ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 грудня 2021 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду в складі:

Головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4

за участю сторін судового провадження:
прокурора ОСОБА_5
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

законного представника
обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_10 , ОСОБА_11
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальні провадження №0000415 від 16 травня 2018 року №0000576 від 27 червня 2018 року за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_5 на вирок Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 вересня 2021 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України, обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та виправданого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 396 КК України, -
В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, неодруженого, раніше судимого: 1) 28.01.2014 р. Першотравневим районним судом м. Чернівці за ст. 186 ч. 2 КК України до одного року і двох місяців позбавлення волі з іспитовим строком на один рік і шість місяців; 2) 09.11.2015 р. Сторожинецьким районним судом за ст. 185 ч. 3
КК України до двох років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки; 3) 22.03.2016 р. Сторожинецьким районним судом за ст. 185 ч. 3 КК України до двох років позбавлення волі; 4) 26.04.2016 р. Сторожинецьким районним судом за ст. 185 ч. 2 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ухвали Ковельського міського суду Волинської області від 26.03.2018 за ст. 107 КК
ЄУНСС: 723/2659/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_13
Номер провадження: 11-кп/822/429/21 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186, ч.1 ст. 396 КК України
України звільненого умовно-достроково 03.04.2018р. на 8 місяців 10 днів,
визнано винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ст. 185 ч.2, ст.186 ч.2 КК України та призначено йому покарання:
- за ч.2 ст. 185 КК України на два роки позбавлення волі;
- за ч.2 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України на три роки позбавлення волі.
З врахуванням ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_6 покарання у виді трьох років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 71 КК України шляхом частково складання невідбутого покарання за вироком Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 26.04.2016 року остаточно призначено покарання ОСОБА_6 у виді 3-х років 5 місяців позбавлення волі.
Відбування міри покарання визначено рахувати з моменту затримання з 03.07.2018 року.
Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу залишено ОСОБА_6 тримання під вартою.
08 грудня 2021 року ОСОБА_6 судом апеляційної інстанції було змінено міру запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання та покладено на останнього обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України.
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, українця, тимчасово не працюючого, із середньою освітою, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України та призначено йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України на два роки позбавлення волі.
На підставі ст.75,76 КК України звільнено ОСОБА_12 від відбування покарання, якщо він протягом іспитового строку терміном один рік не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та мешканця АДРЕСА_3 , українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, тимчасово не працюючого, раніше не судимого,
виправданого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 396 ч.1 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_6 , - 358 грн., ОСОБА_12 358 грн. на користь держави витрати на проведення експертизи .
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення експертизи в сумі 572 грн. ( п`ятсот сімдесят дві гривні).
Вирішено долю речових доказів.
Згідно вироку суду 15.05.2018 року о 13 год. 00 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні Сторожинецької районної гімназії, що знаходиться за адресою вул. Видинівського, 11, м. Сторожинець Чернівецької області, помітивши портфель, який належав ОСОБА_14 та яким користувалась його донька ОСОБА_15 , в якому знаходився мобільний телефон марки «Хіаоті Redmi 4х», вартістю 3200 грн., із сім картою «Водафон», після чого, діючи умисно, повторно, протиправно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, шляхом вільного доступу, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, викрав із портфеля вказаний мобільний телефон, після чого з місця вчинення злочину втік та викраденим розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_14 матеріальну шкоду на суму 3200 грн.
