Справа № 216/1713/21
Провадження № 1-кп/216/736/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.09.2021 місто Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000200 від 26 листопада 2018 року за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, громадянина України, який має професійно-технічну освіту, працював у ПАТ «Дніпровагонмаш» на посаді зварювальника, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, проходив військової службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», засуджений вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 березня 2021 року за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкав за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , перебуваючи на посаді номер обслуги 1-го мінометного взводу мінометної батареї механізованого батальйону, у військовому званні «солдат», діючи в умовах особливого періоду, з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, маючи об`єктивні можливості своєчасно прибути до цієї частини та виконувати обов`язки військової служби, у порушення вимог ст. ст. 6, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-XIV від 24.03.1999 року, ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 551-XIV від 24.03.1999 року, військової присяги та умов укладеного контракту у визначений час 07 грудня 2017 року о 08 год. 00 хв. до військової частини НОМЕР_1 умисно, без поважних причин і дозволу командування не з`явився і командуванню про своє прибуття не доповів, хоча об`єктивно повинен був і міг це зробити, а залишився за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

13 вересня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_3 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в кримінальному провадженні № 0000416 від 13 вересня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, чим припинено вчинення злочину проти встановленого порядку несення військової служби (військовий злочин).

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе в інкримінованому злочині визнав повністю і дав суду такі показання. У 2017 року він на 5 років уклав контракт про проходження військової служби та проходив її у військовій частині НОМЕР_1 . Взимку, ближче до 2018 року, більш точного часу вже не пам`ятає, він вирішив не повертатись до вказаної військової частини через наявність у нього грошового боргу перед іншим військовослужбовцем, відсутність коштів для його повернення та побоювання застосування до нього фізичного насилля в разі неповернення боргу. Дозволу не повертатися до військової частини командування йому не давало.

Водночас обвинувачений зазначив, що в обвинувальному акті всі обставини викладено правильно та відповідають дійсності, будь-яких заборонених методів під час досудового розслідування, зокрема фізичного та психологічного тиску, до нього не застосовувалось.

Давши такі показання, обвинувачений ОСОБА_3 просив суд не досліджувати зібрані в матеріалах справи докази, оскільки він всі фактичні обставини кримінального провадження визнає повністю та не оспорює їх.

При ухваленні вироку обвинувачений ОСОБА_3 просив суд обмежитись вже призначеним йому покаранням за попереднім вироком суду.

Ураховуючи таку позицію обвинуваченого та згоду прокурора на скорочений порядок дослідження доказів, суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують його особу. Перед визначенням такого порядку дослідження доказів судом було детально з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, зокрема щодо часу, місця, обстановки, способу вчинення та наслідків, форми вини, мотиву, мети та інших обставин вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення. При цьому суд взяв до уваги, що обвинувачений систематично та послідовно протягом усього часу розгляду справи визнавав усі обставини справи й погоджувалися з кваліфікацією вчиненого ним діяння, його показання є чіткими, мають логічний характер, об`єктивно узгоджуються між собою та відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підстав для самообмови не встановлено, тому сумнівів у його волевиявленні не виникло. Переконавшись у добровільності та істинності позиції обвинуваченого та прокурора, судом було змістовно роз`яснено останнім, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

З огляду на наведене, оскільки фактичні обставини стороною обвинувачення встановлені правильно, повністю підтверджуються обвинуваченим і беззаперечно ним визнаються, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_3 за висунутим обвинуваченням доведена в судовому засіданні поза будь-яким розумним сумнівом.

За встановлених обставин суд кваліфікує зазначені дії обвинуваченого ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 407 КК України за ознаками нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене військовослужбовцем за контрактом в умовах особливого періоду.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання, яке має бути призначено обвинуваченому ОСОБА_3 , суд відповідно до статей 50, 65 КК України виходить із меж, установлених у санкції частини статті, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, враховує положення Загальної частини Кримінального кодексу України, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, ОСОБА_3 вчинено кримінальне правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином.

При цьому обвинувачений ОСОБА_3 наразі засуджений до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років і фактично відбуває призначене йому покарання, до затримання працював у ПАТ «Дніпровагонмаш» на посаді зварювальника, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, за місцем проходження військової служби характеризується негативно, під наглядом лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебував і не перебуває (а.к.п. 24, 35-40).

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Таким чином, при призначенні покарання суд враховує фактичні обставини справи, характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, спосіб його вчинення та наслідки, обстановку й мотиви скоєння злочину, ставлення обвинуваченого до вчиненого, перед і пост кримінальну поведінку, дані про його особу, зокрема, вік, стан здоров`я, попередню судимість, офіційне працевлаштування, відсутність родини та утриманців, не перебування на обліках, негативну характеристику за місцем служби, наявність двох пом`якшуючих обставин і відсутність обтяжуючих обставин.

З огляду на наведене, ураховуючи всі зазначені вище обставини в їх сукупності, виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, суд дійшов висновку, що для досягнення мети покарання, виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень останньому необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 4 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі й визначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим покаранням, призначеним йому вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 березня 2021 року за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років.

За встановлених обставин суд вважає, що саме таке покарання буде справедливим та адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності й даним про особу винного, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_3 та попередження нових кримінальних правопорушень.

Процесуальні витрати відсутні.

Запобіжний захід ОСОБА_3 в цьому кримінальному провадженні не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368-371, 373, 374, 376 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворо покарання за цим вироком більш суворим покаранням за вироком Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 березня 2021 року визначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років.

У строк покарання, остаточно призначеного ОСОБА_3 за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, зарахувати частково відбуте покарання за вироком Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 березня 2021 року з 13 вересня 2019 року до 14 вересня 2021 року.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Подання апеляційної скарги на вирок зупиняє набрання ним законної сили та його виконання. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Роз`яснити обвинуваченому його право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження, право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1