизно о 15.30 год, ОСОБА_10 перебуваючи на дитячому майданчику, що розташований на прилеглій території багатоквартирного житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_3 , з метою вчинення хуліганських дій, відкрито, безпричинно, нехтуючи встановленими та прийнятими правилами поведінки і нормами моралі, поводячи себе нахабно та зухвало, виявляючи свою перевагу над потерпілим, почав провокувати ОСОБА_7 на конфлікт, висловлюючись, що останній зобов`язаний як таксист, довезти його в визначене ним місце, навіть за умови відсутності грошей на оплату поїздки, діючи із прямим умислом, грубо порушуючи громадський порядок, криком та в грубій формі почав висловлюватись на адресу ОСОБА_7 , ображаючи його нецензурними словами, тим самим показувати зневагу до останнього. Після чого, схопивши руками за одяг ОСОБА_7 розпочав тягати його та завдавати хаотичні удари обома руками, стиснутими в кулаки, в область тулуба і голови потерпілого. В результаті одного з ударів правою рукою, стиснутою в кулак, в область перенісся, потерпілий втратив рівновагу та впав спиною на землю, а ОСОБА_10 , продовжив тягати його за одяг та завдавати хаотичні удари.

У результаті неправомірних дій ОСОБА_10 потерпілий ОСОБА_7 отримав легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку; синців, що розташовані: в лобній ділянці справа, навколо правого ока, на задній поверхні правого плечового суглобу, на задній поверхні середньої третини лівого плеча; саден що розташовані: в лобній ділянці справа (на фоні синця), біля зовнішнього кута правого ока.

Своїми діями ОСОБА_10 грубо порушив громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок та ОСОБА_10 визнати невинуватим у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України.

Зазначає, що докази на підтвердження провокування ОСОБА_10 конфлікту з ОСОБА_7 відсутні. Натомість всі допитані в судовому засіданні свідки, що перебували поблизу місця події, зокрема, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 зазначали, що не чули нецензурної лайки від обвинуваченого.

Вказує на те, що конфлікт спровоковано ОСОБА_7 , який проявляв грубість та нецензурно висловлювався на адресу ОСОБА_10 та його товариша, внаслідок чого ОСОБА_10 наніс декілька ударів ОСОБА_7 .

Додає, що свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_13 підтвердили, що ОСОБА_7 щось казав обвинуваченому.

Також вказує на невідповідність фактичним обставинам справи факт фотографування ОСОБА_10 потерпілого, оскільки з показань допитаних учасників справи та фото, наявних в матеріалах справи, саме ОСОБА_7 сфотографував ОСОБА_10 . Суперечить обставинам справи і висновок суду щодо перебування у дворі будинку людей і дітей, з огляду на показання свідків.

Просить критично віднестись до показань ОСОБА_16 , оскільки він вказує на неконкретизованих осіб, та, відповідно до показань його сина, що був разом із батьком та допомагав йому ремонтувати авто, нічого не чув і не бачив, лише в метрах 600 бачив якихось хлопців. Додає, що з огляду на показання сина, свідка ОСОБА_17 , останній бачив компанію з трьох хлопців, серед яких ОСОБА_10 не було.

Зазначає, що висновок суду про те, що винуватість ОСОБА_10 у хуліганстві підтверджується показаннями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , не відповідають обставинам справи, оскільки вони підтверджують винуватість ОСОБА_10 у нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , а не хуліганських діях.

Звертає увагу, що висновки експерта №264 та №134 лише частково можуть підтвердити винуватість ОСОБА_10 , і вказують на перебільшення потерпілим та свідком ОСОБА_18 у наданих показаннях кількість та характер ударів, нанесених обвинуваченим.

Також вказує на те, що висновок суду про продовження ОСОБА_10 наносити тілесні ушкодження потерпілому є помилковим, оскільки у той момент ОСОБА_19 так само впав, після чого конфлікт з потерпілим продовжувався до тих пір, поки обвинувачений його самостійно закінчив.

Вказує на відсутність обставини, що обтяжує покарання, а саме, нанесення тілесних ушкоджень особі похилого віку, що є інвалідом, оскільки такі ознаки ОСОБА_7 є неочевидними, та обвинувачений не міг знати про їх існування.

Зазначає, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_10 як хуліганства не ґрунтується на правильному застосуванні закону про кримінальну відповідальність, оскільки, умислу на порушення громадського порядку обвинувачений не мав і громадський порядок не порушував, нецензурною лайкою не висловлювався. Так, дії ОСОБА_10 направлені на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 були викликані раптово виниклою неприязню у ОСОБА_10 до ОСОБА_7 через нецензурну образу з боку останнього на адресу обвинуваченого. Отже, обвинувачений бажав спричинити тілесні ушкодження потерпілому, щоб провчити за грубість, а не протиставити себе оточуючим взагалі, показати свою зверхність, неповагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Тим більше, що оточуючих, як таких, не було.

