ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/577/22 Справа № 204/3744/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Головуючий суддя - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року та ухвали Верховного суду від 30 травня 2000 року у відповідність з вимогами чинного законодавства України та звільнити його з місць ув`язнення у зв`язку із фактичним відбуттям строку покарання, -

В С Т А Н О В И Л А:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року та ухвали Верховного суду від 30 травня 2000 року у відповідність з вимогами чинного законодавства України та звільнити його з місць ув`язнення у зв`язку із фактичним відбуттям строку покарання.

Суд обґрунтовуючи своє рішення зазначає, що засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання.

Вказує, що чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що призначене покарання у вигляді довічного позбавлення волі є жорстоким та нелюдським покаранням, а також безпідставним порушенням прав і свобод людини, тобто порушує верховенство права і повагу до людської гідності.

Вважає, що з огляду на фактичне скасування заборони скорочення довічного позбавлення волі, застосування загальних засад кримінального провадження дає підстави для його звільнення.

Зазначає, що за 24 (двадцять чотири) роки відбування покарання було виконано як каральну, так і відновлювальну та превентивну функції.

Вказує на те, що відносно нього суд неправильно застосував кримінальний закон, а саме безпідставно надав зворотної дії в часі Закону України від 22 лютого 2000 року.

Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до увагу висновки ЄСПЛ як індивідуального, так і загального правозастосовного характеру.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвала суду першої інстанції винесена з істотними порушеннями норм Кримінального процесуального кодексу України, неправильним застосуванням норм матеріального права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституції України.

Зазначає, що судом першої інсталяції не було враховано відповідні норми Конституції України, висновки ЄСПЛ, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказує, що законодавство України не передбачає жодного дієвого механізму щодо можливості звільнення засудженого до довічного позбавлення волі від подальшого відбування покарання, а також зазначає, що на сьогоднішній день процедура помилування Президентом засуджених до довічного позбавлення волі, що існує у державі Україна, не працює, механізм помилування є недосконалим та таким, що порушує права людей.

Звертає увагу на рішення ЄСПЛ, Конституційного суду України та Верховного суду з яких вбачається, що призначення нескорочуваного довічного позбавлення волі є жорстоким та нелюдським покаранням, а також безпідставним порушенням прав, свобод людини, тобто порушує засади і верховенства права і поваги до людської гідності.

Вважає, що з огляду на фактичне скасування заборони скорочення довічного позбавлення волі, застосування загальних засад кримінального провадження дає підстави для звільнення ОСОБА_7 .. За 24 (двадцять чотири) роки відбування ним покарання останнє виконало як каральну (з огляду на надмірну жорстокість, встановлену конкретно щодо нього двома рішеннями ЄСПЛ), так і відновлювальну та превентивну функцію.

Позиції учасників судового провадження.
Засуджений та його захисник підтримали апеляційні скарги, просили їх задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданих апеляційних скарг, обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Статтею 82 КК України визначено, що особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
Цією нормою встановлено вичерпний перелік покарань, при відбуванні яких можлива заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, і довічне позбавлення волі, як окремий вид покарання, до даного переліку не входить.
Як слідує із роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.
Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.
Із змісту положень ч. 1 ст. 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.
Отже, загальним для видів покарань, до яких може бути застосовано заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є те, що всі вони є строковими і юридичною підставою застосування даної норми є відбуття засудженою особою певної частини строку призначеного їй покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
З вимог вказаної норми видно, що довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», яке 09 вересня 2019 року набуло статусу остаточного, відповідно до ст. 44 розділу 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.
При цьому Європейський суд з прав людини зазначив, що механізм такого перегляду в кожному конкретному випадку має стосуватися перевірки обставин виправлення чи перевиховування засудженого, аби останній, за певних обставин, отримав право на звільнення (п. 194 рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12 березня 2019 року).
Крім того, суд звертає увагу на те, що у рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12 березня 2019 року, Європейський суд з прав людини саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Натомість Європейський суд з прав людини акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов та з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.
Таким чином, призначене засудженому ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк, і тому на нього не можуть поширювати свою дію норми ст. 82 КК України, про застосування яких ставить питання апелянт.
На переконання апеляційного суду, при прийнятті ухвали суд першої інстанції, проаналізувавши норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, дійшов правильного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року та ухвали Верховного суду від 30 травня 2000 року у відповідність з вимогами чинного законодавства України та звільненням з місць ув`язнення у зв`язку із фактичним відбуттям строку покарання, оскільки на даний час процедура розгляду таких клопотань щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі кримінальним процесуальним законом не визначена.
Таким чином, системний аналіз кримінального процесуального законодавства України, дає підстави для висновку, щодо компетенції, як суду першої, так і апеляційної інстанції, на даний час, не входить розгляд клопотань про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням відносно осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права та знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, оскільки при вирішенні такого клопотання суд першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.
Так, дійсно Конституційний Суд України рішенням № 6-р(ІІ)/2021 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
В пункті 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційний Суд України вказав таке: «З метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення».
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення його з місць ув`язнення у зв`язку із фактичним вібуттям строку покарання, його апеляційна скарга та апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 задоволенню не підлягають, оскільки на даний час процедура розгляду таких клопотань відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, діючим кримінальним процесуальним законодавством України не передбачена, тобто відсутня належна правова процедура.
У випадку законодавчого запровадження належної правової процедури, засуджений не позбавлений права звернення з відповідною заявою у визначені кримінально-процесуальній формі.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року та ухвали Верховного суду від 30 травня 2000 року у відповідність з вимогами чинного законодавства України та звільнити його з місць ув`язнення у зв`язку із фактичним відбуттям строку покарання залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4