ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №:11-кп/818/1065/22 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія:ст.186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, за умови, що від потерпілого надійшла заява-телефонограма про розгляд справи без нього, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого та прокурора на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 11 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, не маючого на утриманні малолітніх дітей, без місця реєстрації, мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення-злочину передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Вирішено рахувати ОСОБА_7 строк відбуття покарання з дня фактичного затримання, тобто з 07 серпня 2019 року.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 5 КК України та на підставі ч.5 ст.72 КК України вирішено зарахувати ОСОБА_7 в строк відбуття покарання строк ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі з 07 серпня 2019 року по день винесення вироку, а саме до 29 листопада 2021 року.

Запобіжний захід ОСОБА_7 , до набрання вироком законної сили, визначено залишити тримання під вартою.

Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Зазначеним вироком встановлено, що 30 07 2019 року, приблизно о 02 год 00 хв., ОСОБА_7 , за попередньою змовою, разом з невстановленою в ході проведення досудового розслідування особою, маючи прямий умисел, направлений на відкрите заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу, знаходячись біля будинку №32/20 по вул. 23 Серпня в м. Харкові, відкрито заволодів мобільним телефоном «Хiomi Red Mi Note 4», який належить ОСОБА_9 за таких обставин.

Так, 30 07 2019 року, ОСОБА_7 за попередньою змовою в невстановленою в ході слідства особою, познайомились із раніше невідомим їм ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , приблизно о 00:00 год., коли потерпілий ОСОБА_9 йшов до місця свого проживання з парку ім. Горького в м. Харкові, зустрівши незнайомого йому на той момент хлопця, який сам проявив бажання з ним познайомитися, яким виявився ОСОБА_7 . Разом вони направилися до алеї, яка знаходиться по вулиці 23 Серпня м. Харків, де зустріли ще одного хлопця, яким виявився знайомий ОСОБА_7 . Заздалегідь розподіливши між собою ролі, ОСОБА_7 попрохав потерпілого аби той дав йому свій мобільний телефон марки «Хiomi Red Mi Note 4» 64 ГБ, щоб начебто зателефонувати. Коли ОСОБА_7 отримав телефон і начебто розмовляючи по телефону, умисно, направився в бік житлових багатоповерхових будинків, ОСОБА_9 , розуміючи, що ОСОБА_7 йде з його мобільним телефоном і може ним заволодіти, почав йти за ним, намагаючись словами його зупинити.

З метою реалізації свого злочинного наміру, направленого на відкрите заволодіння чужим майном, ОСОБА_7 , щоб уникнути свідків, зайшов у темний провулок поміж будинків для доведення злочину до кінця, а невстановлена особа, розуміючи, що ОСОБА_9 , зайшов за ОСОБА_7 у темний провулок, з метою реалізації злочинного наміру, наніс потерпілому один удар лівою рукою в область лівої частини обличчя, від якого потерпілий впав на землю.

ОСОБА_7 , у якого умисел був направлений на заволодіння чужим майном, повернувся до ОСОБА_9 , який лежав на землі від удару та продовжуючи свій злочинний намір, разом з невстановленою особою, наніс руками декілька ударів в область голови та лівої частини лоба ОСОБА_9 , в результаті чого, у останнього утворились тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичної експертизи №09-1038/2019 від 23 08 2019, відносяться до легких тілесних ушкоджень, та відкрито заволодів його мобільним телефоном «Хiomi Red Mi Note 4», 64 ГБ, вартість якого, згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи №17381 від 14 08 2019, становить 2210, 00 гривень, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на свій розсуд, чим заподіяв ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 2210, 0 гривень.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_7 , суд кваліфікував за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з прийнятим судом рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок скасувати та ухвалити нове рішення, яким перекваліфікувати дії обвинуваченого на ч. 1 ст.190 КК України та призначити покарання в межах санкції за цією статтею.

В обґрунтування своїх вимог захисник посилається на відсутність з боку обвинуваченого насильницьких дій. Вказує на те, що потерпілий віддав обвинуваченому телефон добровільно і навіть сам розблокував телефон своїм відбитком пальця, у зв`язку з чим захисник вважає, що при передачі мобільного телефону від потерпілого ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 жодних насильницьких дій не відбувалось. Саме це встановлено судом під час судового слідства. Твердження потерпілого з приводу того, що обвинувачений пішов з телефоном потерпілого у темний провулок, а потерпілий почав наздоганяти його, нічим не підтверджуються. Також поза увагою залишився факт того, що потерпілий та обвинувачений зустрілися та познайомилися за дві години до передачі телефону та близько двох годин гуляли парком Горького, де у обвинуваченого ОСОБА_7 були всі можливості забрати телефон у потерплого.

