№707/1208/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2022 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючої судді - ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження з обвинувальним актом, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001112 від 01.05.2021, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зелене Петрівського району Кіровоградської області, українця, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, утриманців у розумінні закону не маючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ; раніше судимого:

1) 12 травня 2004 року Чигиринським районним судом Черкаської області за ч. 3 ст. 185, ст. 104 КК України до покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік;

2) 20 жовтня 2004 року Черкаським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 163 КК України до покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки;

3) 01 грудня 2005 року Черкаським районним судом Черкаської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі; на підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбутий строк покарання за вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 20 жовтня 2004 року у вигляді 8 (восьми) місяців позбавлення волі і остаточно визначено до відбуття покарання у вигляді 3 (трьох) років 8 (восьми) місяців позбавлення волі; 23 листопада 2007 року на підставі постанови Полтавського районного суду Полтавської області від 15 листопада 2007 року звільненого із Божківської виправної колонії Полтавської області (№ 16) умовно-достроково; не відбутий строк покарання: 1 рік 8 місяців 13 днів;

4) 01 березня 2010 року Черкаським районним судом Черкаської області за ст. 395, ч. 2 ст. 187 КК України, на підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у вигляді 8 (восьми) років позбавлення волі з конфіскацією майна; на підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбутий строк покарання за вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2005 року у вигляді 6 (шести) місяців позбавлення волі і остаточно визначено до відбуття покарання у вигляді 8 (восьми) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; 17 лютого 2017 року звільненого із Старобабанівської виправної колонії Черкаської області (№ 92) по відбуттю строку покарання;

5) 29 березня 2018 року Черкаським районним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн;

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , водій автомобіля «ВАЗ 2121», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 30 квітня 2021 року близько 16 години 00 хвилин порушив вимоги п.п. 2.1. а), 2.9. а), 10.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, керуючи механічним транспортним засобом без посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав рух по прилеглій території біля будинку АДРЕСА_2 , не справився з керуванням та здійснив наїзд на нерухому перешкоду у вигляді лавки для сидіння, яка знаходилася біля паркану вказаного домоволодіння, одночасно вчинивши наїзд на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який сидів на вказаній лавці.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку експерта № 03-01/474 від 03 травня 2021 року, отримав тілесні ушкодження у вигляді ушкодження правої стегнової артерії, ушкодження правої стегнової вени, крововиливу у м`які тканини правої нижньої кінцівки, синців на правій нижній кінцівці, в результаті яких помер у КНП «Третя Черкаська міська лікарня ШМД» ЧМР.

Керування транспортним засобом на час даної дорожньо-транспортної пригоди у стані алкогольного сп`яніння водієм ОСОБА_5 підтверджується висновком КНП «Черкаський обласний наркологічний диспансер» № 265 від 01 травня 2021 року, згідно якого ОСОБА_5 перебував у стані алкогольного сп`яніння; актом КНП «Черкаський обласний наркологічний диспансер» № 387 від 13 травня 2021 року, згідно якого в крові ОСОБА_5 виявлено етиловий спирт у концентрації 2,19 проміле; висновком судово-медичної (токсикологічної) експертизи № 05-3-08/1824 від 26 травня 2021 року, згідно якого у крові ОСОБА_5 виявлено етанол в кількості 2,06 г/дм3 (проміле); висновком судово-медичної експертизи № 03-01/05-3-08/1824-5 від 31 травня 2021 року, згідно якого у крові ОСОБА_5 виявлено етанол у кількості 2,06 г/дм3 (проміле), концентрація якого відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «ВАЗ 2121», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_5 , а саме вимог п.п. 2.1. а), 2.9. а), 10.1 Правил дорожнього руху, відповідно до висновку експерта № СЕ-19/124-21/6987-ІТ від 26 травня 2021 року, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілому ОСОБА_6 .

