ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/638/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/111/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст. 122, п.п. 9, 13 ч.2 ст. 115 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю - прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Чортківського районного суду від 26 січня 2022 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні передбаченому ч.1 ст. 122, п.п. 9, 13 ч.2 ст. 115 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання:

- за ч.1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки;

- за п.п. 9, 13 ч.2 ст. 115 КК України - у виді довічного позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень призначено ОСОБА_7 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до ст. 71 КК України, повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Колегії суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Тернопільської області від 24 квітня 2008 року 2 роки 6 місяців, 3 дні, визначивши ОСОБА_7 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з часу його фактичного затримання - з 09.12.2016 року по 07.07.2018 року та з 21.02.2020 року.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 09.12.2016 року по 07.07.2018 року та з 21.02.2020 року до вступу вироку в законну силу.

Захід забезпечення кримінального провадження щодо ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишити без змін - тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати у кримінальному провадженні № 0000334 від 07.12.2016 року за проведення дактилоскопічної експертизи №1.4-126/17 від 28.03.2017 року - в розмірі 660 (шістсот шістдесять) грн. 30 коп.

Питання щодо речових доказів вирішено.

Згідно оскарженого вироку, суд першої інстанції визнав доведеним, що ОСОБА_7 , раніше судимий за п.2 ч.2 ст. 115 КК України до 12 років позбавлення волі та звільнений 23 червня 2016 року умовно-достроково з невідбутним строком 2 роки 6 місяців 3 дні, 30 листопада 2016 року близько 15.45 год., перебуваючи в будинку АДРЕСА_1 , в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті ревнощів умисно завдав ОСОБА_9 численні удари руками, ногами та невстановленими слідством предметами в область голови, шиї, тулуба, чим спричинив їй тілесні ушкодження, у вигляді просторого синця правої половини обличчя з раною у зовнішній частині правого надбрів`я, переломів виличного відростка лобної кістки та лобного відростка виличної кістки справа, відкритого перелому кісткової частини спинки носа з раною у його проекції, розлитих крововиливів у сполучні оболонки очей, вогнищевих крововиливів у слизову оболонку губ, слабо виражених крововиливів під м`яку мозкову оболонку лобної та скроневої часток лівої півкулі головного мозку, що належать до середньої тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я.

В подальшому, в цей же день 30 листопада 2016 року близько 22.00 год. у ОСОБА_7 з метою приховання вчиненого ним злочину, а саме завдання умисних середньої тяжкості тілесних ушкоджень, та протиправного позбавлення життя іншої людини, ОСОБА_7 , перебуваючи в будинку АДРЕСА_1 , усвідомлюючи, що раніше він був засуджений за умисне вбивство та продовжує відбувати покарання, близько 22 години, розуміючи, що він в майбутньому може понести кримінальну відповідальність за завдання умисних середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , з метою приховати цей злочин, взяв зі столу у свою праву руку кухонний ніж, підійшов до потерпілої спереду впритул та діючи з прямим умислом, направленим на позбавлення її життя, умисно завдав ножем одного удару з права на ліво в ділянку верхньої третини лівої передньо-бокової частини шиї потерпілої, усвідомлюючи, що в результаті цього може настати її смерть та бажаючи цього, спричинив ОСОБА_9 ножове поранення органів шиї із повним поперечним пересіченням зовнішньої і внутрішньої гілок загальної сонної артерії, що характеризується швидким одномоментним витіканням відносно невеликої кількості крові з крупної судини та різким зниженням артеріального тиску, що призвело до анемізації головного мозку і фібриляції шлуночків серця, від яких вона померла на місці події, тобто вчинив умисне вбивство ОСОБА_9 .

В подальшому, переконавшись, що ОСОБА_9 мертва, ОСОБА_7 , з метою уникнення відповідальності за скоєне вбивство та укриття слідів злочинів, вирішив приховати її тіло. Для цього він роздягнув ОСОБА_9 та почергово відчленував кухонним ножем, яким завдав смертельного удару, голову, а потім верхні та нижні кінцівки від тулуба потерпілої. Далі ОСОБА_7 вказаним кухонним ножем відділив від верхніх та нижніх кінцівок потерпілої м`які тканини, які склав у господарську сумку, тулуб потерпілої помістив в один мішок, а голову та кістки верхніх і нижніх кінцівок - в другий мішок. Обидва мішки із частинами тіла потерпілої ОСОБА_9 та господарську сумку із фрагментами м`яких тканин верхніх та нижніх кінцівок ОСОБА_7 цього ж дня у вечірню пору почергово викинув у річку Збруч, після чого повернувся додому, де з метою укриття злочину провів прибирання будинку, помив знаряддя злочину, знищив шляхом спалення в печі власний одяг та одяг і речі ОСОБА_9 .

