Ухвала

Іменем України

15 вересня 2021 року

м. Київ
справа № 523/9773/15-к
провадження № 51-1590км21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 від 10 квітня 2021 року з доповненнями від 20 червня 2021 року на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 13 січня 2021 року в кримінальній справі, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Одеси, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України в редакції від 05 квітня 2001 року.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Суворовський районний суд м. Одеси вироком від 25 травня 2020 року визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції закону від 05 квітня 2001 року), та призначив йому покарання у виді штрафу в розмірі 45 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 765 грн. На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнив ОСОБА_6 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Вирішив питання щодо речових доказів та судових витрат.
Згідно з вироком, в серпні 2003 року невстановлена досудовим слідством особа за невстановлених обставин, використовуючи бланк «Одеської Універсальної Товарної біржи «GIP», виготовила підроблений документ договір купівлі-продажу №03/1021 від 21 серпня 2003 року з внесенням до нього завідомо неправдивих відомостей щодо придбання ОСОБА_6 у власність належного ОСОБА_7 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .
В подальшому ОСОБА_6 , достовірно знаючи про факт підробки вказаного договору купівлі-продажу, надаючи копію зазначеного договору з проставленим штампом «копія вірна», нанесеним за допомогою кольорової розмножувальної техніки кольорового струминного принтеру для персонального комп`ютеру, що свідчить про факт технічної підробки цього відтиску, 20 липня 2006 року звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою про визнання завідомо підробленого для нього вищезазначеного договору купівлі-продажу дійсним, який рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2009 року був визнаний дійсним, й за ОСОБА_6 було визнано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .
Одеський апеляційний суд ухвалою від 13 січня 2021 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишив без задоволення, а вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2020 року без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі від 10 квітня 2021 року з доповненнями від 20 червня 2021 року засуджений ОСОБА_6 остаточно просить скасувати вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 13 січня 2021 року щодо нього і направити справу на новий розгляд в суд першої інстанції в іншому складі суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону та неправильним застосуванням кримінального закону.
На обґрунтування своїх вимог засуджений, з посиланням на положення Закону України «Про попереднє ув`язнення» зазначає, що в період з 22 квітня 2008 року по 22 квітня 2009 року він перебував в установі попереднього ув`язнення як особа, відносно якої застосовано запобіжний захід у виді взяття під варту, де захворів на тяжке захворювання.
Однак суд першої інстанції, постановивши обвинувальний вирок щодо нього, усупереч вимогам КПК України 1960 року не зарахував йому цей період у строк відбування покарання за правилами ст. 72 КК України, що залишилось поза увагою також й апеляційного суду.
У доповненнях до касаційної скарги ОСОБА_6 , крім указаного, зазначає, що посилання суду першої інстанції на його первинні показання в ході досудового слідства, на його думку, є незаконними, оскільки ці показання були отримані слідством із застосуванням тортур.
Також зазначає, що суд, на його думку, штучно розділив його кримінальну справу на дві окремих справи: 1) за ч. 2 чт. 358, ч. 3 ст. 190 КК України; й 2) за ч. 3 ст. 358 КК України, що й призвело до порушення його прав в частині зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання.
При цьому, засуджений не оскаржує судові рішення з інших підстав, у тому числі і в частині доводів, викладених у касаційній скарзі від 22 березня 2021 року, за якою йому було відмовлено у витребуванні матеріалів кримінальної справи постановою судді Верховного Суду від 30 березня 2021 року.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.
Стосовно доводів у касаційній скарзі про істотне порушенням кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, що полягає у не зарахуванні строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання, колегія суддів Верховного Суду вважає їх безпідставними.
Відповідно до ч. 1 ст. 148 КПК України 1960 року, запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства або суду, перешкодити встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Перелік запобіжних заходів визначений в ст. 149 цього Кодексу.

Перевіркою матеріалів кримінальної справи встановлено, що постановою Приморського районного суду міста Одеси від 22 квітня 2008 року ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді взяття під варту. Постановою Приморського районного суду міста Одеси від 18 червня 2008 року продовжено строк тримання ОСОБА_6 під вартою до трьох місяців.
21 серпня 2008 року під час попереднього розгляду справи постановою Суворовського районного суду міста Одеси запобіжний захід щодо ОСОБА_8 залишено без зміни.
Постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 22 квітня 2009 року ОСОБА_6 було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. Тобто в період з 22 квітня 2008 року по 22 квітня 2009 року до ОСОБА_6 було застосовано запобіжний захід у виді взяття під варту.
За правилами ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 05 квітня 2001 року) попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених в частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.
Як убачається з матеріалів справи, за результатом розгляду справи вироком Суворовського районного суду міста Одеси ОСОБА_6 було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції від 05 квітня 2001 року) та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 45 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 765 грн. Тобто судом було призначено ОСОБА_6 покарання, не указане у ч. 1 ст. 72 КК України.
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що суд першої інстанції, не зарахувавши ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення у строк відбування покарання, правильно застосував кримінальний закон і не допустив істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону, тому доводи касаційної скарги засудженого є необґрунтованими.
Доводи засудженого у касаційній скарзі щодо застосування до нього незаконних методів слідства та посилання у вироку на його первинні показання як на доказ були предметом перевірки апеляційного суду, який визнав їх необґрунтованими. Зокрема суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі вказав, що прокуратурою було проведено перевірку заяв ОСОБА_8 про застосування до нього недозволених методів слідства, за результатом якої вказані факти не знайшли свого підтвердження і постановою прокурора від 09 червня 2010 року було відмовлено у порушенні кримінальної справи (т. 2 а. с. 370-371). Як вказав апеляційний суд, це рішення ОСОБА_8 не оскаржувалось.
В суді першої інстанції засуджений від надання показань відмовився і прокурором, відповідно до положень ст. 301 КПК України (1960 року) було заявлено клопотання про оголошення показань підсудного, що і було зроблено судом. З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції не було допущено істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону при посиланні на такі показання ОСОБА_8 , з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Доводи засудженого у касаційній скарзі щодо штучного розділення кримінальної справи щодо нього судом не ґрунтуються на матеріалах справи.
Як убачається з обвинувального висновку, ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції постановою прокурора від 11 березня 2014 року відповідно до положень ст. 277 КПК України 1960 року було змінено обвинувачення та виключено зі змісту обвинувачення ч. 3 ст. 190 КК України (т.4, а.с. 98-100).
Постановою прокурора від 18 червня 2014 року було ще раз змінено обвинувачення та виключено зі змісту обвинувачення ч. 2 ст. 358 КК України (т.4, а.с. 145-147).
Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що обвинувачення було змінено прокурором під час розгляду справи в суді першої інстанції в порядку ст. 277 КПК України 1960 року, тому доводи про штучне розділення справи судом колегія суддів визнає необґрунтованими.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою засудженого, залишив вирок без зміни, зазначивши в ухвалі підстави прийнятого рішення, у тому числі й в частині доводів, аналогічних доводам касаційної скарги, та постановив ухвалу, яка відповідає вимогам ст.377 КПК України 1960 року.
За таких обставин колегія суддів не знаходить підстав для скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду з підстав, указаних у касаційній скарзі засудженого від 10 квітня 2021 року з доповненнями від 20 червня 2021 року, і дійшла висновку про необхідність залишення касаційної скарги засудженого без задоволення.

Керуючись статтями 394-396 КПК України (в редакції 1960 року), п. 11, 15 Перехідних положень КПК України 2012 року, Суд
постановив:
Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2020 року та хвалу Одеського апеляційного суду від 13 січня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу з доповненнями без задоволення.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3