Номер провадження: 11-кп/813/1778/21
Номер справи місцевого суду: 492/1028/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора Болградської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 10.06.2021 року у кримінальному провадженні №0000571, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.10.2017 року, відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , с. Озерне, Ізмаїльського району Одеського області, молдованина, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, не судимого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки та 6 місяців без позбавлення права керувати транспортними засобами.

В силу ст. 75 КК України, звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік та 6 місяців.

На підставі ст. 76 КК України покладено обов`язки:

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Сплив іспитового строку для засудженого відраховувати з 10 червня 2021 року.

Цивільний позов ОСОБА_11 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_8 компенсацію за моральну шкоду в розмірі 80000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Цивільний позов ОСОБА_12 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_8 компенсацію за моральну шкоду в розмірі 20000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів, скасування арешту майна та процесуальних витрат.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 , визнано винним у тому, що він 14 жовтня 2017 року приблизно о 18 год. (більш точний час встановити не надалось можливим), ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «Daewoo Lanos TF69Y», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить йому на праві приватної власності, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , здійснюючи дорожній рух по автодорозі М-15 на 182 км., напрямком «Одеса-Рені», зі швидкістю приблизно 90 км/год. (більш точнішу швидкість в ході досудового розслідування встановити не виявилося можливим), в порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 р., якими передбачено, що при виникненні небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, ОСОБА_8 , маючи реальну і об`єктивну можливість під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху урахувати дорожню обстановку та відповідно реагувати на її зміну, діючи з необережності, що виразилася у злочинній самовпевненості, не зменшив швидкість руху на вищевказаній ділянці автодороги, внаслідок чого не впорався з керуванням транспортного засобу, та допустив наїзд передньою частиною кузову керованого ним автомобіля на задню частину автомобіля марки «Opel Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_12 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, під керуванням ОСОБА_13 , який стояв на своїй смузі руху.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) пасажир автомобіля марки «Daewoo Lanos» ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми у формі: забою головного мозку з лінійним переломом кісток лицевого скелету, перелому кісток носу, перелому верхньої щелепи з права, забитої рана голови, множинних саден обличчя, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Допущені водієм автомобіля марки «Daewoo Lanos TF69Y», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_14 порушення вимог п. 12.3 ПДР України, з технічної точки зори, перебувають у причинному зв`язку із ДТП, в результаті якої потерпілому ОСОБА_11 заподіяно тілесні ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи вирок суду в частині доведеності вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій, прокурор ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого через надмірну м`якість.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом не взято до уваги роз`яснення, надані у п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та транспорту, а також про правопорушення на транспорті», відповідно до яких не взято до уваги, що транспортний засіб не є основним джерелом доходу обвинуваченого, за кермом він майже не їздить, заробляє на життя з підробітків кочегаром та пенсійних виплат. Зазначає, що судом не враховано той факт, що протягом трьох років з моменту скоєння ДТП обвинуваченим не здійснено жодної виплати потерпілому та цивільному позивачу.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 2 (два) роки.

В силу ч. 1 ст. 76 КК України покласти наступні обов`язки:

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

До початку судового розгляду від представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_15 надійшла заява в якій останній просить розглянути апеляційну скаргу без його участі та участі потерпілого, апеляційну скаргу задовольнити.

Позиції учасників судового провадження.

Заслухавши: суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КПК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КПК України; 2) відповідно до положень Загальної частини КПК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Із оскаржуваного вироку суду першої інстанції та журналу судового засідання, вбачається, що обвинувачений ОСОБА_14 свою провину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю та не заперечував, що керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що призвели до ДТП в результаті, чого заподіяв потерпілому ОСОБА_11 тяжкі наслідки.

В апеляційній скарзі прокурора не оспорюються фактичні обставини вчинення злочину, встановленого судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого у вчинені злочину, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, в зв`язку з чим апеляційний суд вирок у цій частині не переглядає.

За таких обставин, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_14 у скоєнні дій, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, за встановлених районним судом та викладених у вироку обставин.

Разом з тим, з оскаржуваного вироку суду першої інстанції вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_14 не в повній врахував вимоги ст. 65 КК України та положення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, згідно з якими, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_14 , суд першої інстанції, як зазначено у вироку, врахував відповідно до ст. 65 КК України обставини справи, особу обвинуваченого, а також обставини, які у відповідності до вимог ст. 66 КК України пом`якшують покарання і вказав, що такі обставини судом встановлені, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вперше притягується до кримінальної відповідальності, сам постраждав від своїх необережних дій та позитивно характеризується за місцем проживання та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Також судом першої інстанції при призначені покарання враховано досудову доповідь Ізмаїльського міськрайонного сектору філії ДУ «Центр пробації» відповідно до якої виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 можливе без ізоляції суспільства.

Зазначені обставини надавали суду призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, а саме у виді позбавлення воля строком на 3 роки та 6 місяців з застосуванням до нього ст. 75 КК України, оскільки виправлення і перевиховання ОСОБА_16 можливе без ізоляції від суспільства, а тому доводи прокурора щодо розміру призначеного покарання є необґрунтованими.

Разом з цим, на думку колегії суддів, суд не застосувавши додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, не повній мірі врахував фактичні обставини вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення та його тяжкість.

На думку апеляційного суду судом першої інстанції не враховано фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, а саме, що вказана дорожньо-транспортна пригода сталася через невжиття обвинуваченим заходів для зменшення швидкості, що свідчить про грубе порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

Разом з тим, з урахуванням того, що внаслідок дій обвинуваченого настали тяжкі наслідки, звільнення його від додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, суперечить приписам ст. 65 КК України.

Отже, колегія суддів вважає, що суд безпідставно не застосував Закон України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню, а саме не призначив ОСОБА_8 додаткове покарання - позбавлення права керування транспортними засобами, що передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування вироку є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно роз`яснень викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №1 «Про практику постановлення судами вироків при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку», у разі коли в апеляційній скарзі ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого шляхом призначення йому більш суворого покарання, то у разі задоволення апеляційної скарги, вирок суду першої інстанції скасовується та ухвалюється новий вирок.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом у цій частині нового вироку.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Болградської окружної прокуратури ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 10.06.2021 року у кримінальному провадженні №0000571, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.10.2017 року, яким ОСОБА_8 , визнаний винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - скасувати в частині призначеного судом покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки та 6 місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного виду покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та встановити йому іспитовий строк, терміном 1 рік та 6 місяців.

Відповідно до вимог ст. 76 КК України, покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3