ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/393/22 Справа № 205/9335/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001019 21 квітня 2020 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Межове Межівського району Дніпропетровської області, громадянина України,
який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді виправних робіт на строк 9 місяців з відбуванням за місцем роботи з відрахуванням 15% із суми його заробітку в дохід держави.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, за наступних обставин.
ОСОБА_7 13 квітня 2020 року приблизно о 19.30 год. знаходився на території домоволодіння АДРЕСА_2 , де під час конфлікту з потерпілою ОСОБА_9 у нього виник умисел на заподіяння останній тілесних ушкоджень, реалізуючи який він в той же день та час, знаходячись у зазначеному місці, діючи умисно, наніс потерпілій удар долонею лівої руки в область щелепи, після чого ще кілька ударів долонею лівої руки в область тулуба, а коли ОСОБА_9 зігнулась, захищаючись, наніс їй удар лівою ногою по правій нозі та в область колінного суглобу, від якого потерпіла присіла. Продовжуючи вчиняти злочин, ОСОБА_7 , доводячи свій злочинний умисел на заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень до кінця, діючи умисно, схопив ОСОБА_9 за шию ззаду та потяг до вхідної хвіртки вказаного домоволодіння, де наніс їй ще декілька ударів обличчям по металевій хвіртці. В результаті умисних дій ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: 1-го садна на спинці носу, закритого перелому кісток носу без зміщення кісткових уламків, 3-х саден на червоній каймі нижньої губи праворуч, 1-го садна на передній поверхні в проекції правого колінного суглоба, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричиняють короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, а також відмовити у задоволенні цивільного позову.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що висновки суду про винуватість ОСОБА_7 не підтверджуються доказами. Вказує, що його вина фактично грунтується на показаннях потерпілої та результатах слідчого експерименту із нею, при цьому свідки, допитані у судовому засіданні, конфлікту не бачили. Зазначає, що обвинувачений заперечує факт нанесення потерпілій ударів, які б спричинили тілесні ушкодження на обличчі, при цьому вказує, що в матеріалах провадження відсутні належні, допустимі та достатні докази, які б дозволяли стверджувати, що тілесне ушкодження у виді 1-го садна на передній поверхні в проекції правого колінного суглобу було спричинено саме 13 квітня 2020 року, при цьому ні свідки, ні обвинувачений це тілесне ушкодження не бачили. Вважає, що тілесні ушкодження могли виникнути у потерпілої від падіння, про що зазначав обвинувачений, умислу на заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень не мав. Звертає увагу, що висновки суду про розмір заподіяної моральної шкоди не підтверджуються доказами, при цьому суд в частині вирішення цивільного позову неправильно застосував норми матеріального права ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Вказує, що суд у вироку не обгрунтував розміру моральної шкоди, не навів розрахунку цієї суми та не зазначив, якими доказами підтверджується понесення потерпілою будь-яких душевних страждань. Зазначає, що потерпілою не надано доказів на підтвердження цивільного позову. Вважає, що розмір моральної шкоди явно більший за достатній для розумного задоволення потреб потерпілою, адже останньою не доведено жодних змін у повсякденному житті, погіршення її здібностей або позбавленні можливості їх реалізації. Вказує, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, адже суд призначив покарання без врахування особи обвинуваченого, який раніше не судимий та характеризується позитивно, а також конкретних обставин, що стали причиною конфлікту з потерпілою, зокрема те, що остання всіляко провокувала обвинуваченого на сварку, перешкоджала обвинуваченому у можливості потрапити до житла, що супроводжувалось нецензурною лайкою та фізичним опором з її боку, а також тривалий сімейний конфлікт.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу захисника та просили задовольнити в повному обсязі.
У судовому засіданні прокурор, потерпіла ОСОБА_9 та її представник ОСОБА_10 заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.
Вивченням матеріалів кримінального провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження органами досудового розслідування та судом обставин кримінального провадження. Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за яке він засуджений, підтверджуються сукупністю доказів, які зібрані з додержанням вимог кримінального процесуального закону та перевірені під час розгляду кримінального провадження, яким суд дав належну оцінку.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому констатував, що за встановлених фактичних обставин провадження дії останнього охоплюються складом злочину, визначеного ч. 2 ст. 125 КК України. З позицією суду першої інстанції погодився і суд апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі захисник стверджує про відсутність умислу у обвинуваченого на спричинення потерпілій тілесних ушкоджень та про відсутність достатньої кількості доказів, щоб підтверджували факт нанесення обвинуваченим потерпілій тілесних ушкоджень, у тому числі у виді 1-го садна на передній поверхні в проекції правого колінного суглобу.
Частиною 2 ст. 125 КК України встановлено відповідальність за легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується тільки умисною формою вини. Відповідальність за цією статтею настає і в тих випадках, коли умисел винного було спрямовано на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, якщо фактично було заподіяно легке тілесне ушкодження.
Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Як установив суд першої інстанції ОСОБА_7 13 квітня 2020 року приблизно о 19.30 год., знаходячись на території домоволодіння АДРЕСА_2 , під час конфлікту з потерпілою ОСОБА_9 умисно заподіяв останній легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні.
Такий висновок достатньо вмотивований і ґрунтується на доказах, які були предметом дослідження суду першої інстанції, зокрема, показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтвердив, що виявлені у потерпілої тілесні ушкодження утворились від його дій, однак заперечував нанесення ударів потерпілій; потерпілої ОСОБА_9 щодо обставин вчиненого щодо неї кримінального правопорушення;свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 щодо обставин, які їм були відомі, та подій, очевидцями яких вони були; даними протоколів слідчих дій, висновкомсудово-медичної експертизи та іншими письмовими доказами, зміст яких детально відтворено у вироку.
Так, потерпіла ОСОБА_9 під час допиту у суді першої інстанції підтвердила зазначені у обвинувальному акті обставини спричинення їй обвинуваченим тілесних ушкоджень.
Допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вказали, що дійсно у квітні 2020 року приблизно о 19.00 год., коли вони перебували на території СТ «Сонячний 2», бачили потерпілу ОСОБА_9 зі слідами тілесних ушкоджень та крові на обличчі, які, як вона пояснила, були спричинені їй ОСОБА_7 .
При цьому, хоча вказані свідки не були очевидцями обставин спричинення обвинуваченим потерпілій тілесних ушкоджень, проте їх показання у сукупності з іншими наявними у матеріалах провадження доказами підтверджують факт отримання потерпілою тілесних ушкоджень у виді 1-го садна на спинці носу, закритого перелому кісток носу без зміщення кісткових уламків, 3-х саден на червоній каймі нижньої губи праворуч, 1-го садна на передній поверхні в проекції правого колінного суглоба саме 13 квітня 2020 року приблизно о 19.00 год., тобто в день та час вчинення кримінального правопорушення.
Ставити ці показання під сумнів підстав немає. Окрім того, в матеріалах провадження відсутні та під час розгляду провадження у судах першої та апеляційної інстанцій не встановлено доказів, які б підтверджували отримання потерпілою тілесних ушкоджень при інших обставинах.
Зазначені обставини також повністю підтверджуються наявними у матеріалах провадження письмовими доказами, зокрема, протоколом проведення слідчого експерименту від 13 жовтня 2020 року, під час якого потерпіла ОСОБА_9 вказала на обставини, за яких обвинувачений ОСОБА_7 спричинив їй тілесні ушкодження 13 квітня 2020 року.
При цьому відповідно до висновку судово-медичної експертизи №2921е від 20 жовтня 2020 року виявлені у потерпілої тілесні ушкодження могли утворитися при обставинах, на які вона вказує під час проведення слідчого експерименту за її участю, тобто саме в результаті нанесення їй ударів обвинуваченим ОСОБА_7 .
Крім того, з вказаного висновку судово-медичної експертизи слідує, що виявлені у потерпілої тілесні ушкодження спричинені від не менш як двох механічних дій тупого (тупих), твердого (твердих) предмету (предметів), чи удару об такий (такі), які діяли в область носу та верхньої губи та в область передньої поверхні правого колінного суглоба, що спростовує доводи захисника про те, що тілесні ушкодження у потерпілої виникли внаслідок одного падіння з висоти власного росту.
Також необхідно звернути увагу на те, що відповідно до усталеної судової практики у випадках, коли винний діє із невизначеним умислом (прямим або непрямим), він має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно (постанова Верховного Суду від 11 травня 2021 року у справі № 711/2233/18).
Визнавши зазначені докази достовірними, допустимими, а в сукупності - достатніми, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення і кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 125 КК України.
Суд першої інстанції навів переконливі доводи на обґрунтування такого висновку, тому суд апеляційної інстанції визнає його правильним.
Також суд апеляційної інстанції враховує правову позицію Верховного Суду, зазначену у постанові суду від 09 листопада 2021 року (справа №281/128/19, провадження № 51-4536км19), відповідно до якої доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи.