За таких обставин, суд вважав, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ст.185 ч.2 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.
Крім цього, 20.05.2018 року приблизно о 23 год. 30 хв., ОСОБА_6 , діючи повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_12 , перебуваючи у м. Сторожинець по вул. Чернівецькій, на зупинці громадського транспорту, переслідуючи корисливий мотив особистого збагачення, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, усвідомлюючи, що їх дії помічені і оцінюються як відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, протиправно, відкрито заволоділи майном ОСОБА_16 , а саме, мобільним телефоном марки «Samsung» модель «SM-G7102» вартістю 1660 грн. із сім-картами оператора мобільного зв`язку «Водафон» № НОМЕР_1 та «Київстар» № НОМЕР_2 , чоловічою сумкою, вартістю 20 грн.; грошовими коштами у сумі 31 грн.; навушниками до мобільного телефону вартістю 50 грн., зв`язкою ключів в кількості 4 штуки, які для потерпілого матеріальної цінності не становлять, а всього майна викрадено на загальну суму 1761 грн.
За таких обставин, суд вважав, що дії обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_12 правильно кваліфіковані за ст. 186 ч.2 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб.
При цьому як зазначалось у вироку суду, що відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.396 КК України за наступних обставин.
Згідно з висунутим обвинуваченням, 20.05.2018 року приблизно о 23 год. 30 хв. після відкритого викрадення майна, ОСОБА_6 , ОСОБА_12 з місця вчинення злочину почали тікати, і разом з ними з місця події втік також ОСОБА_7 , який разом з останніми прийшов на зупинку громадського транспорту та під час вчинення злочину ОСОБА_6 та ОСОБА_12 стояв на певній відстані від місця вчинення злочину, не спостерігаючи за ними. Відбігши від місця вчинення злочину, ОСОБА_7 побачив викрадене ОСОБА_6 та ОСОБА_12 майно потерпілого ОСОБА_16 (мобільний телефоном марки «Samsung» модель «SM- G7102» з сім-картами оператора мобільного зв`язку «Водафон» № НОМЕР_1 та «Київстар» № НОМЕР_2 , що знаходились у вищезазначеному мобільному телефоні, чоловіча сумка вартістю 20 грн., грошові кошти в сумі 31 грн.; навушники до мобільного телефону, зв`язка ключів в кількості 4 штуки) та зрозумівши, що ними вчинено тяжкий злочин - відкрите викрадення майна потерпілого ОСОБА_16 , заздалегідь не обіцявши, приховав вчинення тяжкого злочину ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , а саме, відкритого викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб, тобто злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та злочинців, не повідомивши про нього правоохоронні органи.
На вказаний вирок суду І інстанції прокурор ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеності вини обвинувачених ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, вважає, що висновки суду щодо відсутності в діянні обвинуваченого ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.396 КК України є такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, у зв`язку із чим просила оскаржуваний вирок в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст.396 КК України, неправильного формулювання обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, визнаного судом доведеним, скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.396 КК України та призначити покарання у виді 1 року позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік. Також просила зазначити у мотивувальній частині вироку щодо ОСОБА_6 по епізоду відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_16 за ч.2 ст.186 КК України, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що районний суд, виправдовуючи обвинуваченого ОСОБА_7 і, ухвалюючи такий вид вироку, жодним чином не мотивував прийняте рішення, обмежившись лишень посиланням на норми КПК, КК України, Конституції України та інших нормативних актів, не вказавши жодної обґрунтованої підстави для виправдання обвинуваченого, не зазначив мотиви, з яких відкинув докази обвинувачення, що на думку апелянта є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Вказував, що в порушення п.1 ч.3 ст.374 КПК України судом у вироку не зазначено формулювання обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_7 , і яке викладене в обвинувальному акті від 22.06.2021 року, а сформовано своє обвинувачення за ч.1 ст.396 КК України.