Окрім того, у вироку вказано, що перший удар нанесла невстановлена особа, яка за два роки не була знайдена, хоча під час досудового та судового слідства обвинувачений стверджував, що перебував сам, і хто наносив удари потерпілому не знає. Також захисник вважає сумнівним протокол впізнання особи, оскільки зі слів потерпілого після першого удару він впав на землю, закривши руками від ударів обличчя, у зв`язку з чим, на думку захисника, він не міг бачити обличчя того, хто його бив. При допиті в суді, потерпілий також вказав, що невідома особа питала про речі, які знаходяться у нього в рюкзаку, але жодної речі з рюкзаку не зникло, окрім телефону, який потерпілий сам передав обвинуваченому. До того ж, встановлено, що потерпілий був у нетверезому стані. Крім того, не було допитано свідка ОСОБА_10 , якому ОСОБА_7 продав за 500 грн. телефон потерпілого,оскільки його не було допитано у зв`язку з не доставкою його приводом. Від його допиту під час судового слідства сторона обвинувачення відмовилась.

Захисник просив врахувати, що ОСОБА_7 ніколи не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності. Пояснював, що скоїв злочин, у зв`язку з хворобою батька, який під час слідства помер і на лікування якого не вистачало грошей. Щиросердечно розкаявся в скоєному, вказав на особу, якій він продав телефон. Телефон був повернутий працівниками поліції потерпілому ОСОБА_9 . Цивільний позов потерпілим не заявлявся. Тому вважає, що вирок суду першої інстанції є виключно жорстоким по відношенню до його підзахисного, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

