ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1606/21 Справа № 202/7031/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 вересня 2021 року про скасування повідомлення про підозру
ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Луганську, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ,
за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 362, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 365-2, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, у кримінальному провадженні № 0000500, відомості у якому внесені до ЄРДР 21.03.2019,
за участю:
секретаря судового засідання: ОСОБА_7 ,
прокурора ОСОБА_5
захисника адвоката ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2021 року скаргу адвоката ОСОБА_9 , яка подана в інтересах ОСОБА_6 на повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 362, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 365-2, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, задоволено, та скасовано повідомлення про підозру ОСОБА_6 , яке було здійснено 8 грудня 2020 року слідчим СВ Індустріального РВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_10 у кримінальному провадженні № 0000500, відомості у якому внесені до ЄРДР 21.03.2019.
Слідчий суддя, за наслідками розгляду скарги захисника ОСОБА_9 , оцінюючи виконання слідчим вимог ст. 278 КПК України, з урахуванням ст. 135 КПК України, дійшов висновку, що ОСОБА_6 , хоча й була взята у травні 2016 року на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2 , проте вона не є власником чи законним володільцем цього житла, не має права користування ним, її зареєстроване місце проживання знаходиться в місті Луганську, тобто на тимчасово непідконтрольній території України.
При цьому, слідчий суддя вказав, що житловий будинок АДРЕСА_2 не є місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , що підтверджується протоколами допиту свідків та протоколом огляду, складеним самим же слідчим, та ОСОБА_6 не належить до територіальної громади (мешканців) цього села, Валуйською сільською радою не надаються послуги, пов`язані з експлуатацією, утриманням, обслуговуванням зазначеного будинку.
З огляду на викладене слідчий суддя дійшла висновку про те, що у слідчого не було законних підстав для вручення письмового повідомлення про підозру заступнику голови Валуйської сільської ради для його передання ОСОБА_6 та задовольнила скаргу сторони захисту і скасувала повідомлення про підозру.
Не погоджуючись з постановленою ухвалою, прокурор подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, в яких просить скасувати ухвалу, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Винести нову ухвалу, якою скаргу адвоката ОСОБА_9 на повідомлення слідчого про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 362, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 365-2, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, залишити без задоволення.
В якості доводів апеляційної скарги прокурор посилається на те, що висновки слідчого судді є необгрунтованими, ураховуючи відомості з Пенсійного фонду про те, що ОСОБА_6 сама зазначала про проживання за адресою: АДРЕСА_2 , тому слідчим було прийнято рішення про вручення письмового повідомлення заступнику голови Валуйської сільської ради, на якого, у відповідності до ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування", покладено вирішення житлово - експлуатаційних питань щодо будинків, що розташовані в с. Вільхове.
На думку прокурора, безпідставним є вказівка слідчого судді на те, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_6 знаходиться в м. Луганську, тобто на тимчасово непідконтрольній території України та начебто саме за вказаною адресою потрібно було здійснювати повідомлення про підозру, оскільки у відповідності до вимог закону місцем фактичного проживання ОСОБА_6 є адреса місця проживання внутрішньо переміщеної особи, а саме: АДРЕСА_2 .
Окрім того прокурор указує на хибність посилання слідчого судді на те, що слідчий та прокурор мають повідомити про підозру ОСОБА_6 з дотриманням положень глави 24-1 КПК України щодо спеціального досудового розслідування.
Отже, прокурор переконаний у тому, що повідомлення про підозру ОСОБА_6 здійснено з дотриманням положень кримінального процесуального закону.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, адвоката, яка заперечувала проти задоволення скарги, дослідивши доводи апеляційної скарги, співставивши їх з вимогами кримінального процесуального закону, колегія суддів приходить до такого висновку.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Аналіз положень п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України дає підстави вважати, що в ході розгляду скарги на повідомлення про підозру підлягають з`ясуванню дотримання в ході повідомлення про підозру положень глави 22 КПК України, у тому числі щодо відповідності підозри вимогам ст. 277 КПК України.
Апеляційним переглядом ухвали слідчого судді встановлено, що слідчим суддею було дотримано вимоги кримінального процесуального закону.
Згідно із ст. ст. 276-278 КПК України при розгляді скарги на рішення слідчого повідомлення про підозру, слідчий суддя має з`ясувати виконання слідчим положень кримінального процесуального закону в частині дотримання порядку повідомлення про підозру та наявності на день повідомлення про підозру достатніх доказів для підозри особи.
Відповідно до статті 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Статтею 111 КПК України встановлено, що повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії або про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію, яке повинно мати певну форму і зміст, згідно із вимогами статті 112 КПК України, та здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, тобто за правилами здійснення виклику.
Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини «обґрунтованість підозри складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).
У справі «Фокс, Кампбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» суд вказав на те, що «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, те, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення».
З системного аналізу позиції ЄСПЛ щодо наявності у кримінальному провадженні повідомлення про підозру в контексті його суті як процесуального рішення, апеляційний суд вважає, що момент повідомлення про підозру є початком одного з найважливіших етапів досудового розслідування, на якому орган досудового розслідування на підставі зібраних у кримінальному провадженні доказів готовий висловити припущення щодо вчинення певною особою кримінального правопорушення, з метою отримання можливості здійснення подальших слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій у кримінальному провадження, однією з головних умов для здійснення яких є наявність повідомлення особі про підозру. При цьому, згідно з вищевказаною позицією ЄСПЛ, обсяг доказів, наявних у розпорядженні органу досудового розслідування, не обов`язково повинен бути достатнім для пред`явлення конкретній особі обвинувачення у кримінальному провадженні та скерування справи до суду, оскільки можливість вирішення питання про наявність чи відсутність достатньої для цього кількості доказів і є основною метою повідомлення про підозру та вчинення подальших процесуальних дій.
Вищевказаних вимог кримінального процесуального закону та позицій ЄСПЛ слідчим суддею також було дотримано.
Як убачається із матеріалів, наданих судом першої інстанції, СВ ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000500, відомості у якому 21.03.2019 внесені до ЄРДР.
08.12.2020 у цьому провадженні було складено повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 362, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 365-2, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, яке вручено цього ж дня заступнику голови Валуйської сільської ради.
Захисник в інтересах підозрюваної звернувся до слідчого судді зі скаргою про скасування повідомлення про підозру ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000500.
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено скаргу захисника та скасовано у цьому провадженні повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 362, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 365-2, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України.
Це рішення колегія суддів вважає таким, що узгоджуються з вимогами закону.
Наявними матеріалами підтверджено, що слідчим суддею було об`єктивно встановлено, що ОСОБА_6 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому, 25 травня 2016 року ОСОБА_6 була взята на облік як внутрішньо переміщена особа, що проживає (перебуває) за адресою: АДРЕСА_2 .
Між тим, відповідно протоколу огляду від 08.12.2020, складеного слідчим, будинок за вказаною адресою є одноповерховим, який огороджений парканом зі хвилястого шиферу та має сірі металеві ворота та калитку, вхід до будинку зачинений металевими дверцями, також за візуальним оглядом будинок є нежилим та покинутим.
Проаналізувавши результати цього огляду, слідчий суддя, з урахуванням показів свідків, дійшов об`єктивного висновку про те, що ОСОБА_6 за вищенаведеною адресою не мешкає.
Разом з цим, відповідно до ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Адресою фактичного місця проживання внутрішньо переміщеної особи може бути адреса відповідного місця компактного поселення внутрішньо переміщених осіб (адреса містечка із збірних модулів, гуртожитку, оздоровчого табору, будинку відпочинку, санаторію, пансіонату, готелю тощо).
Статтею 12 цього Закону визначено, що підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа, зокрема, якщо особа, повернулася до покинутого місця постійного проживання; виїхала на постійне місце проживання за кордон.
В ході апеляційного перегляду ухвали встановлено, що приватний будинок АДРЕСА_2 не є місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , в той час як її фактичне місце проживання знаходиться по АДРЕСА_1 , тобто на підконтрольній території, а відтак ОСОБА_6 на цей час не може вважатися особою тимчасово переміщеною.
З огляду на встановлені обставини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком слідчого судді про те, що ОСОБА_6 не належить до територіальної громади (мешканців) с. Вільхове, Станично - Луганського району Луганської області.
Слідчий суддя дійшов об`єктивного та неупередженого висновку про те, що у органу досудового розслідування не було законних підстав для вручення письмового повідомлення про підозру заступнику голови Валуйської сільської ради для його передання ОСОБА_6 , та у цьому випадку слідчим не було вжито усіх заходів для вручення ОСОБА_6 повідомлення про підозру у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законом.
Отже, під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що стороною обвинувачення не дотримано вимог ст. 278 КПК України, а в апеляційній скарзі не приведено доводів, які б спростували ці висновки та слугували б підставою для скасування оскаржуваної ухвали з постановленням нової, тому колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою, вмотивованою і такою, що не підлягає скасуванню, та в задоволенні вимог апеляційної скарги прокурора слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 422 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_5 , залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 вересня 2021 року про скасування повідомлення про підозру ОСОБА_6 , залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4