Крім цього вважає, що всупереч вимогам ст.ст.94, ст.370 КПК України вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_7 не містить викладення належних мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення, не надавши їм жодної оцінки, зокрема, судом не проаналізовано показання обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_16 , протоколи проведення слідчих експериментів з останнім (т.1, а.п.96-99, 172-175, 142-146, 42-45), не вказано чому вказані докази не доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Також звертає увагу суду на те, що у вироку суд вказав на те, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб, однак, вказані висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки, згідно обвинувального акту, дії ОСОБА_6 по епізоду відкритого викрадення майна ОСОБА_16 кваліфіковані, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб, повторно, зважаючи на те, що ОСОБА_6 , є раніше судимим за вчинення корисливого злочину і злочини, в яких обвинувачується у вказаному кримінальному провадженні, він вчинив під час умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Інших апеляційних скарг від учасників судового провадження не надходило.

На подану апеляційну скаргу прокурора надійшло заперечення захисника ОСОБА_9 , діючого в інтересах обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , в якому він просив оскаржуваний вирок районного суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу і просила її задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_6 та діючого в його інтересах захисника ОСОБА_8 , які підтримали позицію прокурора щодо кваліфікації дій обвинуваченого, обвинуваченого ОСОБА_7 та діючого в його інтересах захисника ОСОБА_9 та законного представника ОСОБА_7 ОСОБА_11 , які заперечували щодо задоволення скарги прокурора в частині незаконного виправдання судом ОСОБА_7 , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Винуватість обвинувачених ОСОБА_6 за ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України та ОСОБА_12 за ч.2 ст. 186 КК України повністю доведена дослідженими судом першої інстанції доказами, яким дана правильна юридична оцінка.
Отже, вирок суду в частині доведеності вини обвинувачених ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України та ОСОБА_12 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України апелянтом не оспорюються, а тому судова колегія, керуючись ст.404 КПК України, не наводить доводи на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оспорені у апеляційній скарзі.
Разом з цим, що стосується доводів апелянта про невідповідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб, фактичним обставинам справи, то вони є слушними, з огляду на наступне.

Так, відповідно до п.1 примітки до ст. 185 КК України, у ст.ст.185, 186 та 189-191 КК України повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або ст.ст.187, 262 КК України.
Згідно з ч.4 ст. 32 КК України повторність відсутня, якщо за раніше вчинений злочин особу було звільнено від кримінальної відповідальності за підставами, встановленими законом, або якщо судимість за цей злочин було погашено або знято.
Як вбачається із матеріалів провадження, зокрема, із змісту обвинувального акту, наданого при зміні обвинувачення у суді першої інстанції (т.7, а.п.110-116), що ОСОБА_6 є раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, які вказані у п.1 примітки до ст.185 КК України.
Крім цього, останній кримінальне правопорушення за ч.2 ст. 186 КК України вчинив після вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України (15.05.2018). Поряд з цим, на момент вчинення даного злочину в ОСОБА_6 була наявна непогашена судимість за ч.2 ст. 185 КК України, так як 03.04.2018 року він був звільнений умовно-достроково на невідбутий термін покарання у виді 8 місяців 10 днів.
Із вказаного слідує, що у діях останнього наявна кваліфікуюча ознака «повторність» при вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж).

Разом з цим, суд, при викладені у вироку обставин справи, встановлених як органом досудового розслідування, так і в суді, у мотивувальній частині рішення, яке наразі переглядається, при формулюванні обвинувачення вказав щодо повторності вчинення злочину ОСОБА_6 ч.2 ст. 186 КК України по епізоду відкритого викрадення чужого майна у ОСОБА_16 , однак, підсумовуючи у рішенні про вірність кваліфікації дій обвинуваченого органами досудового розслідування за ч.2 ст. 186 КК України, помилково не зазначив кваліфікуючу ознаку «повторність».
Таким чином, вказані висновки суду є помилковими, однак, на думку колегії суддів вони не дають підстав для скасування рішення суду та винесення нового вироку, як про це просив апелянт, оскільки згідно вимог ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі:
1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення;
2) необхідності застосування більш суворого покарання;
3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;
4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
При цьому, згідно ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі:
1) пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого;
2) зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення;
3) зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення;
4) в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.
Враховуючи наведене та вимоги ст.ст. 408, 420 КПК України, колегія суддів вважає, що вирок суду підлягає зміні, з доповненням у мотивувальній частині рішення суду щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст. 186 КК України (по епізоду відкритого викрадення чужого майна у ОСОБА_16 ) кваліфікуючої ознаки «повторність» вчинення злочину.
Що стосується доводів прокурора про безпідставність виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.396 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу даного кримінального правопорушення, то вони є такими, що не заслуговують уваги.

