Номер провадження 11-кп/816/155/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
Іменем України

26 січня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянула у порядку письмового апеляційного провадження кримінальне провадження № 592/12874/20 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.01.2021,

установила:

В поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, оскільки застосоване відносно нього покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить вимогам ст. 28 Конституції України та порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також просить застосувати відносно нього судову практику ЄСПЛ висвітлену у справі «Пєтухов проти України (№ 2)» (Заява № 41216/13). Зазначає, що суддя позбав його права на участь у судових дебатах та виступу з останнім словом.

16.11.2020 до Ковпаківського районного суду м. Суми надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 , в якому він просив визнати призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що суперечить як національному законодавству так і міжнародному, зокрема, Конституції України та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.01.2021 у задоволенні клопотання засудженому ОСОБА_7 було відмовлено. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що ухвалою цього ж суду від 20.07.2020 засудженому ОСОБА_7 вже було відмовлено у задоволенні аналогічного клопотання. Крім цього, суд дійшов висновку, що вирішення питання щодо призначеного покарання під час виконання вироку в порядку ст. 537, 539 КПК не відноситься до компетенції місцевого загального суду.

Приймаючи до уваги те, що учасники судового провадження звернулися із письмовими заявами про здійснення розгляду апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 у їх відсутність, то колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд в порядку письмового провадження, керуючись ст. 406 КПК.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Захищене ст. 6 Конвенції право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Провідною ідеєю цього принципу у кримінальному провадженні є паритетність сторін обвинувачення і захисту, які самостійно відстоюють їхні правові позиції у формі судового спору шляхом реалізації наданих законом процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ в справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу, що означає надання кожній стороні можливості ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них.

У національному законодавстві наведене знаходить своє відображення у ст. 7 КПК, відповідно до якої, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема відноситься змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК).

Твердження засудженого ОСОБА_7 про допущення місцевим судом під час розгляду його клопотання істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку із не проведенням судових дебатів, заслуговують на увагу.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, засуджений ОСОБА_7 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з клопотанням в порядку виконання судових рішень, передбаченому розділом VIII КПК.

Положеннями ч. 3, 5 ст. 539 КПК встановлено, що клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, розглядається протягом 10 днів з дня його надходження до суду суддею одноособово згідно з правилами судового розгляду, передбаченими ст. 318-380 КПК, з урахуванням положень цього розділу. У судове засідання викликаються засуджений, його захисник, законний представник, прокурор. Про час та місце розгляду клопотання (подання) повідомляються орган або установа виконання покарань, що відає виконанням покарання або здійснює контроль за поведінкою засудженого; лікарська комісія, що дала висновок стосовно питань застосування до засудженого примусового лікування або його припинення, у випадку розгляду відповідних питань; спостережна комісія, служба у справах дітей, якщо розглядається погоджене з ними клопотання; цивільний позивач і цивільний відповідач, якщо питання стосується виконання вироку в частині цивільного позову, інші особи у разі необхідності. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання (подання), не перешкоджає проведенню судового розгляду, крім випадків, коли їх участь визнана судом обов`язковою або особа повідомила про поважні причини неприбуття.

Згідно ч. 3 ст. 363 КПК за відсутності клопотань або після вирішення клопотань, якщо вони були подані, суд постановляє ухвалу про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами і переходить до судових дебатів, порядок проведення яких регламентовано положеннями ст. 364 КПК.

За змістом кримінального процесуального закону судові дебати це важлива частина судового розгляду, коли учасники судового провадження виступають із промовами, в яких оцінюють обставини, установлені під час провадження, та досліджені докази, обґрунтовуючи свої висновки з питань, що підлягають вирішенню судом при постановленні судового рішення, з метою схиляння суду до прийняття позиції промовця. Під час судових дебатів найбільшою мірою проявляється така загальна засада кримінального провадження, як змагальність сторін у доведенні перед судом переконливості їхніх правових позицій, що, у свою чергу, сприяє всебічному, повному та неупередженому дослідженню всіх обставин провадження та постановленню законного й обґрунтованого судового рішення.

З технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове засідання у суді першої інстанції, яке відбулося 14.01.2021 (а. к. п. 28), убачається, що суддя, запитавши у засудженого, за яким вироком він відбуває покарання, чи звертався з аналогічним клопотанням до суду та чи оскаржував його в апеляційному порядку, з`ясувавши в учасників провадження чи підтримують вони подане ОСОБА_7 клопотання, прийняв рішення про необхідність видалення до нарадчої кімнати, пропустивши таку важливу частину судового розгляду як судові дебати, чим, на думку колегії суддів, допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому в цій частині доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 підлягають задоволенню.

Разом з цим, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи засудженого щодо позбавлення його права на останнє слово, оскільки дана стадія стосується процедури розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, і з урахуванням питань, які вирішуються судом вже під час виконання вироку, не є обов`язковою.

Допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення, що відповідно вимог п. 3 ч. 1 ст. 409, п. 4 ч. 1 ст. 407 КПК є підставою для скасування такого рішення та ухвалення нового.

Що стосується доводів апеляційної скарги засудженого з приводу незаконності призначення йому покарання у довічного позбавлення волі, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

ОСОБА_7 був засуджений за вироком Апеляційного суду Сумської області від 15.12.2004 за п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 357 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 22.03.2005 зазначений вирок Апеляційного суду Сумської області від 15.12.2004 відносно ОСОБА_7 був залишений без змін.

Відповідно ч. 1 ст. 51 КК, до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань, зокрема: п. 11) позбавлення волі на певний строк; п. 12) довічне позбавлення волі. Кримінальний закон розкриває зміст цих покарань в різних його статтях (ст. 63 і 64 КПК) і виокремлює правила щодо їх призначення, що і вказує на те, що довічне позбавлення волі не є законодавчо визнаним різновидом такого виду покарання як позбавлення волі, а навпаки, є окремим видом, який має свій спеціальний порядок та умови його відбування.

Посилання засудженого на порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні ЄСПЛ від 12.03.2019 у справі «Пєтухов проти України» (Petukhov v. Ukraine), заява № 41216/13) в частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі носять абстрактний характер і не грунтується на засадах національного законодавства, тому колегія суддів вважає їх необгрунтованими.

Зокрема, у своєму рішенні ЄСПЛ зазначив, що сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст. 3 Конвенції. Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Характер встановленого за ст. 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.

Тобто, рішенням ЄСПЛ зобов`язано державу впровадити реформу системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі, та не встановлено будь-яких обов`язків держави щодо заміни покарання засудженим до довічного позбавлення волі. При цьому колегія суддів враховує, що національним законодавством України на теперішній час не передбачено будь-якого іншого способу вирішення порушеного засудженим питання, крім заміни засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років актом про помилування (ст. 87 КК).

Аналогічну правову позицію висловила і Велика Палата Верховного Суду 08.07.2020 (далі ВП ВС), яка розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за заявою засудженого ОСОБА_8 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 (заява № 41216/13) у справі «Пєтухов проти України № 2» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції через відсутність належної медичної допомоги, доступної заявнику, під час тримання його під вартою, а також у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити.

ВП ВС зазначила, що встановлені порушення Конвенції щодо ОСОБА_8 полягають у тому, що в Україні немає будь-яких законодавчих норм щодо забезпечення паліативного лікування засуджених в установах виконання покарань, а також законодавчих підстав пенологічного характеру, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду призначеного покарання.

Враховуючи національне законодавство та судову практику ЄСПЛ, ВП ВС дійшла аких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції.

Також ВП ВС зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Крім того, рішенням Другого сенату Конституційного Суду України (далі КСУ) від 16.09.2021 у справі № 6-р(ІІ)/2021 по справі № 3-349/2018(4800/18, 1328/19, 3621/19, 6/20) було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст. 81, 82 КК у відповідність до Конституції України та цього Рішення. При цьому орган конституційної юрисдикції саме покарання у виді довічного позбавлення волі не визнав таким, що суперечить нормам Конституції України.

Таким чином, ЄСПЛ, КСУ та ВП ВС констатували певну законодавчу прогалину в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції, але вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судами.

Після скасування судового рішення колегія суддів вважає за необхідне ухвалити нове рішення, яким відмовити засудженому ОСОБА_7 в задоволенні його клопотання, задовольнивши таким чином частково його апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.01.2021 відносно ОСОБА_9 скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про визнання призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що не відповідає ст. 28 Конституції України і порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4