Також вказує на те, що конфлікт тривав 2-4 хвилини, майно пошкоджено не було, як і зриву масового заходу, порушення нічного відпочинку людей, тимчасового припинення нормальної діяльності підприємства, установи, організації чи громадського транспорту, а нанесені легкі тілесні ушкодження потерпілому були зумовлені саме особистим мотивом обвинуваченого, викликаним грубими виразами потерпілого на його адресу.

Крім того, апелянт не погоджується та вважає необгрунтованим стягненням судом 5861 грн матеріальної шкоди, оскільки відсутні дані на підтвердження того, що усе лікування, пройдене ОСОБА_7 , було зумовлено саме отриманими ним травмами під час конфлікту.

Щодо моральної шкоди зазначає, що потерпілий жодним чином не довів її спричинення, а щодо витрат на правову допомогу зазначає, що така сума також не є належним чином підтвердженою та стягнута безпідставно.

На апеляційну скаргу захисника потерпілий ОСОБА_7 подав заперечення, у яких просить вирок залишити без змін.

Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не відповідають дійсності та встановленим судом обставинам. Зокрема, вказує, що свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 підтвердили, що обвинувачений кричав та висловлювався нецензурною лайкою. До того ж свідок ОСОБА_20 стверджувала обставини нанесення обвинуваченим потерпілому ударів після його падіння.

Вказав, що різниця у віці між ними очевидна, помітна під час візуального огляду.

Заперечує щодо доводів сторони захисту про відсутність хуліганських дій.

Також вважає безпідставними вимоги про зменшення розміру стягнутих з обвинуваченого сум.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника та обвинуваченого на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги прокурора, думку потерпілого та його представника, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи захисника про те, що в діях ОСОБА_10 відсутній склад правопорушення, передбачений ч.1 ст. 296 КК України та його дії необхідно було кваліфікувати за ознаками кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи, є безпідставними.

Статтею 296 КК України встановлено кримінальну відповідальність за хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Суб`єктивна сторона хуліганства характеризується умисною виною і мотивом явної неповаги до суспільства. Неповага до суспільства - це прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Вказана неповага має бути явною. Це означає, що неповага до суспільства є очевидною, безсумнівною як для хулігана, так і для очевидців його дій.
Хуліганство відрізняється від інших злочинів спрямованістю умислу, мотивами, цілями винного та обставинами вчинення ним кримінально караних дій.
При цьому грубе порушення громадського порядку передбачає недотримання встановлених правил поведінки у громадських місцях. Оцінювати порушення як грубе слід з урахуванням кількості його учасників, території, на якій мало місце порушення, кількості потерпілих, тривалості порушення тощо.
Здебільшого такі дії позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою винятковість, протиставити себе іншим чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і встановлених у суспільстві правил поведінки.
Наявність особистих неприязних стосунків між особами само по собі ще не свідчить про відсутність хуліганського мотиву в діях обвинуваченої особи, адже для визначення мотиву злочинних дій потрібно враховувати їх характер та спосіб вчинення, причини, що спонукали особу вчинити певні дії, поведінку обвинуваченого та потерпілого до і під час події.
Відповідно до показань обвинуваченого, сам факт перебування на місці події, наявність конфлікту з ОСОБА_7 , а також спричинення йому тілесних ушкоджень, ОСОБА_10 не оспорює, проте він стверджував, що не мав умислу на порушення громадського порядку.

Такі показання є неспроможними та спростовуються дослідженими судом першої інстанції матеріалами провадження.

Відповідно до показань потерпілого ОСОБА_7 18.04.2020 приблизно о 15.30 год., коли він вийшов з будинку АДРЕСА_3 , де він проживає, та сів у автомобіль, до нього підійшов ОСОБА_15 та попросив, як водія таксі, відвести його та ОСОБА_10 в центр міста. Після того як ОСОБА_7 , вийшовши з автомобіля, відмовив у наданні послуг, до нього підбіг ОСОБА_10 та почав завдавати ударів. При цьому обвинувачений висловлювався грубо, виражався на його адресу нецензурною лайкою. Коли потерпілий впав від удару, ОСОБА_10 продовжив наносити йому удари.

Такі показання потерпілого повністю узгоджуються з покарання свідка ОСОБА_20 , яка в цей час перебувала на балконі квартири будинку та підтвердила, що саме ОСОБА_10 схопив потерпілого за одяг та почав наносити удари, а також продовжив завдавати удари ОСОБА_7 після його падіння. Дані дії супроводжувалися криками.

Фактично вказані події підтвердив і свідок ОСОБА_15 , який зазначив, що він підійшов до ОСОБА_7 і попросив його з ОСОБА_10 відвезти в центр міста. А після того, як потерпілий відмовив, до ОСОБА_7 підійшов ОСОБА_10 та між ними виникла сварка, з нецензурною лайкою.

Гучні крики чули також свідок ОСОБА_16 , який перебував неподалік та прийшов на місце події, де побачив ОСОБА_7 з ознаками побиття, а також свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Факт того, що саме він підійшов до потерпілого та те, що він завдавав удари з метою захисту товариша, не заперечує і сам обвинувачений.