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_7 просить переглянути його кримінальну справу у зв`язку з тим, що він не згідний з вироком Чортківського районного суду від 26 січня 2022 року;

- захисник просить змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення, виключивши ч.1 ст. 122 КК України та п.9 ч.2 ст. 115 КК України, а також застосувати ч.5 ст. 72 КК України зарахувавши один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі перебування ОСОБА_7 в Дніпровській філії Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги Державної установи Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком до п`ятнадцяти років.

Свої вимоги мотивує тим, що сторона захисту під час розгляду даного кримінального провадження заявляла про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КК України та виключення кваліфікуючої ознаки передбаченої п.9 ч.2 ст. 115 КК України. Однак судом встановлено, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 містять склад злочину ч.1 ст. 122 КК України та п.9 ч.2 ст. 115 КК України. З таким висновком суду сторона захисту не погоджується, оскільки висновок судово-медичної експертизи свідчить лише про наявність тілесних ушкоджень і не може бути доказом винуватості в заподіянні цих ушкоджень.

Як вбачається із показів свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 не здобуто переконливих доказів щодо відсутності на тілі ОСОБА_9 будь яких тілесних ушкоджень. Також під час дослідження в судовому засіданні протоколу слідчого експерименту з участю ОСОБА_7 , який проводився відразу після вчинення ним кримінального правопорушення не здобуто жодних доказів, щодо нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а від так і вчинення вбивства її з метою приховати скоєння ним злочину, а саме завдання їй умисних середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Тому вважає, що суд першої інстанції в порушенні вимог ч.3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого рішення не змінив правову кваліфікацію кримінального правопорушення стосовно ОСОБА_7 і не виключив із обвинувачення ч.1 ст. 122 КК України та кваліфікуючу ознаку п.9 ч.2 ст. 115 КК України.

Також посилається на те, що судом не враховано при призначенні ОСОБА_7 остаточного покарання у вигляді довічного позбавлення волі позиції потерпілої, яка претензій ні матеріального, ні морального характеру до останнього не мала, а ОСОБА_7 свою вину у вбивстві ОСОБА_9 визнав, розкаявся, кримінальне правопорушення вчинив внаслідок збігу тяжких обставин.

Стверджує, що судом не врахований термін перебування ОСОБА_7 в Дніпровській філії Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги Державної установи Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України, чим порушено ч.5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання від 26.11.2015 року №842-VIII.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого та доводи його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги з наведених у них підстав, думку прокурора, який заперечив проти доводів обвинуваченого та його захисника і просив залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції з`ясував наступне.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого п.13 ч.2 ст. 115 КК України за ознакми умисного вбивства вчиненого особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, відповідають фактичним обставинам справи та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг сторони захисту про зміну вироку, колегія суддів приходить до висновку про їх безпідставність.

Так, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказані вимоги судом першої інстанції при розгляді даного кримінального провадження були повністю дотримані.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України та п.9 ч.2 ст. 115 КК України, є правильним та ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах та підтверджений доказами, які досліджено та оцінено за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі детального аналізу показань допитаних у ході судового розгляду обвинуваченого і свідків, а також даних, що містяться у протоколах огляду місця події, слідчого експерименту і висновків ряду експертиз, зміст яких детально відображено у вироку.

Так, з показань обвинуваченого видно, що він не заперечив факту вчинення ним умисного вбивства ОСОБА_9 , за встановлених судом обставин 30 листопада 2016 року близько 22.00 год. в будинку АДРЕСА_1 , однак заперечив заподіяння ним того дня ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості та мету її вбивства - приховати вказаний злочин.

Однак, такі показання обвинуваченого і доводи сторони захисту про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення за ч.1 ст. 122 КК України та виключення кваліфікуючої ознаки за п.9 ч.2 ст. 115 КК України були належним чином перевірені судом першої інстанції та обґрунтовано відхилені з наведенням достатніх і переконливих мотивів такого рішення.

