ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/968/17 Номер провадження 11-кп/814/167/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6
прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9
захисника обвинуваченого ОСОБА_10
потерпілого ОСОБА_11
представника потерпілого ОСОБА_12
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000366 від 28.07.2017 відносно обвинуваченого:

ОСОБА_9 , народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Залісся, Чорнобильського району Київської області, мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта повна загальна середня, розлученого, не судимого,

за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,-

за апеляційними скаргами прокурора Пирятинського відділу Лубенської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_13 , потерпілого ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 28 травня 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А :
Цим вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі строком на три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_9 вказано відраховувати з дня прибуття його до виправного центру для відбування покарання.

Скасований арешт накладений ухвалою Октябрського районного суду м. Полтава від 02 серпня 2017 року на автомобіль марки «ВАЗ 2121», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 10 грудня 2010 року за ТОВ «Повстинагроальянс» (юридична адреса: с. Повстин Пирятинського району Полтавської області, вул. Івана Франка, 37).

Скасований арешт накладений ухвалою Октябрського районного суду м. Полтава від 02 серпня 2017 року на автомобіль марки «Рено Преміум», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який зареєстрований згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 02 вересня 2009 року та напівпричіп «Метако», реєстраційний номер НОМЕР_5 , який зареєстрований згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 07 листопада 2008 року за приватним підприємством «Візит» (юридична адреса: м. Бровари Київська область, вул. Вокзальна, 24).

Скасований арешт накладений ухвалою Октябрського районного суду м. Полтава від 02 серпня 2017 року на автомобіль марки «ЗІЛ 130 ЗНГ», реєстраційний номер НОМЕР_7 , який зареєстрований згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 від 21 травня 2011 року за ТОВ «Смотриківське» (юридична адреса: с. Смотрики Пирятинського району Полтавської області, вул. Леніна, 35).

На підставі статті 100 КПК України вирішено питання щодо речових доказів.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави витрати за проведені транспортнотрасологічну та автотехнічну експертизу, металознавчу експертизи у сумі 6334 гривні 48 копійок.

Згідно вироку суду, ОСОБА_9 28.07.2017 о 01 год, керуючи технічно-справним автомобілем «Рено Преміум», держаний номер НОМЕР_3 , з напівпричепом «Метако», державний номер НОМЕР_5 , рухаючись по автодорозі «Київ-Харків-Довжанський», на 155 км у Пирятинському районі Полтавської області в напрямку м. Харків, грубо порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди за наступних обставин, а саме: під час руху на ділянці дороги, не врахував дорожню обстановку, проявив неуважність, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки керованого транспортного засобу для того, аби уникнути зіткнення та зіткнувся з автомобілем ВАЗ 21213, державний номерний знак НОМЕР_1 , який стояв частково за межами проїжджої частини, частково на проїзній частині, після чого зіткнувся з автомобілем 3IЛ, державний номерний знак НОМЕР_7 , який стояв частково за межами проїжджої частини, частково на проїзній частині.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_14 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, які носять характер при життєвості, утворились від дії тупого (тупих) предмету (предметів) або при ударі об такі, можливо при ДТП при вказаних в постанові обставинах і відносно до живої особи мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент їх спричинення, а в даному випадку призвели до смерті потерпілого.

Причиною смерті ОСОБА_14 стала відкрита черепно-мозкова травма з переломом кісток склепіння та основи черепу, що супроводжувалися крововиливами під оболонки та в речовину головного мозку.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_15 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, які носять характер прижиттєвості, утворились від дії тупого (тупих) предмету (предметів) або при ударі об такі, можливо при ДТП при вказаних в постанові обставинах і відносно до живої особи мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя в момент їх спричинення, а в даному випадку призвели до смерті потерпілого.

Причиною смерті ОСОБА_15 явилась сполучна травма голови, грудної клітки, живота, що супроводжувалось шоком-крововтратою.