Проте, крім показань ОСОБА_10 та його товариша ОСОБА_15 , будь-який доказів того, що потерпілий якимись діями чи словами ображав ОСОБА_15 суду не надано, а свідок ОСОБА_20 бачила лише як ОСОБА_15 розмовляв з ОСОБА_7 , але самої розмови не чула. Сварка та крики були між потерпілим і обвинуваченим.

Наявність тілесних ушкоджень у потерпілого підтверджується висновками судово-медичних експертиз № 134 від 18.05.2020, № 164 та № 165 від 20.05.2020.

Вказана подія відбувалася біля прилеглої до будинку АДРЕСА_3 території, отже в громадському місці.

Тобто судом встановлено, що саме ОСОБА_10 підійшов до потерпілого, в присутності сторонніх осіб схопив його за одяг і спричинив тілесні ушкодження в людному місці, і дані дії супроводжувалися криками та проханнями потерпілого про допомогу, тим самим умисно грубо порушив громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжувалось особливою зухвалістю. Такі дії ОСОБА_10 охоплюються саме диспозицією ст. 296 КК України.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість.
З огляду на вказане висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України, є правильним та ґрунтується на належних і допустимих доказах, що були безпосередньо досліджені судом першої інстанції та отримали належну оцінку.

При призначенні покарання суд першої інстанції виконав вимоги закону, передбачені ст.ст. 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінального правопорушення відповідно до ст. 12 КК України; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, сімейний стан, наявність на утриманні малолітньої дитини, позитивну характеристику.

Інших обставин, які б давали підстави для пом`якшення покарання, учасниками провадження не зазначено та колегією суддів під час перегляду вироку суду не встановлено.

Таким чином, призначене ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст. 296 КК України відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Щодо доводів захисника про те, що потерпілий не довів суму завданої шкоди необхідно зазначити таке.

Згідно з положеннями частини 2 статті 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди має містити докази на підтвердження заявлених сум спричиненої шкоди.

Стягуючи з обвинуваченого на користь потерпілого матеріальну шкоду в сумі 5861,08 грн, суд ретельно перевірив факт перебування ОСОБА_7 на стаціонарному лікуванні з 18.04.2020 до 27.04.2020, а також докази, надані потерпілим на підтвердження матеріальної шкоди.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Не знайшли свого підтвердження і доводи апеляційної скарги про відсутність моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 23 ч. 2, ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню, якщо шкода заподіяна знівеченням або ушкодженням здоров`я. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала внаслідок знівечення або пошкодження здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, його майнового стану, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Встановивши доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненому злочині, суд першої інстанції, задовольнив позовні вимоги потерпілого щодо стягнення моральної шкоди та стягнув з обвинуваченого завдану злочинними діями моральну шкоду, розмір якої визначив у сумі 17000 грн.
При цьому, судом було враховано характер злочину, тяжкість тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, тривалість лікування, глибину фізичних та моральних страждань потерпілого, тимчасову непрацездатність, вимушені зміни, які порушили звичний спосіб життя. Окрім того, суд першої інстанції, визначаючи розмір завданої потерпілому моральної шкоди, врахував і ступінь вини обвинуваченого, те, що у зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень потерпілий переніс фізичний біль, а також і ту обставину, що ОСОБА_10 не розкаявся та перед потерпілим не вибачився. Погоджується з такими висновками і колегія суддів.
Разом з цим, стягнута з обвинуваченого на користь потерпілого сума витрат за надання правової допомоги є завищеною.
Вирішуючи питання щодо процесуальних витрат, суд має чітко дотримуватись вимог глави 8 КПК України, яка регламентує поняття процесуальних витрат у кримінальному процесі, їх види та порядок відшкодування.

Положеннями ч. 1 ст. 124 КПК України установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

До таких витрат відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг, складений процесуальний документ, вчинення процесуальної дії чи ознайомлення із процесуальними документами тощо.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.48 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.01.2014 р. "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що між потерпілим ОСОБА_7 та адвокатом ОСОБА_23 , а в подальшому і з адвокатом ОСОБА_24 укладено договір про надання правової допомоги, на що вказують відповідні договори та ордери.
Відповідно до договору про надання правової допомоги від 19.04.2020 та від 06.08.2020 та акту здавання-приймання виконаної роботи від 18.06.2021, загальна вартість правової допомоги визначено в сумі 44000 грн.

Разом з тим, на підставі приписів статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" вбачається, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У даній справі заявлений розмір витрат на правову допомогу адвокатів в суді є надмірним та не відповідає обсягу наданих послуг адвокатами та складності справи, а також фактично витраченому часу, критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення стягнутої з обвинуваченого на користь потерпілого суми витрат на правову допомогу.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а вирок суду в частині стягнення витрат на правову допомогу - зміні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Миргородського міськрайонного суд Полтавської області від 15 вересня 2021 року змінити в частині вирішення цивільного позову.

Зменшити суму витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 20000 грн витрат на правову допомогу.

В іншій частині вирок Миргородського міськрайонного суд Полтавської області від 15 вересня 2021 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4