Так, у вироку судом правильно вказано, що зажиттєве заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості повністю підтверджується даними висновку комісійної судово-медичної експертизи №915-138/16, якими встановлено наявність у ОСОБА_9 зажиттєвих травматичних змін механічного пошкодження - ушкодження м`яких тканин обличчя, переломи кісток лицевого черепа та внутрішньо лицеві крововиливи під м`яку оболонку лівих лобної та скроневої часток головного мозку. Вказані травми утворилися від неодноразової дії тупого предмету і властиві для побиття, тобто нанесення ударів руками, ногами, іншими предметами, та не характерні для таких, що виникають при падінні на площині.

Оцінюючи доводи сторони захисту про недоведеність факту заподіяння цих тілесних ушкоджень саме обвинуваченим, колегія суддів приходить до висновку про їх безпідставність, оскільки наведені висновки експертизи про зажиттєве спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 були оцінені судом першої інстанції в сукупності зі встановленими в ході судового розгляду обставинами про те, що ОСОБА_9 незадовго до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 перебувала з обвинуваченим ОСОБА_7 у будинку АДРЕСА_1 в період з 12:00 год. до 22:00 год., а також даними показань свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , які ствердили, що в день смерті ОСОБА_9 на її тілі не було тілесних ушкодження. Тому суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що зазначені тілесні ушкодження середньої тяжкості були заподіяні саме обвинуваченим.

Наведені в апеляційній скарзі та в ході апеляційного розгляду доводи захисника про неправильність такого висновку з тих підстав, що під час слідчого експерименту обвинувачений ОСОБА_7 не вказував про заподіяння ним ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, а вони могли бути спричинені іншими особами чи нею самою, колегія суддів оцінює критично, оскільки факт зажиттєвого заподіяння тілесних ушкоджень середньої тяжкості в ділянці голови і обличчя ОСОБА_9 було встановлено на підставі об`єктивних даних відповідної експертизи, а під час слідчого експерименту обвинувачений ОСОБА_7 не вказував про їх наявність і не стверджував про їх заподіяння, що підтверджує спрямованість його умислу на приховання вчинення ним злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України.

Наведене також свідчить про те, що версія сторони захисту про заподіяння цих тілесних ушкоджень ОСОБА_9 нею самою чи іншими особами виникла уже після проведення відповідної експертизи і встановлення органом досудового розслідування механізму спричинення тілесних ушкоджень.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції правильно встановлено, що дії обвинуваченого містять склад злочину ч.1 ст. 122 КК України та п.9 ч.2 ст. 115 КК України.

Також, під час апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження і доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного судом покарання особі обвинуваченого.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Санкцією ч.2 ст. 115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Положеннями ст. 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, при визначенні ОСОБА_7 виду та розміру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував характер та ступінь тяжкості скоєних злочинів, особу винного, який характеризується посередньо за місцем проживання, перебуває на обліку в лікаря психіатра, вчинив злочин під час умовно-дострокового звільнення з місць позбавлення волі.

З цього приводу суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честі і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Таким чином, обвинувачений посягнув на невід`ємне природне право людини і свавільно позбавив потерпілу життя.

Також, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги особливості даного конкретного злочину і обставини його вчинення, а саме що з метою приховання завданих ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості у ОСОБА_7 виник умисел на позбавлення її життя, який він реалізував завдавши ножове поранення органів шиї із повним поперечним пересіченням зовнішньої і внутрішньої гілок загальної сонної артерії та гострої крововтрати. В подальшому з метою уникнення відповідальності за скоєне та укриття слідів злочину почергово відчленував кухонним ножем голову, а потім верхні та нижні кінцівки від тулуба потерпілої.

В даному випадку суд першої інстанції дав належну оцінку встановленим у цій справі обставинам вчинення злочину та усім наявним відомостям, які характеризують особу обвинуваченого, в тому числі відомостям про його посткримінальну поведінку, а тому обґрунтовано зробив висновок, що останній не вважаючи життя людини найвищою цінністю, жорстоко та безжально, шляхом нанесення ножового удару, холоднокровно вбив ОСОБА_9 , чим поставив її життя нижче від своїх бажань та, нехтуючи загальнолюдськими цінностями, умисно вчинив особливо тяжкий злочин проти життя особи.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 є особливо небезпечним для суспільства, а тому застосування покарання у виді позбавлення волі на певний строк є неможливим, оскільки не забезпечить досягнення мети покарання, визначеної ст.50 КК України.

