Житомирський апеляційний суд
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м.Житомирі апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 23 вересня 2021 року,

в с т а н о в и в:
Зазначеною ухвалою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, по 22.11.2021.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду, як незаконну, та постановити нову, якою обрати ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням засобу електронного контролю та забороною йому залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, зазначає, що суд продовжив запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, пославшись на існування вкотре не доведених прокурором ризиків та наявність судимостей у ОСОБА_8 , без наведення в оскаржуваній ухвалі мотивів, якими обґрунтовується висновок про існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Зазначає, що його підзахисний, не мав та не має наміру переховуватися від органів досудового розслідування, не має наміру та фізичної можливості знищувати, ховати речі або документи, які мають значення для кримінального правопорушення, так як вони усі вилучені, не має наміру впливати на потерпілого чи свідків, а також не має на міру перешкоджати кримінальному провадженню і тим більше вчиняти інші кримінальні правопорушення. Звертає увагу, що в ході судового розгляду вже з`ясовано, що тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 заподіяв другий підозрюваний ОСОБА_10 , що він сам і визнав під час допиту судом. Також встановлена на підставі дослідженого судом висновку СМЕ невідповідність показань потерпілого кількості та механізму отриманих тілесних ушкоджень. Звертає увагу і на те, що ОСОБА_8 має стійкі соціальні зв`язки, що було встановлено апеляційним судом, не має наміру переховуватися в органів слідства, знищувати докази, які перебувають у сторони обвинувачення та має намір доводити свою невинуватість зібраними стороною захисту у встановленому порядку доказами. Посилаючись на зазначене, вважає, що відповідним запобіжним заходом є домашній арешт за адресою місця реєстрації і проживання батьків ОСОБА_8 .
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №295/15779/19, в провадженні Богунського районного суду м.Житомира перебуває кримінальне провадження №0003864 від 03.11.2020 по обвинуваченню ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.
В ході судового розгляду вказаного кримінального провадження, 23.09.2021 в судовому засіданні Богунським районним судом м.Житомира, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_12 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 (а.п.226-228).
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 та з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.
При цьому, на думку апеляційного суду зазначене клопотання прокурора є відповідним вимогам ст.199 КПК України, подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини, які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою. З урахуванням судового розгляду провадження, відповідні докази, якими обґрунтовується підозра висунута обвинуваченому, перебувають в матеріалах судового провадження. Істотних порушень вимог КПК України в цій частині не встановлено.
Як вбачається з журналу судового засідання від 23.09.2021 (а.п.233-235), сторона захисту була належним чином обізнана зі змістом клопотання про продовження строку тримання під вартою, була готова до розгляду даного питання, як і висловлювала свої відповідні заперечення щодо доводів прокурора викладених в цьому клопотанні.
Вирішуючи зазначене клопотання прокурора, (після відповідного обговорення в судовому засіданні між всіма учасниками провадження, при цьому, адвокат ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 категорично заперечували проти клопотання прокурора, просили застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту) суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.
Твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, є, на думку апеляційного суду, непереконливими.
Апеляційний суд звертає увагу, що кримінальне провадження №0003864 по обвинуваченню ОСОБА_8 знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті злочину за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості підозри, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції.
Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання сторони обвинувачення та ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні, а тому апеляційний суд відхиляє доводи щодо відсутні достатніх доказів про вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення. Апеляційні посилання захисника в цій частині, є безпідставними.
Апеляційний суд зауважує, що відповідній оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність.
Так, на переконання апеляційного суду, наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, апеляційний суд бере до уваги, що існує об`єктивна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, може вдатися до відповідних дій.
Як вбачається з матеріалів провадження №295/157779/20, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, тобто, у вчинені тяжкого кримінального правопорушення, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від чотирьох до шести років. В даному випадку, апеляційний суд бере до уваги і фактичні обставини інкримінованого останньому правопорушення, яке полягає у відкритому викраденні чужого майна, поєднаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Крім того, апеляційний суд враховує й характеризуючі особу ОСОБА_8 дані, зокрема те, що останній раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, що опосередковано підтверджує підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого та його сталу антисоціальну поведінку. В свою чергу, апеляційний суд враховує і вік обвинуваченого, його стан здоров`я, при цьому, матеріалами провадження не підтверджено потреби у обвинуваченого ОСОБА_8 стаціонарного лікування, як і факту перебування на утриманні у останнього сім`ї та утриманців та факту працевлаштування до затримання.
Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, як і високий рівень вчинення останнім інших кримінальних правопорушень, які на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшились та продовжують існувати.
Апеляційний суд в даному випадку, враховує всі характеризуючі дані обвинуваченого ОСОБА_8 та фактичні обставини інкримінованого кримінального правопорушення, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що останній, перебуваючи на волі, має реальну можливість перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
З урахуванням вище наведеного, апеляційний суд зауважує, що наявність відповідних процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, в даному випадку базується на тяжкості покарання, що йому загрожує у разі визнання обвинуваченого винуватим, його характеризуючих даних, міцності соціальних зв`язків, тощо, що належно встановлено безпосередньо судом першої інстанції під час розгляду клопотання прокурора 23.09.2021.
За встановлених обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням усіх в сукупності даних про особу обвинуваченого, факту інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, які доводять вищенаведені ризики, як і виключають об`єктивну можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).
Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_13 у разі визнання його винним, дані про його особу, взяв до уваги наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, вчинити інші правопорушення, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.
Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).
Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.
При цьому, посилання захисника на те, що ОСОБА_8 має постійне місце реєстрації за місцем проживання його батьків по АДРЕСА_1 , як і гарантії обвинуваченого в суді апеляційної інстанції про виконання процесуальних обов`язків в разі застосування до нього міри запобіжного заходу у виді домашнього арешту, не доводять по-за розумним сумнівом дотримання обвинуваченим відповідної сталої процесуальної поведінки, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.
Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.
Тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 .
Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 (які б слугували безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали) під час апеляційного розгляду не встановлено.
Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 23 вересня 2021 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, по 22.11.2021, - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: