Справа № 450/1357/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1022/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2021 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернівці, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , який обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, п. п. 1, 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, п. п. 1, 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК України,

за участі прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
в с т а н о в и л а :
вищезазначеною ухвалою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Чернівці, запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, без визначення застави, з 31 жовтня 2021 року по 29 грудня 2021 року включно.
Не погоджуючись із ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2021 року, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить продовжити йому строк тримання під вартою, виходячи з дії ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2017 року; привести у відповідність до закону визначені ухвалою строки тримання під вартою.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог покликається на те, що оскаржувана ухвала є незаконною в частині обчислення судом строків тримання під вартою.
Крім того, вказує на те, що постановляючи ухвалу, зокрема, від 22 жовтня 2021 року, суд погодився з твердженнями прокурора про наявність ризиків його втечі, уникнення правосуддя, впливу на свідків тощо, однак судом докази, які обґрунтовують заявлені ризики, жодного разу не досліджувались. Також прокурор не послався на такі докази у своєму клопотанні. На думку апелянта, за таких обставин, суд мав продовжувати строк його тримання під вартою лише враховуючи ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2017 року, якою застосовано до нього заходи безпеки як особі, що бере участь у кримінальному провадженні, а також його згоду перебувати під вартою.
Крім того, зазначає, що судом не дотримано вимог ч. 1 ст. 197 КПК України щодо обчислення строку дії ухвали про продовження тримання під вартою. Так, продовжуючи оскаржуваною ухвалою строк тримання під вартою на 60 днів, не з 25 жовтня 2021 року, а з 30 жовтня 2021 року, суд незаконно продовжив строк тримання під вартою до 65 днів, що не відповідає вимогам закону.
Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання поданої апеляційної скарги, прокурора та представника потерпілих, які заперечили проти апеляційних вимог, перевіривши матеріали провадження, а також наведені доводи скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що така підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до положень статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів контрольного провадження, на розгляді Шевченківського районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, п.п. 1, 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК України.
Розглянувши заявлене в межах провадження клопотання прокурора, суд першої інстанції погодився із доводами останнього та дійшов висновку про наявність правових підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Перевіривши оскаржуване судове рішення у відповідності із доводами апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла до наступного висновку.
Вирішуючи питання доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції врахував те, що він обвинувачується у скоєнні особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі або довічного позбавлення волі.
Питання обґрунтованості підозри щодо вчинення обвинуваченим вказаних злочинів було предметом перевірки під час обрання йому запобіжного заходу та на даний час судом на підставі наданих сторонами доказів вирішується питання щодо вини, зокрема, ОСОБА_6 у вчиненні вказаних злочинів.
Що стосується питання існування заявлених прокурором ризиків можливої неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, то вказані ризики на даний час є реальними та не зменшилися.
Перевіряючи наведені висновки, суд апеляційної інстанції виходить із практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. При цьому у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (справи: «Смирнова проти Росі», «Пірузян проти Вірменії», «Тирон проти Румунії»).
Окрім цього, відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ( «Летельє проти Франції»).
Ураховуючи характер злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, обставини вчинення злочинів, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , а також стадію розгляду кримінального провадження, наявні достатні підстави вважати, що у разі непродовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого, перебуваючи на свободі, він зможуть переховуватися від суду, впливати на співучасників інкримінованого злочину, свідків, які ще не допитані судом, що виправдовує необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, і наведеним ризикам неможливо запобігти шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.
Таким чином, на переконання колегії суддів апеляційного суду, твердження апелянта про недоведеність існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, й обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є безпідставними та такими, що спростовуються відомостями, наявними у матеріалах справи.
З урахуванням обставин кримінального провадження, характеру вчинених злочинів та їх резонансності, саме продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і свідків, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Поряд з тим, слушними є доводи апелянта про недотримання судом першої інстанції вимог ч. 1 ст. 197 КПК України щодо обчислення строку дії ухвали про продовження тримання під вартою.
Так, ч. 1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.
З огляду на те, що клопотання про продовження строку тримання під вартою вирішувалось судом першої інстанції 22 жовтня 2021 року, початок шістдесятиденного строку даного запобіжного заходу має обчислюватись саме з дня винесення оскаржуваної ухвали, а не з 31 жовтня 2021 року, як це зроблено судом першої інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Беручи до уваги викладене, а також те, що недотримання вимог кримінального процесуального закону в частині обчислення строку дії ухвали про продовження тримання під вартою є істотним та тягне за собою наслідки, передбачені п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, колегія суддів дійшла до висновку, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.
На переконання колегії суддів, стороною обвинувачення доведено необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з обґрунтуванням заявлених ризиків та доведенням неможливості застосування до останнього більш м`яких запобіжних заходів, а тому клопотання прокурора слід задовольнити та продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 20 грудня 2021 року включно.
З урахуванням того, що обвинуваченому інкримінується вчинення кримінальних правопорушень із застосуванням насильства, що спричинило загибель трьох людей та отримання тілесних ушкоджень однією людиною, апеляційний суд врахувавши вимоги п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, вважає, що визначення обвинуваченому застави є недоцільним.
Що стосується апеляційної вимоги обвинуваченого в частині приведення у відповідність до вимог ч. 1 ст. 197 КПК України ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 26 серпня 2021 року, то апеляційний суд у задоволенні такої відмовляє, оскільки предметом апеляційного перегляду є лише ухвала Шевченківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2021 року.
За наведеного, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає до часткового задоволення, зі скасуванням ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2021 року та постановленням нової ухвали апеляційним судом.
Керуючись ст.ст. 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2021 року скасувати.
Клопотання прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_14 - задовольнити.
Постановити нову ухвалу, якою продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, без визначення розміру застави, до 20 грудня 2021 року включно.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4