Доводи апеляційної скарги захисника, що визнана потерпілою в цьому провадженні ОСОБА_12 не наполягала на суворому покаранні обвинуваченого висновків суду першої інстанції не спростовують і не є підставою для зміни вироку, оскільки думка потерпілої не є визначальною при обранні судом виду і розміру покарання. Крім того, як видно з матеріалів провадження в даному випадку потерпіла не просила про призначення м`якого покарання, а при його визначенні повністю покладалась на думку суду.

Доводи про те, що обвинувачений свою вину в умисному вбивстві визнав та у вчиненому розкаявся, а кримінальне правопорушення вчинив внаслідок збігу тяжких обставин не обґрунтовані жодними конкретними обставинами кримінального провадження і не спростовують належно обґрунтованих висновків суду першої інстанції про те, що обвинувачений є особливо небезпечним для суспільства.

Крім того, доводи сторони захисту про наявність щирого каяття та активного сприяння досудовому розслідуванню не підтверджуються встановленими в ході судового розгляду обставинами.

Так, у вироку суд першої інстанції правильно вказав про відсутність у даному випадку обставин, які пом`якшують покарання, оскільки обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованих злочинів визнав лише частково. Крім того, з показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 видно, що на їх запитання про місце перебування ОСОБА_9 обвинувачений ОСОБА_7 стверджував, що вона кудись поїхала і лише в ході подальшого досудового розслідування зізнався у вчиненні вбивства. Зокрема, після проведення 06-07.12.2016р. оглядів домогосподарства, де була вбита ОСОБА_9 і виявлення схожих на кров слідів та імовірних знарядь вчинення цього злочину, обвинувачений під час слідчого експерименту 09.12.2016р. вказав на обставини вчинення ним вбивства, знищення слідів злочину і одягу вбитої, а також місце на березі річки Збруч, в яку кинув її розчленоване тіло.

В ході апеляційного розгляду не встановлено об`єктивних даних і стороною захисту не наведено переконливих доводів про критичну оцінку обвинуваченим ОСОБА_7 своєї злочинної поведінки шляхом повного визнання вини і готовності нести кримінальну відповідальність. Доводи захисника про щире розкаяння обвинуваченого не підтверджені даними про конкретні дії останнього, як-то висловлення співчуття родині загиблої, вибачення та намагання відшкодувати заподіяну моральну шкоду. Згідно вироку під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений пояснив, що вбив ОСОБА_9 через ревнощі і просив його суворо не карати. В ході апеляційного розгляду обвинувачений також не висловлював каяття з приводу вчиненого, а лише просив пом`якшити покарання.

Таким чином, будь-яких об`єктивних даних, які би давали підстави обґрунтовано сумніватися в наведених судом першої інстанції та детально проаналізованих у вироку доказах і висновках щодо кваліфікації дій обвинуваченого та виду призначеного йому покарання під час апеляційного розгляду не встановлено, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни вироку в цій частині.

Доводи сторони захисту про те, що судом не врахований термін перебування обвинуваченого в установі Дніпровській філії Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги Державної установи Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України не ґрунтуються на вимогах кримінального закону.

Так, з матеріалів кримінального провадження видно, що до обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі ухвали Чортківського районного суду від 08 травня 2018 року було застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом. Застосування вказаних заходів було припинено за ухвалою Чортківського районного суду від 21.02.2020 року.

Згідно ч.5 ст.72 КПК України в редакції Закону України Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання від 26.11.2015 року №838-VIII при зарахуванні судом строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі у строк попереднього ув`язнення включається строк:

а) затримання особи без ухвали слідчого судді, суду;

б) затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання;

в) тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження;

г) перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатричної експертизи;

ґ) перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.

Отже, вказана норма закону не передбачала зарахування у строк попереднього ув`язнення періоду застосування до обвинуваченого (підозрюваного) примусових заходів медичного характеру і його перебування на лікуванні у зв`язку з наданням психіатричної допомоги, а тому доводи захисника про зарахування вказаного періоду у строк відбування покарання є безпідставними.

Таким чином, під час апеляційного розгляду не встановлено істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли би потягнути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту за викладеними у них доводами.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Чортківського районного суду від 26 січня 2022 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим у той же строк з моменту вручення копії ухвали.

Головуючий

Судді