Указані дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 3 ст. 286-1 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення (злочину) визнав у повному обсязі та показав, що 30 квітня 2021 року після обіду перебував у домоволодінні АДРЕСА_2 , де проживає його знайомий ОСОБА_7 , допомагав лагодити останньому мотоцикл. Випили по чарці самогону. Згодом приїхав ОСОБА_6 , також випив з ними пару чарок горілки. Загалом випили 1,5 л самогону на 5 осіб. Під час розмови ОСОБА_5 повідомив, що ніколи не пробував керувати автомобілем, лише трактором. Почувши це, ОСОБА_6 запропонував йому сісти за кермо авто та спробувати керувати ним, сказавши, що водити автомобіль легше, ніж трактор. ОСОБА_5 погодився на вказану пропозицію, однак автомобіль стояв «на швидкості», смикнувся, внаслідок чого він не впорався з керуванням транспортним засобом і здійснив наїзд на ОСОБА_6 , який стояв біля лавки, придавивши його до стовпа. Після цього ОСОБА_5 спробував від`їхати, з цією метою почав натискати все підряд, потім вибіг з авто і намагався відтягнути транспортний засіб від ОСОБА_6 . Як усе закінчилось, ОСОБА_6 присів на паркан. Видимих тілесних ушкоджень і крові на ОСОБА_6 . ОСОБА_5 не бачив, ноги він згинати міг, все було нормально. У цей час до них прибігли господар дому та його дружина, яка повідомила, що викликала працівників поліції, тому ОСОБА_5 забрав горілку і пішов пити далі. Швидку допомогу не викликав. Сам відшкодувати шкоду, завдану потерпілій, не намагався, однак його матір підходила до потерпілої з відповідною пропозицією, але та відмовилася, вказавши, що від них їм нічого не потрібно. У скоєному щиро кається, просить суд його суворо не карати, а також врахувати, що потерпілий сам запропонував йому сісти за кермо авто.
Показання обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи і ніким не оспорюються.
Потерпіла ОСОБА_8 у судовому засіданні, яке відбулося 24 листопада 2021 року, надала пояснення про те, що 30 квітня 2021 року вона виписалася з лікарні, а брат ОСОБА_6 мав її зустріти з автобуса та допомогти із сумками. Коли вона їхала маршрутним автобусом з м. Черкаси у с. Сагунівка, їй кілька разів телефонувала мама, але зв`язок був поганий. Перетелефонувавши матері, дізналася від неї, що брат її не зустріне, оскільки хтось зламав йому ногу. Розмовляти довго з матір`ю брат у той час не міг, сказав, що біль нестерпний, і поклав слухавку. Не знаючи, що робити, ОСОБА_8 зателефонувала своєму знайомому сусіду на ім`я ОСОБА_9 , однак останній перебував на роботі, у зв`язку з чим вона зателефонувала іншому чоловіку, який був на ринку і також під`їхати не міг. Місце, де був здійснений наїзд на її брата, знаходиться за 2 квартали від місця її проживання, проте на місце пригоди вона не ходила, однак бачила, що туди приїхала швидка допомога. У подальшому їй зателефонував товариш та повідомив, що брата забрали у Третю Черкаську міську лікарню. Він перебував у реанімації. Ранком наступного дня вона поїхала до брата у лікарню, привезла гроші. До неї вийшов лікар, сказав, що гроші не потрібні, пояснив, що стан брата критичний, а тому жодних гарантій він дати не може, та відправив її додому. Відразу по поверненні додому, їй зателефонували та повідомили, що брат помер.

Вислухавши думку учасників судового провадження, які вважали недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, переконавшись, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, перевіривши добровільність його позиції, роз`яснивши ОСОБА_5 наслідки застосування положень частини третьої статті 349 КПК України, а саме позбавлення його права оскаржити в апеляційному порядку визнані ним обставини вчинення кримінального правопорушення, що викладені у обвинувальному акті, беручи до уваги визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення (злочину) у повному обсязі, зважаючи на те, що жодним учасником судового провадження не оспорено винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення (злочину) та визначені обвинуваченням обставини його вчинення, переконавшись, що ніхто із учасників судового провадження не заперечує щодо такого порядку судового розгляду, суд вважає можливим застосувати положення частини третьої статті 349 КПК України та визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежується допитом обвинуваченого, заслуховуванням показів потерпілої, дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого.

Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.
Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Судом створено необхідні умови для виконання сторонами обвинувачення і захисту їхніх процесуальних обов`язків і здійснення прав, в тому числі і права на захист.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), Series А, заява № 25, від 18 січня 1978 року, пункт 161, та «Коробов проти України», заява № 39598/03, від 21 липня 2011 року, пункт 65, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Судом достовірно встановлено, що допущені обвинуваченим ОСОБА_5 порушення Правил дорожнього руху України, а саме п.п. 2.1. а), 2.9. а), 10.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, являлися безпосередньою причиною події дорожньо-транспортної пригоди, а також те, що в результаті цього настали наслідки у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_6 .
Суд констатує наявність прямого причинного зв`язку між допущеними ОСОБА_5 порушеннями Правил дорожнього руху і вказаними наслідками.
Будь-яких вагомих, достовірних доказів, які надають розумні підстави сумніватися у доведеності вини ОСОБА_5 , у судовому засіданні не добуто.
З огляду на вищевикладене, суд, допитавши обвинуваченого, заслухавши покази потерпілої, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, враховуючи позицію обвинувачення та визнання обвинуваченим вини, дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження та вважає, що його дії вірно кваліфіковано за ч. 3 ст. 286-1 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого.

Підстав, у відповідності до частини третьої статті 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.
Відтак, суд, за внутрішнім переконанням, дійшов висновку про те, що встановлені судом обставини дозволять ухвалити обвинувальний вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_5 .
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд керується вимогами ст.ст. 65-67 КК України, роз`ясненнями, викладеними у пунктах 1, 2, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами та доповненнями), а також виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
За правилами кримінального закону покарання, призначене особі за вчинене кримінальне правопорушення, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому виді й розмірі, яке, з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження нових кримінальних правопорушень.
На підставі вимог статті 65 КК України суд призначає покарання за вчинене кримінальне правопорушення відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до положень статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдання фізичних страждань або приниження людської гідності.
Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує наступне:
- позицію сторін судового провадження щодо необхідної міри покарання (прокурор просив призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років без позбавлення права керування транспортними засобами; обвинувачений і захисник просили суд ОСОБА_5 суворо не карати та призначити йому мінімальне покарання, передбачене санкцією статті, оскільки потерпілий сам запропонував обвинуваченому сісти за кермо автомобіля, а кримінальне правопорушення сталося внаслідок збігу трагічних обставин; потерпіла у крайнє судове засідання не прибула, свою позицію з приводу покарання обвинуваченому не висловила);
- відношення обвинуваченого до вчиненого (визнання вини);
- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушень, яке відповідно до статті 12 КК України є тяжким злочином;

- особливості й обставини вчинення кримінального правопорушення (злочину): необережну форму вини, незворотність наслідків, які були спричинені цим діянням (смерть потерпілого);
- особу обвинуваченого, який має молодий вік; неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та відбував покарання у місцях позбавлення волі; має не зняті та не погашені у встановленому законом порядку судимості /а.с. 203-204, 205-206/; згідно відомостей ІІПС «Армор» протягом останнього року неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, у тому числі за ч. 2 ст. 126 КУпАП - керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом /а.с. 201-202/; визнав свою вину; має постійне місце проживання, за яким характеризується негативно, як особа, яка схильна до вчинення злочинів та правопорушень /а.с. 207/; є неодруженим, однак проживає у цивільному шлюбі; будь-яких осіб на утриманні, в розумінні закону, не має; на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває /а.с. 208/; згідно повідомлення РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області № 31/23-871 від 31 травня 2021 року, станом на 31 травня 2021 року посвідчення водія на території Черкаської області не отримував /а.с. 198/.
Водночас, суд відхиляє доводи сторони захисту про те, що на утриманні обвинуваченого перебуває дитина його цивільної дружини від попереднього шлюбу, оскільки за законом саме батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, а обвинувачений батьком вказаної дитини не являється, тож обов`язку щодо її утримання не має. До того ж, ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі з матір`ю дитини не перебуває.
При призначенні ОСОБА_5 покарання, згідно зі статтею 66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнає активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, яке полягало у тому, що обвинувачений добровільно своїми активними діями надавав допомогу органам досудового розслідування в установленні невідомих їм обставин справи, що не заперечувалося сторонами у судовому засіданні.

Що ж до щирого каяття, то воно повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612км18).

Оскільки доказів про відшкодування обвинуваченим заподіяної школи матеріали не містять, вказане свідчить про те, що ОСОБА_5 не виявляв бажання виправити ситуацію, що склалася, а тому суд констатує, що висловлювання ОСОБА_5 , дані ним в ході судового розгляду про його щире каяття у скоєному, носять лише формальний характер.
Обставин, передбачених статтею 67 КК України, які обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлено.
Разом з тим, суд дійшов висновку, що обставина, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, не є винятковою і не знижує істотним чином міру тяжкості скоєного кримінального правопорушення (злочину), не зменшує його суспільну небезпеку до рівня, який виходить за межі покарання.
Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_5 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння (у його крові виявлено етиловий спирт в концентрації 2,19 проміле /а.с. 191/), що є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. Тяжкість обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням, оскільки, водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху водіїв, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого себе та власності третіх осіб.
При цьому, суд виходить із того, що скоєний обвинуваченим ОСОБА_5 злочин хоч і вчинений з необережності, разом з тим, сідаючи за кермо транспортного засобу, обвинувачений не міг не розуміти значення своїх дій та міг передбачити їх негативні наслідки. Тобто, обвинувачений, сідаючи за кермо транспортного засобу в стані алкогольного сп`яніння, не міг не розуміти, що він піддає загрозі як своє життя, так і життя інших осіб. Саме цей стан стан алкогольного сп`яніння сприяв тому, що обвинувачений не впорався з керуванням автомобілем та здійснив наїзд на потерпілого, що мало наслідком загибель останнього.
Доводи сторони захисту про те, що потерпілий сам запропонував ОСОБА_5 сісти за кермо автомобіля, жодним чином не спростовують вищевказаного.
Відтак, суд вважає, що підстав для застосування відносно ОСОБА_5 ст. 69 КК України немає, оскільки, не зважаючи на наявність пом`якшуючої обставини, під час розгляду справи не встановлено обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Враховуючи наведені обставини справи, суд вважає необхідним призначити ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк, у межах санкції ч. 3 ст. 286-1 КК України, за якою він обвинувачується, наближене до мінімальної межі.
При цьому, не зважаючи на досудову доповідь органу пробації, згідно висновку якої орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить небезпеки для суспільства /а.с. 104-105/, підстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням суд не вбачає, оскільки ч. 1 ст. 75 КК України прямо вказує на неможливість прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку засудження особи за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, яка керувала транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.
Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами, суд вважає необхідним зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 КК України позбавлення права керувати транспортними засобами як додаткове покарання призначається на строк до десяти років.
Згідно з правозастосовчою практикою, позбавлення права керувати транспортними засобами суд не вправі призначити як додаткове покарання особі, яка не має права керувати транспортними засобами.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 не отримував посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії згідно зі ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» та п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340.
Відтак, до нього не може бути застосовано додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.
Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 22 січня 2019 року в справі № 708/40/18 (провадження № 51-7569 км 18).
Саме таке покарання, на думку суду, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, є гуманним, справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також для попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень у майбутньому, досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, та випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.
Визначене покарання, на думку суду, не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Майнова шкода кримінальним правопорушенням не завдана.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлено.

Строк дії запобіжного заходу, обраного обвинуваченому ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси ОСОБА_10 від 01 травня 2021 року у виді домашнього арешту із забороною залишати місце проживання цілодобово /а.с. 145-148/, який ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 21 липня 2021 року змінено на домашній арешт у нічний час доби /а.с. 66-69/, закінчився 19 грудня 2021 року.
Разом з тим, враховуючи, що обвинувачений засуджується до покарання у вигляді реального позбавлення волі, суд вважає необхідним обрати йому, до набрання вироком суду законної сили, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, так як жоден інший запобіжний захід не забезпечить запобігання спробам ОСОБА_5 переховуватися від суду.

У порядку частини 2 статті 124 КПК України з обвинуваченого необхідно стягнути на користь держави документально підтверджені витрати на проведення судових експертиз у загальному розмірі 3 432 грн 40 коп.

Також судом установлено, що ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси ОСОБА_10 від 06 травня 2021 року накладено арешт на наступне майно: автомобіль марки «ВАЗ 2121», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебував у користуванні ОСОБА_6 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , та який фактично знаходився під керуванням ОСОБА_5 у момент ДТП /а.с. 159-162/.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, за клопотанням учасників провадження, вирішує питання про скасування арешту майна.
Враховуючи відсутність заперечень з боку учасників судового провадження, суд вважає за доцільне скасувати арешт за минуванням потреби.
Речові докази слід розподілити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_5 визнати винним у скоєні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

Обрати ОСОБА_5 , до набрання вироком законної сили, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, взявши ОСОБА_5 під варту із зали суду негайно.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту взяття його під варту, тобто з 22 березня 2022 року.
Стягнути із ОСОБА_5 на користь держави документально підтверджені витрати на проведення судових експертиз у загальному розмірі 3 432 (три тисячі чотириста тридцять дві) гривні 40 копійок.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси ОСОБА_10 від 06 травня 2021 року з наступного майна: автомобіля марки «ВАЗ 2121», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебував у користуванні ОСОБА_6 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , та який фактично знаходився під керуванням ОСОБА_5 у момент дорожньо-транспортної пригоди.

Речовий доказ у кримінальному провадженні: автомобіль «ВАЗ 2121», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_11 та знаходиться на майданчику тимчасового зберігання транспортних засобів Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області, - повернути ОСОБА_11 за належністю.

На вирок може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя: ОСОБА_1