ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2059/21 Справа № 173/1132/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000316 від 18 квітня 2019 року, за апеляційною скаргою прокурора Жовтоводської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2021 року, ухвалений щодо
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Верхньодніпровську Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
за участю:
секретаря ОСОБА_7 ,
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2021 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та виправдано.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за таких обставин.
Так, 13 квітня 2019 року близько 21.00 години ОСОБА_6 , знаходячись поблизу магазину АТБ, розташованого за адресою: пр. Шевченка, 19 в м. Верхньодніпровську Дніпропетровської області, зустрів потерпілого ОСОБА_10 , який, будучи в стані алкогольного сп`яніння, намагався зняти грошові кошти з банківської картки Приват Банку в банкоматі, розташованому при вході в магазин АТБ. ОСОБА_6 , зрозумівши, що потерпілий ОСОБА_10 залишив картку в банкоматі та не контролює свої дії, під приводом того, що йому потрібно зателефонувати, попросив у останнього мобільний телефон та за його допомогою змінив ПІН код картки, яка знаходилась в банкоматі. Після того, як потерпілий пішов, ОСОБА_6 , скориставшись тим, що йому відомий ПІН код банківської картки, належної потерпілому ОСОБА_10 та яка залишилась в банкоматі, реалізовуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на таємне, повторне викрадення чужого майна, діючи з корисливим мотивом та метою незаконного збагачення, усвідомлюючи протиправність своїх дій, зняв з картки ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 2000 грн., чим заподіяв потерпілому матеріальний збиток на цю суму.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор посилається на незаконність рішення суду, через невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, неповноту судового розгляду та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Так, на переконання прокурора, суд в порушення вимог закону, формально дослідивши докази у провадженні, не надав їм належної оцінки, й не зазначив чому він бере до уваги одні та відкидає інші. Разом з цим, прокурор вказує, що судом залишено поза увагою, те що ОСОБА_6 раніше судимий, й вчинив інкримінований йому злочин в період іспитового строку. До того ж, зазначає, що обвинувачений з потерпілим є фактично товаришами, тому є всі підстави вважати, що потерпілий змінив покази на користь обвинуваченого, розуміючи тяжкість наслідків для нього. Прокурор наголошує, що суд в мотивувальній частині вироку посилається на положення ст. 373 КПК України, якою визначено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа, в той час, як у ній наведено і інші підстави для виправдання особи, зокрема ті, що визначенні п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Отже, на переконання прокурора, висновки суду, викладені ним в резолютивній частині частині рішення, суперечать фактичним обставинам, викладеним ним у мотивувальній його частині, згідно якої, суд встановив відсутність суб`єктивної сторони вказаного злочину в діях обвинуваченого, а відтак відсутність складу злочину, з огляду на це, вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурорів, які апеляційну скаргу підтримали, обвинуваченого та його захисника, які просили вирок залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
За змістом ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Перевіривши доводи прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення судом вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд дійшов висновку, що викладені в апеляційній скарзі доводи прокурора є необґрунтованими, виходячи з такого.
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
У відповідності до ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, здійснюючи оцінку кожного доказу за правилами ч. 1 ст. 94 КПК України - за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Статтею 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, визначених ч. 2 цієї статті, покладено на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках на потерпілого.
Вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав належним чином, взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, при цьому навів достатні та переконливі мотиви чому він приймає до уваги одні і відхиляє інші докази у провадженні.

З матеріалів провадження видно, що суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , провів судовий розгляд згідно з положеннями ч. 1 ст. 337 КПК України, тобто в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення, суд першої інстанції навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав належну оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку, та зазначив, з яких підстав взяв до уваги одні докази і відкинув інші, а окремі докази визнав недопустимими, й обґрунтовано дійшов висновку про ухвалення виправдувального вироку.
Як видно із обвинувального акту ОСОБА_6 інкримінується вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.
Об`єктивна сторона крадіжки виражається в дії, тобто в таємному незаконному, безоплатному, поза волею власника вилученні чужого майна.
Із суб`єктивної сторони вчинення такого злочину передбачає прямий умисел, тобто особа повинна розуміти, що вилучає таке майно таємно.
Суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_6 , послався на те, що потерпілий ОСОБА_10 категорично заперечував факт вчинення ОСОБА_6 крадіжки у нього грошових коштів, а свідок ОСОБА_11 та інші дослідженні судом докази лише підтверджують деякі обставини, які відбувалися 13.04.2019, але беззаперечно не доводять винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину.
Так, як видно із показів обвинуваченого, він не заперечував, що 13.04.2019 ввечері зустрічався із потерпілим ОСОБА_10 , в якого просив позичити грошей, на що ОСОБА_10 добровільно погодився, однак зняти гроші з картки з першого разу йому не вдалося, оскільки він плутав цифри пін-коду, тому обвинувачений допоміг потерпілому змінити пін-код та зняти гроші.
Покази обвинуваченого повністю підтвердив і сам потерпілий, який наголосив на тому, що він добровільно надав ОСОБА_6 , телефон та банківську картку, з якої він зняв 2000 гривень, 500 із яких віддав йому, а інші кошти в сумі 1500 гривень ОСОБА_6 залишив собі з його дозволу.
При цьому, потерпілий повідомив, що, враховуючи його перебування того вечору в стані алкогольного сп`яніння, він вказані обставини згадав лише через деякий час, поговоривши з ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , а саме те, що дійсно на прохання ОСОБА_6 добровільно надав йому банківську картку і телефон для зняття грошових коштів і сам особисто позичив йому 1500 гривень. До того ж потерпілий зазначив, що під час досудового розслідування звертався до слідчого з клопотанням про закриття кримінального провадження, так як ОСОБА_6 не крав в нього гроші, на що слідчий відповів, що вже пізно, та справа буде направлена до суду.
Враховуючи викладене, та те, що суд, у відповідності до вимог ст. 23 КПК України, приймає до уваги лише ті покази особи, які він сприймає безпосередньо, доводи прокурора про те, що потерпілий під час досудового розслідування надавав інші покази, а в суді їх змінив, через близькі стосунки з обвинуваченим не заслуговують на увагу, оскільки потерпілий ще під час досудового розслідування наполягав на тому, що факт крадіжки відсутній.
Отже, ні показами свідка ОСОБА_11 щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувались, ні інші доказами, зокрема випискою по картці/рахунку НОМЕР_1 і додатковим рахункам по договору за період 13.04.2019 13.04.2019, протоколами огляду від 18.04.2019 з фототаблицями до ним, жодним чином не доведено винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, а ці докази вказують лише на факт зняття обвинуваченним готівки з картки потерпілого і зміни пін-коду, тобто підтверджують деякі обставини, які відбувалися 13.04.2019, та не доводять того факту, що вказане відбувалося поза домовленістю обвинуваченого з потерпілим.
З огляду на фактичні обставини провадження та встановлені в суді відомості, ОСОБА_10 було добровільно передано мобільний телефон та банківську картку для зняття готівки й подальшого передання цих коштів обвинуваченому в борг.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що докази у провадженні не є достатніми та переконливими на підтвердження того, що обвинувачений мав умисел і вчинив крадіжку, внаслідок чого відповідні доводи прокурора є необгрунтованими, та суд, дійшов до обгрунтованого висновку про необхідність виправдання обвинуваченого, у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_6 .
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, відповідно до ч. 3 ст. 409 КПК України, не можуть бути визнані достатними підставами для скасування виправдувального вироку судом апеляційної інстанції.

При цьому при прийнятті рішення апеляційний суд не надає іншої оцінки доказам у справі, й виходив лише із оцінки фактичних обставин кримінального провадження, наведеної місцевим судом у вироку, оскільки учасниками провадження не було заявлено клопотання про дослідження доказів у провадженні, й суд апеляційної інстанції не вбачає необхідності в цьому.
Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, належним чином дослідив покази обвинуваченого, потерпілого та свідка, й письмові докази, що були надані стороною обвинувачення, зробив ґрунтовний аналіз усіх доказів у провадженні, та, на переконання колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні.
Разом з цим, обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Отже, дотримуючись принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не знаходить законних підстав для скасування вироку суду першої інстанції, та вважає, що апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, як необгрунтовану, а вирок суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора Жовтоводської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4