Так, згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно п.3 ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Так, склад злочину, передбачений ч.1 ст. 396 КК України, передбачає необхідність наявності, з-поміж іншого такої суб`єктивної ознаки злочину як умисел, тобто умисна діяльність, метою якої є перешкоджання правоохоронним органам розкрити злочин чи притягнути винного до кримінальної відповідальності та відповідальність за даний злочин настає тільки в тому випадку, коли суб`єктом усвідомлюються ті обставини, які свідчать про належність злочину до тяжкого чи особливо тяжкого.
При цьому, суспільна небезпечність цього злочину полягає у тому, що він порушує нормальну діяльність органів дізнання, слідства та суду, перешкоджає своєчасному виявленню, розкриттю та припиненню злочинів, викриттю винних у ньому осіб і притягненню їх до кримінальної відповідальності.
З об`єктивної сторони приховування злочину полягає у зазделегідь не обіцяному переховуванні злочину, яке може бути вчинене тільки шляхом активної поведінки - діях, спрямованих на приховування злочину. Форми такого приховування наведені у ч. 6 ст. 27 КК і виявляються в переховуванні: а) злочинця (наприклад, шляхом надання йому житла, транспортних засобів, документів); б) знарядь та засобів вчинення злочину (наприклад, зброї, підроблених документів); в) слідів злочину (наприклад, знищення предметів, на яких були відбитки пальців злочинця);
г) предметів, здобутих злочинним шляхом (наприклад, грошей, коштовностей, іншого майна).
Диспозиція ч. 1 ст. 396 КК України передбачає відповідальність за заздалегідь не обіцяне приховування тяжкого чи особливо тяжкого злочину. Ця умисна діяльність виражена в активних діях, які спрямовані на те, щоб факт злочину, або особа, яка його вчинила, не стали відомі правоохоронним органам.
Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд у судовому засіданні, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірив зібрані на досудовому слідстві докази винуватості ОСОБА_7 , на які посилалися органи досудового розслідування та, згідно зі ст. 94 КПК України, оцінив їх, навівши детальний аналіз цих доказів.
Зокрема, колегія суддів звертає увагу на те, що показання обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_16 , які були допитані районним судом та перевірені апеляційним судом, судом першої інстанції не були взяті до уваги, так як вони носять інформаційний характер та жодним чином, ані окремо, ані в своїй сукупності, не підтверджують факт вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину.
Крім цього, із досліджених районним судом письмових доказів, на які посилається сторона обвинувачення, а саме, із протоколів проведення слідчих експериментів (т.1, а.а.п.п.96-99,172-17.1,а.п. 24-275, 142-146,42-45) слідує, що вказані процесуальні дії були проведені за участю обвинувачених - ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , потерпілого - ОСОБА_16 . Жодних посилань на вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.396 КК України, саме, ОСОБА_7 у них немає. Тому вони також не доводять поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.396 КК України.
Що стосується протоколів огляду місця події (т.2, а.п. 14-18, т.1, а.п.24-27), то вони вказують на спосіб скоєних правопорушень.
За таких обставин, твердження апелянта про вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.1 ст. 396 КК України, суперечить наведеним вище доказам, окрім цього жодним чином в своїй апеляційній скарзі таких висновків суду апелянт не спростовує.
Тобто з об`єктивної сторони вказаного кримінального правопорушення, ОСОБА_7 жодних активних дій спрямованих на приховування слідів злочину чи предметів здобутих злочинним шляхом не вчиняв, будь-яких предметів здобутих злочинним шляхом не мав, а навпаки з самого початку досудового розслідування вказаного злочину сприяв органам досудового розслідування у його розкритті та розслідуванні.
Крім цього, помилковою є думка сторони обвинувачення й щодо того, що ОСОБА_7 переховував злочинця ОСОБА_12 , надавши йому можливість переночувати у власній оселі, оскільки як було встановлено наданими матеріалами справи, що останній після скоєння кримінального правопорушення, у ОСОБА_7 не ночував.
Таким чином. колегія суддів вважає, що суд, виправдовуючи ОСОБА_7 за ч.1 ст. 396 КК України, прийшов до правильного висновку про відсутність в діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 396 КК України.
Що стосується доводів апелянта про те, що районним судом в порушення п .1 ч.3 ст. 374 КПК України не було мотивовано прийняте ним рішення з приводу доказів обвинувачення, то вони є слушними, однак, на думку колегії суддів, це не є підставою для скасування судового рішення суду із винесенням нового вироку , як про це просив апелянт.

Не тягнуть за собою і скасування судового рішення й твердження апелянта про те, що в порушення п.1 ч.3 ст.374 КПК України судом у вироку не було зазначено формулювання обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_7 , і яке викладене в обвинувальному акті від 22.06.2021 року, хоча на думку колегії суддів вони є такими, що заслуговують уваги.

Що стосується призначеного ОСОБА_6 та ОСОБА_12 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст. ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 418, 419, 420, 426 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернівецького апеляційного суду, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Чернівецької обласної прокуратури ОСОБА_5 задовольнити частко.
Вирок Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 вересня 2021 року щодо обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст. 186 КК України змінити.
Доповнити мотивувальну частину вироку щодо ОСОБА_6 по епізоду відкритого викрадення чужого майна у ОСОБА_16 , кваліфікуючою ознакою «повторно».
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3