У відповідності до висновку автотехнічної експертизи № 469 від 25.09.2017 у діях водія ОСОБА_9 вбачаються невідповідності з вимогами п.п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

Порушення вказаних вимог Правил Дорожнього руху України водієм ОСОБА_9 з технічної точки зору знаходилися у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та правильність юридичної кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду від 28.05.2021 стосовно ОСОБА_9 скасувати у зв`язку із безпідставним застосуванням ст.69 КК України при призначенні обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої Законом, що в свою чергу потягло призначення м`якої міри покарання. Ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_9 за ч.3 ст.286 КК України на 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

ОСОБА_9 у ході досудового розслідування вину не визнавав взагалі, а в суді вину визнав частково, наголосивши, що потерпілі також винні у дорожньо-транспортній пригоді. Сумнівною, також, є пом`якшуюча обставина - активне сприяння у розкритті злочину, оскільки обвинувачений ОСОБА_9 вину на досудовому розслідуванні не визнавав, відмовлявся давати покази у якості підозрюваного, мало місце неодноразове проведення слідчого експерименту, оскільки обвинуваченого ОСОБА_9 не влаштовували ті, чи інші обставини: погодні умови, марка автомобіля, його фари та інше. Тобто, будь-яких активних дій для сприяння встановленню істини у справі з боку ОСОБА_9 не було, а навпаки, він намагався затягувати досудове розслідування.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_11 також просить скасувати вирок суду у зв`язку із безпідставним застосуванням ст.69 КК України при призначенні обвинуваченому покарання, що в свою чергу потягло призначення м`якої міри покарання. Ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_9 за ч.3 ст.286 КК України на 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Судом не взято до уваги ставлення потерпілого до покарання, який підтримав пропозицію прокурора, який просив призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, а саме тяжкі наслідки смерть двох осіб, невизнання вини, відношення до вчиненого залишилися поза увагою суду.

На переконання потерпілого, наявність лише активного сприяння розкриттю злочину та часткового відшкодування шкоди у цьому провадженні не призвели до істотного зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_10 посилаючись на незаконність та необґрунтованість вироку суду, вважає, що він винесений внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, а також невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати даний вирок та ухвалою закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України.

Захисник зазначає про те, що обвинувальний акт від 29.09.2017 у кримінальному провадженні взагалі не містить формулювання обвинувачення. Відсутність в обвинувальному акті повної та докладної інформації щодо висунутого обвинувачення є порушенням права на підготовку до захисту.

Посилається на безпідставне неврахування судом першої інстанції трьох висновків судових експертів наданих стороною захисту.

Сторона захисту зазначає, що виходячи з визначення понять «небезпека для руху» та «перешкода для руху», що викладені у п. 1.10 ПДР України, стоячі (нерухомі) автомобілі марки «ВАЗ 21213», д.н.з. НОМЕР_1 , та марки «ЗІЛ», д.н.з. НОМЕР_7 , для водія ОСОБА_9 були «перешкодами для руху», а тому водій ОСОБА_9 повинен був розпочинати діяти у відповідності з вимогами п. 12.3 ПДР України при виявленні нерухомого об`єкту у межах смуги руху транспортного засобу» (визначення поняття «перешкода для руху»), який водій об`єктивно спроможний виявити (вимоги п. 12.3 ПДР України).

На переконання захисника, суд першої інстанції, не звернув уваги, що при проведенні цих двох експертиз, а саме №469 від 25.09.2017 та №2053 від 22.01.2019 судові експерти при проведенні розрахунків не беруть відстані 62,4м. або 72,8м., на яких водій ОСОБА_9 об`єктивно міг визначити, що автомобіль марки «Нива» знаходиться у межах його смуги руху (як того вимагає поняття «перешкода для руху»), а беруть відстань 104,0м відстань, на якій можливо виявити автомобіль, однак не можливо встановити чи знаходиться він у межах смуги руху ОСОБА_9 .

У той же час, як вбачається із вказаних висновків експертів повний зупиночний шлях автомобіля «Рено Преміум», д.н.з. НОМЕР_3 , з напівпричепом «Метако», д.н.з. НОМЕР_9 , складає відповідно - 90,6м.та 86,3м., тобто більший, ніж відстань, на якій можливо виявити перешкоду для руху (нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу поняття «перешкода для руху.

Відповідно до висновку експерта №2053 від 22.01.2019 водій ОСОБА_9 порушив лише 1 (один) пункт ПДР України, а водії ОСОБА_14 та ОСОБА_15 порушили відразу 6 пунктів ПДР України. Кримінальна відповідальність ОСОБА_9 виключається виходячи з правового висновку Верховного Суду від 26.01.2021 відповідно до якого кримінальна відповідальність особи, яка порушила ПДР вимушено, виключається через створення аварійної ситуації іншою особою, яка була учасником дорожнього руху.

Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги виявлення при судово-токсилогічному дослідженні крові ОСОБА_15 етиловий спирт в концентрації 0,4 проміле, відповідно до висновків експерта.

Протоколи огляду трупів від 28.07.2017 є недопустимими доказами у справі, оскільки сама процесуальна дія проведена до внесення відомостей в ЄРДР та проведена не уповноваженою особою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_9 на підтримку поданої захисником апеляційної скарги, прокурора, який підтримав подану стороною обвинувачення апеляційну скаргу та заперечував щодо апеляційної скарги захисника, доводи потерпілого ОСОБА_11 та його представника адвоката ОСОБА_12 , які підтримали свою апеляційну скаргу та прокурора, та просив вирок суду змінити в частині призначеного покарання, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Суд правильно встановив фактичні обставини провадження та зробив обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_9 в порушенні правил безпеки дорожнього руху та експлуатації особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель двох осіб.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні даного злочину за встановлених у вироку обставин відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтуються на зібраних по даному кримінальному провадженню та всебічно, повно та об`єктивно досліджених доказах, які детально наведені у вироку суду.

Зокрема, свої висновки щодо винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував такими доказами, як:

- показання свідків;

- протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 28.07.2017, схемою та фототаблицею до нього;

- висновок судової автотехнічної експертизи № 421 від 12.09.2017 (том 1 а.с. 234-242).

- висновок судової автотехнічної експертизи № 469 від 25.09.2017 (том 2 а.с. 40-44).

- протокол проведення слідчого експерименту від 21.11.2018

- висновок Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. Бокаріуса М.С. № 1283 від 29.09.2017 судової автотехнічної експертизи

- висновок експерта за результатами проведеної автотехнічної експертизи №2053 від 22.01.2019 (том 3 а.с. 136-143).

Зокрема, на підставі показань свідків та даних, отриманих у результаті проведення огляду місця події від 28 липня 2017 року й слідчого експерименту від 21 листопада 2018 року встановлено, що дорожньо-транспортна пригода відбулася без застосування водієм ОСОБА_9 гальмування, видимість елементів дороги та видимість автомобіля Нива з місця водія авто Рено Преміум з увімкненими обома задніми ліхтарями становила 124,8 м, при цьому при вимкненому задньому лівому ліхтарі, конкретна видимість авто Нива - 104,0 м. При цьому визначити чи знаходиться ліва задня частина авто Нива на смузі руху авто Рено можливо на відстані 62,4 м.

При цьому згідно висновку експерта від №2053 від 22 січня 2019 року у даній дорожній ситуації, за умовами видимості автомобіля ВАЗ-21213, д.н.з. НОМЕР_1 , (Sв=104м), дії водія автомобіля «RENAULT Premium», д.н.з. НОМЕР_10 , з напівпричепом «МЕТАСО», д.н.з. НОМЕР_5 , ОСОБА_9 не відповідали вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з ДТП та наслідками, що настали. При заданих вихідних даних ОСОБА_9 мав технічну можливість зупинити свій транспортний засіб до місця розташування задньої частини автомобіля ВАЗ-21213, д.н.з. НОМЕР_1 , шляхом виконання ним вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, проте цього не зробив.

Зазначені докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності.

Апеляційний суд погоджується з мотивами викладеними у вироку про відсутність достатніх даних про увімкнений лівий габаритний вогонь на автомобілі ВАЗ 21213 через наявні технічні пошкодження отримані при ДТП.

При цьому апеляційний суд погоджується з мотивами викладеними у вироку щодо покладення за основу конкретної видимості автомобіля ВАЗ-21213, д.н.з. НОМЕР_1 саме у 104 м, на якій, відповідно до висновку автотехнічної експертизи № 2053, можливо спостерігати з місця водія «RENAULT Premium» н.з. НОМЕР_10 як задній правий габарит та ліхтар авто ВАЗ-21213, контур заднього номерного знаку та світловідбивач заднього лівого ліхтаря, так і видимість елементів дороги по суцільній лінії дорожньої розмітки до задньої частини автомобіля ВАЗ-21213.

Те, що автомобіль ВАЗ-21213 перекривав подальшу лінію дорожньої розмітки також давало всі підстави вважати, що автомобіль виступає за лінію.

Враховуючи, що гальмівний шлях автомобіля під керуванням водія ОСОБА_9 становить 86,3м, то шляхом вчасного виконання ним вимог п. 12.3 ПДР він мав технічну можливість зупинити свій транспортний засіб до місця розташування задньої частини автомобіля Ниви.

Крім того, колегія суддів не може погодитися з викладеними у апеляційній скарзі доводами про те, що кримінальна відповідальність ОСОБА_9 виключається, оскільки водії ОСОБА_14 та ОСОБА_15 порушили відразу 6 пунктів ПДР України та виходячи з правового висновку Верховного Суду від 26.01.2021 відповідно до якого кримінальна відповідальність особи, яка порушила ПДР вимушено, виключається через створення аварійної ситуації іншою особою, яка була учасником дорожнього руху.

Той факт, щокожен із учасників ДТП порушив Правила дорожнього руху і в діях водія автомобіля ВАЗ-21213, н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_15 та автомобіля ЗІЛ-130 ЗНГ, н.з. НОМЕР_7 , ОСОБА_14 вбачаються невідповідності вимогам п.п.9.9.а, 9.10.б, 15.1, 15.2, 15.9.в, 19.4 Правил дорожнього руху України, не викликає сумніву. Однак, незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій ОСОБА_9 зобов`язаний був виконати вимогу п.12.3 ПДР і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, та мав технічну можливість запобігти ДТП.
За викладених вище обставин, із врахуванням допущених порушень водіями ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вимог ПДР, виходячи з об`єктивної спроможності ОСОБА_9 виявити автомобіль, на який стався наїзд, та враховуючи те,що ДТП сталася на мосту, який з обох сторін відгороджений відбійниками, відстань між відбійником та суцільною лінією, яка позначає початок смуги руху є доволі обмежена, що було очевидно для кожного водія, та необхідності негайного виконання вимог п. 12.3 ПДР, не пересвідчуючись у достовірності, чи дійсно автомобіль виступає на смугу руху, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності причетності обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення передбаченого частиною 3 статті 286 КК України, оскільки обвинувачений в даній дорожній обстановці мав можливість щодо вжиття заходів до зупинки транспортного засобу та як наслідок, запобігти дорожньо-транспортній пригоді.

З огляду на вище викладене, не підлягають задоволенню апеляційні вимоги щодо скасування вироку та закриття кримінального провадження через відсутність в діях ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України.

Щодо доводів захисника ОСОБА_10 викладених в апеляційній скарзі про

невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України колегія суддів вважає їх безпідставними.

Так, в обвинувальному акті при викладі формулювання обвинувачення, зазначено, що дії ОСОБА_9 виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили загибель кількох осіб, а саме смерть потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , тобто фактично містять відомості про вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Отже, фактичні обставини кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення і його кваліфікація, є несуперечливими між собою, тобто дії обвинуваченого однозначно кваліфіковано за ч.3 ст. 286 КК України.

Таким чином, твердження сторони захисту про невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України колегія суддів вважає таким, що не знайшли свого підтвердження.

Далі, в апеляційні скарзі захисника зазначено, що судом при винесенні вироку допущено невідповідність висновків суду, яка полягає в тому, що судом не взято до уваги висновки експертів, надані стороною захисту.

При цьому суд обґрунтував чому не приймає, як допустимий доказ на спростування вини обвинуваченого проведені судові експертизи за клопотанням сторони захисту, зазначивши, що експерти ОСОБА_16 та ОСОБА_17 не належним чином попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків.

Колегія суддів вважає, що районним судом помилково визнано вказані висновки експертів недопустимими із наведених у вироку підстав.

Так, як з наявних висновків судових експертів № 646/20-52 від 04.03.2020 та 19/12/1-13-СЕ/20 від 11.03.2020 убачається, що вони містять письмові відомості про попередження експертів про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків за ст. 384, 385 КК України.

Разом з цим, колегія суддів вважає такі висновки експертів недопустимими, оскільки вони були проведені за зверненнями сторони захисту на підставі окремих матеріалів кримінального провадження, а не на підставі всіх зібраних доказів у своїй сукупності, які малися в матеріалах провадження.