На вказаний вирок була подана також апеляційна скарга прокурором, який до початку апеляційного розгляду відмовився від неї, надавши письмову заяву.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений та його захисник, підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор, заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Потерпілий, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без нього.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, обвинуваченого, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно з вимогами ч.3 ст.62 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
При цьому слід врахувати, що згідно зі ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний для прийняття процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Як вказано в ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
На думку колегії суддів, при постановленні обвинувального вироку, суд першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст.94 КПК України оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку. Всі докази, які були здобуто по справі, були отримані у встановленому законом порядку, а тому є належними та допустимими і у своїй сукупності доводять вину ОСОБА_7 у скоєнні ним інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, поза розумним сумнівом.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_7 свою вину визнав частково, пояснивши, що 30 07 2019 року приблизно о 02 годині 00 хвилин, він побачив потерпілого, що перебував у стані алкогольного сп`яніння та підійшов до нього за сигаретою. Разом з потерпілим вони пішли до магазину за пивом, по дорозі до якого обвинувачений взяв його телефон під приводом, щоб комусь зателефонувати, але не збирався цього робити, адже йому були потрібні гроші і він хотів його продати. Потерпілий добровільно передав телефон, розблокувавши його після того, як вони з обвинуваченим випили пива. ОСОБА_7 пояснив, що був один, і не бив потерпілого, тілесних пошкоджень не наносив, нікого іншого поруч не було. Після того, як обвинувачений отримав телефон, зник разом з ним.
Проте, незважаючи на часткове визнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про наявність в діях обвинуваченого саме складу вищевказаного кримінального правопорушення, а призначаючи покарання за його вчинення, дотримався вимог ст.65 КК України і призначив покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як встановлено судом, ОСОБА_7 , разом з невстановленою під час досудового слідства особою, заздалегідь розподіливши між собою ролі, попрохав потерпілого дати йому свій мобільний телефон, щоб начебто зателефонувати і отримавши його, направився з телефоном в руках до темного провулку. При цьому, ОСОБА_9 , розуміючи, що ОСОБА_7 може заволодіти його мобільним телефоном , почав йти за ним, намагаючись словами його зупинити. Після чого, невстановлена особа, розуміючи, що ОСОБА_9 , зайшов за ОСОБА_7 у темний провулок, нанесла потерпілому один удар лівою рукою в область лівої частини обличчя, від якого потерпілий впав на землю, а ОСОБА_7 наніс руками декілька ударів в область голови та лівої частини лоба ОСОБА_9 , в результаті чого, у останнього утворились тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичної експертизи №09-1038/2019 від 23 08 2019, що відносяться до легких тілесних ушкоджень. Та ким чином, ОСОБА_7 відкрито заволодів мобільним телефоном потерпілого «Хiomi Red Mi Note 4», 64 ГБ, вартість якого, згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи №17381 від 14 08 2019, становить 2210, 00 гривень, розпорядившись ним на власний розсуд.
Виходячи з положень ст. 186 КК України, грабіж це відкрите викрадення чужого майна. При цьому викрадення вважається відкритим, якщо воно вчинюється у присутності власника майна або особи, у віданні чи під охороною якої перебуває майно, і винний усвідомлює, що ці особи розуміють сутність його злочинних дій. Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном. Поряд з наведеним, відповідно до положень ст. 190 КК шахрайство це заволодіння майном або набуття права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою. Отже, предметом шахрайства є як чуже майно, так й право на нього. З об`єктивної сторони шахрайство полягає в протиправному заволодінні чужим майном, в набутті права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою. При цьому обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності або обов`язковості передачі йому майна чи права на нього. Особливістю шахрайства є те, що винний заволодіває чужим майном шляхом спонукання самого потерпілого до передачі йому майна чи уступки права на майно. Тобто при шахрайстві потерпілий, будучи введеним в оману, сам добровільно передає винному майно чи право на нього. При цьому, на відміну від відкритого викрадення майна (грабежу), закінченим шахрайство вважається з моменту фактичного одержання винним майна чи права на нього
Як вбачається з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, ознаки вчиненого ОСОБА_7 злочину, які суд зазначив у вироку, полягають у протиправному заволодінні чужим майном шляхом відкритого викрадення майна (грабежу), оскільки після отримання ОСОБА_7 телефону, потерпілий намагався зупинити його, розуміючи, що обвинувачений намагається заволодіти його майном. При цьому слід зазначити, що обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховання певних обставин) чи зловживання його довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Відповідно, обов`язковою умовою визнання обману чи зловживання довірою ознакою об`єктивної сторони шахрайства є використання його для заволодіння майном чи придбання права на майно. В даному випадку, обвинувачений не намагався запевнити потерпілого у вигідності з його боку передачі йому телефону, а згоди потерпілого на добровільну передачу права на його майно не було, оскільки телефон потерпілий надав добровільно лише для дзвінка, а коли зрозумів, що телефон йому можуть не повернути, намагався повернути його, пішовши за обвинуваченим і намагаючись повернути свій телефон, але отримав удари позаду. Факт спричинення тілесних ушкоджень потерпілому підтверджується показаннями потерпілого та висновком судово-медичної експертизи. І ці докази судом визнані належними та допустимими і не викликають сумніву, оскільки є узгодженими та співпадають між собою. Вилучення майна потерпілого відбувалося відкрито, а тому в даному випадку склад шахрайства відсутній, і такі дії потрібно кваліфікувати як грабіж.
