У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2021 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгороді, подання інспектора Ужгородського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» Закарпатській області Д.Понтера про вирішення питання щодо звільнення від призначеного вироком Берегівського районного суду від 04.12.2018 року покарання, відносно :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ужгорода, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , громадянина України, ромської національності, не працюючого, з неповною середньою освітою, не одруженого, раніше судимого,-
В С Т А Н О В И В :

07.10.2021 року до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшло подання інспектора Ужгородського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» Д.Понтера про вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_3 від призначеного судом покарання.

Подання вмотивоване тим, що ОСОБА_3 був засуджений вироками:

- Перечинського районного суду Закарпатської області від 30.11.2018 року (злочин вчинено 16.03.2018 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців;

- Берегівського районного суду Закарпатської області від 04.12.2018 року (злочин вчинено 07.05.2018 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, зі звільненням від відбуття покарання з випробувальним строком на 2 роки на підставі ст. 75 КК України;

- Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.12.2018 року (злочин вчинено 27.11.2017 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, зі звільненням від відбуття покарання з випробувальним строком на 2 роки на підставі ст. 75 КК України;

- Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.12.2019 року (злочин вчинено 07.07.2018 року), на підставі ч.4 ст.70 ККУ за сукупності злочинів з урахуванням вироку Перечинського районного суду Закарпатської області від 30.11.2018 року, призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 1 місяць;

- Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.01.2019 року (злочин вчинено 01.08.2018 року), призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ч.4 ст.70 ККУ за сукупності злочинів з урахуванням вироку Перечинського районного суду Закарпатської області від 30.11.2018 року, призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки;

- Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.12.2019 року, призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, 1 місяць.

Однак зазначає, що у жодному з цих вироків, відповідно до ч.4 ст.70 КК України, не враховано вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 04.12.2018 року, за яким ОСОБА_3 був засуджений за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, зі звільненням від відбуття покарання з випробувальним строком на 2 роки на підставі ст. 75 КК України. При цьому на ОСОБА_3 , згідно з ч. 1 ст. 76 КК України, було покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

У судове засідання представник Ужгородського МРВ філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області не з`явився, однак надав суду заяву про розгляд внесеного ним подання у його відсутності, просив суд подання задоволити.

Прокурор в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про розгляд подання у його відсутності, проти задоволення якого не заперечує.

У судове засідання засуджений ОСОБА_3 не доставлений.

Дослідивши внесене органом пробації подання та матеріали особової справи засудженого, оцінивши наявні докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку.

З копії обвинувального вироку суду, долученого до матеріалів подання вбачається, що вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 04.12.2018 року ОСОБА_3 засуджений, за ч.3 ст.185 КК України, до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, із застосуванням п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України.

Частиною 1 статті 78 КК України визначено, що після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, звільняється судом від призначеного йому покарання.

Відповідно до ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч.2 ст.539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення від призначеного покарання з випробуванням після закінчення іспитового строку.

Згідно ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду в межах територіальної юрисдикції якого проживає засуджений, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 537 цього Кодексу.

Судом встановлено, що відносно ОСОБА_3 відсутній вирок суду, який би підтверджував, що він скоїв нове кримінальне правопорушення під час іспитового строку, обов`язки, покладені судом виконував, порушень, які б носили систематичний характер, не допускав, за місцем проживання характеризується посередньо, а іспитовий строк закінчився 28.12.2020. Отже, з огляду на те, що підстави для скасування випробувального строку та направлення ОСОБА_3 для відбуття призначеного покарання в виді позбавлення волі судом не встановлені, ОСОБА_3 слід звільнити від призначеного йому покарання.

Приймаючи таке рішення суд виходив з того, що зі змісту ч. 3 ст. 75 та ч. 1 ст. 78 Кримінального кодексу України, через використання словосполучень «не вчинить нового злочину» та «виконає покладені на нього обов`язки», випливає, що однією з обов`язкових передумов для звільнення засудженого від відбування покарання, згідно з цими статтями кримінального закону, є невчинення останнім у період іспитового строку, визначеного судом, нового злочину. При цьому констатувати вчинення такого нового злочину цією особою та, відповідно, її винуватість у скоєному може виключно суд у порядку, визначеному законом. Доки вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду особа відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 КК та ч. 1 ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України (КПК) вважається невинуватою.

Наведений аналіз вказаних норм закріплюють один із основоположних принципів кримінального судочинства - презумпцію невинуватості, відповідно до якого ніхто не може бути визнаний винуватим у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню, інакше як за вироком суду й у порядку, визначеному законом. Будь-яке втручання у права людини має ґрунтуватися на положеннях закону, а отже, відповідати принципу законності, який передбачає абсолютний правовий захист та є засадничим компонентом правової системи.

Принцип презумпції невинуватості закріплений також у міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та які відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ч. 1 ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства України. Так, у ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини зазначається, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту. Згідно з п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен обвинувачений у кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно із законом. Аналогічна норма міститься й у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Конвенція).

У цьому аспекті слід зазначити, що правильне розуміння вимог Конвенції розкривається у рішеннях Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), що містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акту, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав. Так у справі «Барбера, Мессегеу і Джабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, оскільки обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

Наведена вимога принципового характеру стосується суддів, які здійснюють судове провадження щодо особи як у межах одного кримінального провадження, так і в межах різних проваджень щодо неї. Іншими словами, відмова суду в задоволенні подання представника уповноваженого органу з питань пробації щодо звільнення засудженого від відбування покарання у зв`язку зі спливом визначеного судом іспитового строку виключно з мотивів, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового злочину, затримання чи обрання міри запобіжного заходу тощо, є такою, що не ґрунтується на вимогах закону, порушує засадничий принцип презумпції невинуватості та може трактуватися як передчасне висловлювання судом думки щодо винуватості особи у скоєному.

Зазначене кореспондується з позицією Конституційного Суду України, згідно з якою сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність, оскільки особа не несе кримінальної відповідальності, доки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили (Рішення від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99).

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішенні від 22 квітня 2010 року в справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п. 2 ст. 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку. ЄСПЛ послідовно дотримується підходу, відповідно до якого принцип презумпції невинуватості порушується, якщо судове рішення або твердження офіційної особи щодо особи, яка обвинувачується в скоєнні злочину, схиляє до думки про те, що вона винна до того, як її винуватість була встановлена в законному порядку. Аналогічні порушення було констатовано у справах «Шагін проти України», «Грабчук проти України» тощо.

Слід також зазначити, що відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ суб`єктом посягання на порушення принципу презумпції невинуватості можуть бути не лише суд (судді), але й інші посадові особи та установи. Отже, зволікання представником уповноваженого органу з питань пробації із зверненням до суду після закінчення іспитового строку, встановленого судом, із поданням про звільнення засудженого від відбування покарання з мотивів, наприклад, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового злочину, може також трактуватися як передчасне висловлювання офіційною особою думки щодо винуватості засудженого у вчиненні нового злочину, а отже, - як порушення принципу презумпції невинуватості щодо нього.

З огляду на викладене та враховуючи те, що призначений ОСОБА_3 іспитовий строк закінчився, суд приходить до переконання про наявність достатніх підстав, передбачених ч.1 ст.78 КК України для звільнення засудженого ОСОБА_3 від призначеного йому покарання, а тому внесене подання підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 78 ч. 1 КК України, ст.ст. 537, 539 КПК України, ст.165 ч. 2 КВК України, суд

У Х В А Л И В :

Подання задоволити.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від відбування покарання призначеного вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 04.12.2018 року, у зв`язку з закінченням іспитового строку.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_1