Слід визнати необгрунтованими й доводи захисника про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту та необ`єктивність дослідження судом матеріалів кримінального провадження.

Не можна погодитися з твердженнями захисника стосовно того, що розгляд провадження відносно обвинуваченого вівся упереджено, з обвинувальним ухилом. Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом кожному з доказів дана належна оцінка.
Та обставина, що слідство та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та його захисником, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду, на що є необгрунтовані посилання в апеляційній скарзі захисника.
Таким чином, висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у заподіянні потерпілі ОСОБА_9 умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і грунтуються на зібраних у провадженні доказах, які відповідають вимогам закону щодо їх допустимості, достатності й достовірності.

З огляду на викладене доводи у скарзі захисника щодо неналежної оцінки доказів та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не можна визнати прийнятими, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для виправдання обвинуваченого.

Вивченням матеріалів провадження не виявлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання суд дотримався вимог статей 50, 65 КК України і врахував усі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу та визначенні його розміру. Обране покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Переконливих аргументів щодо явної несправедливості призначеного заходу примусу стороною обвинувачення не наведено.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі захисника доводи про те, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом є явно несправедливим внаслідок суворості, не заслуговують на увагу.
З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, а також даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується позитивно, займається суспільно-кориснею працею, неповнолітніх дітей на утриманні не має, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд першої інстанції з урахуванням позиції прокурора щодо розміру та виду покарання, зазначеною у судовому засіданні у судових дебатах, дійшов висновку про необхідність призначення покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України у виді виправних робіт на строк 9 місяців з відбуванням за місцем роботи з відрахуванням 15% із суми його заробітку в доход держави.
Обране в межах санкції частини та статті Кримінального кодексу України покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_7 раніше не судимий та характеризується позитивно, вже були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.
Доводи захисника висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки наведені в його апеляційній скарзі обставини, зокрема, події, що передували вчиненню кримінального правопорушення, наявність тривалого сімейного конфлікту та дії потерпілої, були відомі суду першої інстанції та дістали належну оцінку, з якою апеляційний суд погоджується та вважає, що вказані обставини у сукупності не обґрунтовують необхідності призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».
У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом покарання ОСОБА_7 за своїм видом та розміром є обгрунтованим та необхідним.

Підстав для призначення ОСОБА_7 більш мякого покарання з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі захисника, апеляційний суд не вбачає.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника в частині необґрунтованості визначеного судом розміру стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої суми в рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З матеріалів провадження видно, що потерпіла ОСОБА_7 заявила позовні вимоги про відшкодування завданої злочином моральної шкоди, яку вона оцінила у 50 000 грн.

Разом із цим, суд визнав заявлену суму завищеною та визнав за доцільне стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої в рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди лише 30 000 грн.

Надаючи оцінку цим обставинам, апеляційний суд вважає, що визначений судом розмір стягнення відповідає понесеним ОСОБА_9 моральним стражданням.

Виходячи з обставин кримінального провадження потерпілій внаслідок протиправних дій обвинуваченого були заподіяні фізичні та душевні страждання, а також було порушено нормальний життєвий ритм потерпілої.

Суд першої інстанції вказав, що зазначені обставини в їх сукупності свідчать про заподіяння потерпілій з вини обвинуваченого моральної шкоди, однак на підставі аналізу наведених обставин та наявних належних доказів на підтвердження заподіяної моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, прийшов до висновку про те, що заявлений потерпілою розмір моральної шкоди в сумі 50 000 грн. є завищеним, та оцінив завдану потерпілій моральну шкоду в грошовому розмірі в сумі 30 000 грн., з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Такий розмір грошового відшкодування, на думку апеляційного суду, є співрозмірним із понесеними моральними стражданнями потерпілої.

При цьому зазначені в апеляційній скарзі захисника доводи щодо необґрунтованості розміру моральної шкоди не впливають на розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції.
Як під час розгляду провадження у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду захисником не було надано достатньо доказів на підтвердження факту неспіврозмірності визначеного судом першої інстанції розміру грошового відшкодування із понесеними моральними стражданнями потерпілою.
У зв`язку з викладеним апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно та всебічно розглянути провадження і постановити законне та обгрунтоване рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4