Справа №584/171/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1054/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
Іменем України

11 листопада 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 584/171/18 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Путивльського районного суду Сумської області від 01.07.2021 про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням застави,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні клопотання прокурора, оскільки ухвала постановлена з порушенням норм КПК, обвинувачений ОСОБА_9 перебуває під вартою 3 роки 6 місяців. Вказує, що суд мав обрати, змінити чи скасувати запобіжний захід, а не його продовжувати (ч. 3 ст. 315 КПК). Зазначає і про порушення строку звернення із клопотанням про продовження строку тримання під вартою, оскільки прокурором зазначене клопотання подано 30.06.2021, тобто із пропуском строку, передбаченого ч. 1 ст. 199 та п. 20-5 Прикінцевих положень КПК, прокурором не було доведено обґрунтованості ризиків.

ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 187 КК у кримінальному провадженні № 0000462 від 28.12.2017, а ухвалою Путивльського районного суду Сумської області від 01.07.2021 йому було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, до 09:00 28.08.2021 включно. Крім того, обвинуваченому визначена застава у розмірі 56750 грн, з покладенням на нього у разі внесення застави і звільнення з-під варти обов`язків: прибувати до прокурора кожної середи щотижня; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора, суд про зміну свого місця проживання та роботи.

Оскільки учасники судового провадження належним чином повідомлені про час і місце апеляційного розгляду, будь-яких клопотань від них про розгляд кримінального провадження у їх присутності не надходило (від прокурора та захисника надійшли клопотання про розгляд справи у їх відсутність), то колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд за відсутності сторін, що узгоджується з вимогами ч. 4 ст. 422-1 КПК.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а згідно ст. 177 цього Кодексу підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті, тобто: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Відповідно ч. 1 ст. 331 КПК, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого, а згідно ч. 2 цієї статті вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу (ч. 3 ст. 331 КПК).

Ухваливши рішення щодо обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції цілком обґрунтовано дійшов такого висновку, оскільки при вирішенні зазначеного питання у повній мірі дотримався вимог ст. 176, 177, 183, 194, 197, 199 і 331 КПК, а саме з`ясував і дослідив всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу як тримання під вартою, а не будь-якого іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Зокрема, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні тяжкого корисливого злочину, пов`язаного із застосуванням насильства для заволодіння чужим майном, має судимості, відсутнє постійне офіційне місця роботи, а тому колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Відповідно установленої практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин кримінального правопорушення та обвинуваченої особи (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зокрема, ОСОБА_9 є обвинуваченим у кримінальному провадженні і обґрунтованість цього обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку, яким закінчується кримінальне провадження, а тому колегія суддів не уповноважена давати оцінку доказам як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, вирішувати наперед питання про винуватість або невинуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому діяння і може з`ясовувати та досліджувати обставини тільки щодо наявності передбачених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків та необхідності і доцільності тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання.

Згідно положень ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також судової практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не забезпечить запобігання встановленим судом першої інстанції ризикам, що є виправданим та необхідним елементом і визначає потребу в триманні обвинуваченого під вартою. При цьому, вирішуючи питання про ув`язнення ОСОБА_9 , колегія суддів враховує і наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи.

Щодо розумності строку тримання під вартою, то колегія суддів враховує рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України» (Kharchenko v. Ukraine), заява № 40107/02), де Суд зазначив, що «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно. Вона має оцінюватись в конкретному випадку залежності від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, привалює над принципом поваги до свободи особистості».

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу тривалого перебування обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою, то колегія суддів не може прийняти їх до уваги, оскільки знаходження останнього під вартою було викликано наявністю кримінального провадження, за яким ОСОБА_9 обвинувачується за ч. 1 ст. 187 КК, тобто була відповідна правова підстава і до цього часу не було рішення суду щодо незаконності обвинувачення, а періоди ув`язнення були забезпечені відповідними судовими рішеннями, що не може свідчити про свавільний характер тримання ОСОБА_9 під вартою. При цьому кожного разу перевірялася доцільність продовження такого строку. Крім того, судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_9 була визначена застава у розмірі, який є меншим, ніж за попереднім рішенням про тримання під вартою, сплативши яку обвинувачений буде негайно звільненим з-під варти. При цьому розмір застави не є занадто великим і таким, що не може бути сплаченим, з урахуванням майнового стану обвинуваченого.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд мав обрати, змінити чи скасувати запобіжний захід, а не його продовжувати (ч. 3 ст. 315 КПК), на правильність тримання обвинуваченого під вартою не впливають, оскільки суд, здійснивши розгляд клопотання прокурора про продовження тримання під вартою, прийняв вірне рішення саме про обрання обвинуваченому запобіжного заходу, тобто прийняв рішення, яке відповідає вимогам КПК і загальним засадам судочинства (кримінального провадження).

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку, передбаченого ч. 1 ст. 199, п. 20-5 Прикінцевих положень КПК для звернення з клопотанням прокурора, також ніяким чином не впливають на законність утримання обвинуваченого під вартою, оскільки суд повинен вирішити питання тримання особи під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу (ст. 199 КПК), з`ясувавши наявність обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою (доцільність та необхідність ув`язнення).

Таким чином, підставою для відмови у задоволенні клопотання може бути лише його не обґрунтованість, а не порушена процедура (строк) звернення уповноваженої особи з відповідним клопотанням, тому колегія суддів погоджується з мотивами суду першої інстанції щодо необхідності розгляду клопотання прокурора по суті, навіть при очевидному порушенні останнім строків звернення з таким клопотанням.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою з визначенням застави не забезпечить запобіганню встановленим судом першої інстанції ризикам, що є виправданим та необхідним елементом і визначає потребу в триманні обвинуваченого під вартою.

Оскаржену ухвалу суду колегія суддів вважає законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, внаслідок чого це судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

постановила:

Ухвалу Путивльського районного суду Сумської області від 01.07.2021 відносно ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4