Захисником ОСОБА_10 в апеляційній скарзі зазначено, що судом не взято до уваги висновок експерта щодо наявності в крові трупа ОСОБА_15 етилового спирту.

Суд у вироку вказав, що у мотивувальній частині висновку експерт зазначив, що результат дослідження вмісту алкоголю в крові ОСОБА_15 слід рахувати відносним за рахунок гниття біоматеріалу (том 1 а.с. 217). В процесі розтину трупу проводиться забір крові на аналіз. Для практичної експертної роботи рекомендована орієнтовна схема для визначення ступеня вираженості алкогольної інтоксикації (трупа): відсутність впливу алкоголю до 0,5 ‰.

Крім того, на переконання колегії суддів, сам факт виявлення у крові етилового спирту не є беззаперечною підставою невинуватості ОСОБА_18 в ДТП, тобто не виключає його винуватість та не має відношення до причино-наслідкового зв`язку між допущеними порушеннями правил дорожнього руху ОСОБА_9 та спричиненими наслідками.

Що стосується доводів захисника про недопустимість протоколів огляду трупів від 28.07.2017, оскільки сама процесуальна дія проведена до внесення відомостей в ЄРДР та проведена не уповноваженою особою, то колегія суддів вважає їх безпідставними виходячи з такого.

Відповідно ч. 3 ст. 214 КПК у невідкладних випадках до внесення відомостей до ЄРДР може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду). У цьому кримінальному провадженні місцем події була ділянка автодороги. Згідно з протоколом огляду ця слідча дія проводилась у період часу з 02:10 до 07:10 28 липня 2017 року (а.с. 152, т. 1), а відомості були внесені до ЄРДР о 12:30 28.07.2017 року. Таким чином, порушення вищезазначеної вимоги КПК допущено не було.

Місце виявлення трупа завжди вважається місцем події незалежно від того, де настала смерть певної людини. Проведення огляду трупів після огляду місця події ніяким чином не вплинуло на подальше внесення відомостей до ЄРДР. Відтак проведення вказаної слідчої дії відповідає приписам статей 214, 237 КПК.

Щодо посилань сторони захисту на складення схеми до протоколу огляду місця події не тим слідчим, який проводив відповідну слідчу дію, варто зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 105 КПК України особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки.

Частиною 3 ст. 105 КПК України визначено, що додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, слідчий ОСОБА_19 поставив свій підпис в додатках до протоколів на схемі саме як особа, яка склала, а не як слідчий, який проводив вказані процесуальні дії та долучав схему як додатки до протоколу.

Крім того, посилання на порушення вимог ч.3 ст. 105 КПК України через відсутність підписів понятих на додатках у вигляді фото таблиці до протоколу огляду місяці ДТП не є істотними порушеннями, а отже не вплинули на допустимість даних, отриманих під час проведення огляду місця події, так як додатки виступають додатковими засобами фіксації ходу та результатів проведення відповідної процесуальної дії. Сам протокол огляду місця події та долучена схема підписані ОСОБА_9 та понятими.

Разом з тим, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції порушив вимоги чинного законодавства.

Згідно зі ст.409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, на підставі ч.1 ст.413 цього Кодексу, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Згідно з ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Призначаючи покарання ОСОБА_9 з урахуванням положень ст.69 КК України районний суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, не врахував належним чином ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу винного.

Згідно з ч.1 ст.69 КК України та приписами п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», зокрема, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

Як вбачається з вироку, обираючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжкого, але вчинений з необережності, дані про його особу, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем роботи, добровільне часткове відшкодування шкоди та активне сприяння розкриттю злочину як пом`якшуючі обставини та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Вказавши у вироку, що зазначені пом`якшуючі покарання обставини істотно знижують ступінь тяжкості злочину, суд першої інстанції вважав можливим призначити обвинуваченому основне покарання за ч.3 ст. 286 КК, із застосуванням ст. 69 КК України, перейшовши до іншого більш м`якого виду основного покарання не зазначеного у санкції ч.3 ст. 286 КК України у виді обмеження волі.

Водночас суд першої інстанції, застосовуючи положення ст. 69 КК, належним чином не взяв до уваги конкретних обставин кримінального провадження та ступеня тяжкості скоєного злочину, не навів в ухвалі переконливих мотивів для прийняття такого рішення і не вказав, як саме враховані ним обставини та які дані про особу обвинуваченого істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та дають підстави перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.3 ст. 286 КК України.
За змістом кримінального закону ступінь тяжкості вчиненого злочину передбачає не тільки врахування самої категорії тяжкості, визначеної статтею 12 КК України, а й індивідуальних особливостей злочинного діяння.