А тому, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.186 КК України та наявність в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який під час судового розгляду пояснив, що 30 07 2019 року приблизно о 01 годині 00 хвилин на вулиці 23 Серпня, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, зустрів ОСОБА_7 , який підійшов до нього за сигаретою. Він запропонував йому разом випити пива та попросив телефон, щоб комусь зателефонувати. Перед магазином вони зустріли його друга, який не заходив з ними у магазин. Після цього вони сіли на лавочку, де також були 4-5 друзів обвинуваченого ОСОБА_7 . Потерпілий пояснив, що хоча перебував на підпитку, міг собою керувати і все пам`ятав. Пояснив, що обвинуваченому надав телефон добровільно, для того щоб останній зателефонував. Коли потерпілий зрозумів, що телефон йому не повернуть, пішов за ним і в цей момент почав отримувати удари ззаду. Першим наніс удар друг ОСОБА_7 . Коли завдавали удари, запитали, що у нього у рюкзаку. ОСОБА_7 наносив удари в область обличчя, коли потерпілий знаходився на землі. Після цього нападники втекли.
Крім того, згідно з протоколом проведення слідчого експерименту від 23 08 2019 року та доданою до нього фототаблицею від 30 07 2019, який було проведено на внутрішньому подвір`ї ХОБСМЕ ( АДРЕСА_2 ) у присутності двох понятих, встановлено, що 30 07 2019 року приблизно опівночі за адресою: АДРЕСА_3 ОСОБА_9 були нанесені тілесні ушкодження, а саме: особа №1, яка наносила тілесні ушкодження, що знаходилась позаду ОСОБА_9 , нанесла один удар ззаду кулаком лівої руки у ділянку нижньої щелепи ліворуч. Внаслідок цього удару потерпілий впав на землю на спину. Коли потерпілий знаходився у такому положенні особа №2 нанесла тілесні ушкодження кулаками обох рук по обличчю. Всього було нанесено близько 5-7 ударів, які прийшлись у ділянку лоба правої та лівої щоки, а також у ділянку губ. Більше тілесних ушкоджень не було нанесено.
Згідно з протоколом пред`явлення до впізнання від 01 08 2019 року та доданим до нього ілюстративним матеріалом, потерпілий ОСОБА_9 серед представлених йому осіб впізнав особу під №1 ОСОБА_7 , який 30 07 2019 року приблизно о 02: 00 год., перебуваючи поблизу буд. 34 по вул. 23 Серпня в м.Харкові, відкрито заволодів його мобільним телефоном, спричинивши йому тілесні ушкодження.
Відповідно до висновку експерта №09-1038/2019, складеного Харківським обласним бюро судово-медичної експертизи Управління охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації, за результатами проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_9 з урахуванням даних з наданої медичної документації згідно з консультативним висновком лікаря-спеціаліста №10/13659 від 20 06 2019 у ОСОБА_9 мали місце наступні тілесні ушкодження: садно у лобній ділянці ліворуч; гематоми (синці) м`яких тканин обличчя та нижньої губи. Дані ушкодження утворились внаслідок дії тупих твердих предметів, гематоми (синці) за механізмом удару або удару-стиснення, садно за механізмом удару тертя. За ступенем тяжкості гематоми (синці) та садно викликають незначні скороминущі наслідки, тривалість яких не перевищує 6 діб і за цією ознакою відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Будь-які підстави вважати, що свідчення потерпілого є недостовірними відсутні. Вони мають логічний, послідовний характер, не суперечать один одному. Ці показання узгоджуються з відомостями, що містяться в матеріалах справи, що були досліджені під час судового розгляду.
Вказані докази є належними та допустимими, логічними та послідовними, будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та оцінці доказів, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 саме у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.2 ст. 186 КК України, колегія суддів не вбачає.
Оцінюючи зібрані докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, в тому числі враховуючи надані показання потерпілого, досліджені докази, колегія суддів вважає, що вина ОСОБА_7 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, доведена повністю. Неправдивість показань потерпілого не знайшли свого підтвердження ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду, з огляду на їх безпідставність. Підстав не довіряти показанням потерпілого у суду немає. А такі доводи обвинуваченого свідчать лише про його намагання уникнути кримінальної відповідальності за скоєний ним злочин.
Відповідно до ч.1 ст. 85 КПК України , належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Чинний КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.
Стаття ст. 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Таким чином, вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України підтверджується сукупністю належних і допустимих непрямих доказів, які з урахуванням обставин цього кримінального провадження та висунутою на свій захист версією обвинуваченого щодо обставин справи, що не узгоджуються із вказаними доказами, доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні цього злочину відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом».
Аналіз досліджених в судовому засіданні суду першої інстанції доказів в їх сукупності, які суд оцінює як достатні та взаємопов`язані, дають суду підстави зробити висновок, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч.2 ст. 186 КК України. Всі вказані апелянтом доводи щодо спростування винуватості ОСОБА_7 були предметом безпосереднього дослідження суду першої інстанції. При цьому, всі докази, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про його винуватість, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення та, в силу ст. 84 КПК України, є доказами у кримінальному провадженні. Переконливих апеляційних доводів, які б свідчили про протилежне та про істотне порушення вимог КПК України, обвинуваченим та його захисником не вказано.
Відповідно до ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виправлення, як мета покарання це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченим законом заходами примусу. Виправлення засудженого це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.
Обираючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обстави, а також врахував, що обвинувачений визнав свою провину частково, є раніше не судимою особою , не працевлаштований офіційно, не має на утриманні малолітніх дітей, а також не має зареєстрованого місця проживання, добровільно шкоду потерпілому обвинувачений не відшкодував, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що обвинуваченомумає бути призначене покарання саме у вигляді позбавлення волі.
На думку колегії суддів судовий розгляд даного кримінального провадження проведено повно, всебічно, об`єктивно, із додержанням вимог закону України про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, за результатами судового розгляду постановлено законне й обґрунтоване рішення.
Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - без задоволення.
З урахуванням викладеного, підстав для зміни чи скасування вироку колегія суддів не вбачає.
Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 11 2021 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ ____________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4