Водночас суд першої інстанції при призначенні покарання належним чином не врахував високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, так як ОСОБА_9 , керуючи джерелом підвищеної небезпеки на автошляху у темну пору доби грубо порушив ПДР України, які він як водій повинен неухильно виконувати, оскільки його право на керування транспортним засобом накладає на нього обов`язок користуватися вказаним правом без завдання шкоди правам інших осіб, та внаслідок ДТП, спричиненої діями обвинуваченого настали непоправні тяжкі наслідки у виді смерті двох осіб на місці пригоди, всі дані про особу винного, який не визнав повністю своєї вини та стверджував про те, що у такій ситуації винні водії ВАЗ 21213 та ЗІЛ, без урахування одностайності позиції потерпілих, і вважає, покарання за зазначений злочин, визначене судом 1 інстанції є явно не справедливими за розміром через м`якість.

На думку колегії суддів, ці обставини у сукупності свідчать про те, що призначене ОСОБА_9 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді 3 років обмеження волі, є явно м`яким і не буде сприяти виправленню засудженого.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що встановлені у справі пом`якшуючі покарання обставини, а саме активне сприяння розкриттю злочину та часткове відшкодування шкоди, на які суд послався у вироку, не знижують істотно ступінь тяжкості вчиненого злочину, а відтак не є підставами для застосування положень ст. 69 КК України та призначення йому основного покарання у виді обмеження волі,, тобто покарання не встановленого санкцією ч.3 ст. 286 КК України.

Таким чином колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг прокурора та потерпілого ОСОБА_11 про неправильне застосування судом ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_9 покарання, що призвело до його невідповідності ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

У зв`язку із цим вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_9 покарання підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України, з постановленням апеляційним судом в цій частині нового вироку за правилами ст. 420 КПК України.

Призначаючи ОСОБА_9 покарання, колегія суддів відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким, характер та конкретні обставини їх вчинення, а саме допущення кожним із учасників ДТП порушень ПДР, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, за місцем роботи характеризується позитивно, має стійкі соціальні зв`язки, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, частково відшкодував шкоду.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_9 суд визнає часткове відшкодування завданої шкоди.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно визнав обставиною, яка пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю злочину, оскільки обвинувачений своїми діями не сприяв у цьому.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, у кримінальному провадженні не встановлено.

З урахуванням наведеного, за наявності обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_9 , та відсутності обставин, які б його обтяжували, колегія суддів вважає за необхідне призначити йому за ч. 3 ст. 286 КК України основне покарання у виді позбавлення волі у межах санкції статті за цей злочин.

На думку апеляційного суду, таке покарання буде справедливим та адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та сприятиме меті покарання, відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України.

Зважаючи на встановлені вище обставини кримінального провадження, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та дані про особу обвинуваченого у їх сукупності, з урахуванням допущення з боку обвинуваченого грубого порушення Правил дорожнього руху, що спричинило невідворотність тяжких наслідків, колегія суддів приходить до висновку про правильність призначення судом першої інстанції додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом на строк два роки, що сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

Крім того, обґрунтованих мотивів призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами у максимальному розмірі, закріпленому у санкції ч.3 ст.286 КК України в апеляційних скаргах прокурора та потерпілого не наведено.

Зважаючи на викладені вище обставини, апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 задоволенню не підлягає, в той час як апеляції прокурора та потерпілого підлягають частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції - скасуванню у частині призначеного покарання, з ухваленням судом апеляційної інстанції нового вироку у цій частині.

Керуючись ст.ст. 404, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Апеляційні скарги прокурора Пирятинського відділу Лубенської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_13 , та потерпілого ОСОБА_11 задовольнити частково.
Вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 28 травня 2021 року щодо ОСОБА_9 в частині призначеного покарання скасувати.
Ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 3 ст. 286 КК України у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
ОСОБА_9 взяти під варту у залі суду.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 обчислювати з 02 лютого 2022 року.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його оголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення, а засудженим, який перебуває під вартою - у той же строк з дня вручення йому копії вироку.

Головуючий суддя: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4