У Х В А Л А

"25" січня 2022 р. Справа № 596/413/21

Провадження № 1-кп/596/15/2022

Гусятинський районний суд Тернопільської області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілої ОСОБА_4 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про визнання доказів недопустимими, в кримінальному провадженні №0000106, внесеному в ЄРДР від 28 грудня 2020 року відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст. 125 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

В судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 подав суду клопотання про визнання недопустимими доказами через істотні порушення прав і свобод людини. В обґрунтування клопотання посилається, зокрема на те, що відповідно до вимог ст. 477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, дізнавачем, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушення, передбаченого статтею 125 (умисне легке тілесне ушкодження).
Водночас, у матеріалах кримінального провадження є протокол прийняття інспектором СРПП Гусятинського ВП ОСОБА_8 , який відповідно до вимог ст.478 КПК України не є посадовою особою уповноваженою розпочинати досудове розслідування, заяви від ОСОБА_9 складений о 09 год. 40 хв. (на вказаний час відповідно до матеріалів провадження ще не було скоєно правопорушення) від 27 грудня 2020 року про вчинене кримінальне правопорушення. В заяві потерпіла зазначає, що 27 грудня 2020 року близько 12 год 30 хв. (час у протоколі піддавався виправленню) ОСОБА_6 та ОСОБА_10 нанесли їй тілесні ушкодження.
Висновок судово медичної експертизи №7 від 2 лютого 2021 року ґрунтується на документах, а саме медичній карті, рентгенограмі, які направлені директором КНП «Копичинецька КЛ» на запит дізнавача сектору дізнання відділення поліції №3 Чортківського районного відділу поліції ОСОБА_11 , тобто, отримані органом дізнання у спосіб не передбачений законом.
Також прокурором та органом дізнання порушено вимоги закону щодо повідомлення про підозру ОСОБА_6 . Правовим наслідком повідомлення про підозру ОСОБА_6 неуповноваженою на те особою, є не притягнення його до кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом. Тобто ОСОБА_6 не було притягнуто до кримінальної відповідальності та він не набув статусу підозрюваного в кримінальному провадженні через нездійснення органом досудового розслідування в кримінальному провадженні етапу (стадії) притягнення до кримінальної відповідальності. Тому, за відсутності належного повідомлення особи про підозру, безґрунтовним і позбавленим правових підстав є наступне складання й самого обвинувального акту стосовно нього.
На думку сторони захисту в повідомленні про підозру та обвинувальному акті у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 від 19 березня 2021 року дізнавачем та прокурором стверджується як встановлений факт, що він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України, що є порушенням принципу презумпції невинуватості, спрямованого на забезпечення справедливого суду і захисту, закріпленого в пункті 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.62 Конституції України та ст. 17 КПК України.
Також сторона захисту звертає увагу на те, що матеріали дізнання отримані прокурором 19 березня 2021 року та у цей же день прокурором складено обвинувальний акт, який 19 березня 2021 року вручено ОСОБА_6 .
Водночас, як засвідчує штамп на супровідному листі, обвинувальний акт отримано фактично судом 23 березня 2021 року, тобто по завершенню строку дізнання, що є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п.10 ч. 1 ст.284 КПК України або виправдання ОСОБА_6 .
Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні клопотання захисника підтримав.
Прокурор ОСОБА_3 подала заперечення на клопотання сторони захисту, посилаючись на відсутність підстав для визнання доказів недопустимими. Також, на думку прокурора, відсутні підстави для закриття провадження на підставі п.10 ч.І ст. 284 КПК України, оскільки строк досудового розслідування у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України, становить двадцять діб з дня повідомлення про підозру, таким чином прокурором строки досудового розслідування передбачені ст. 219 КПК України не закінчились.
Представник потерпілої адвокат ОСОБА_5 , потерпіла ОСОБА_9 погодились з позицією прокурора, просили відмовити у задоволенні клопотання сторони захисту.
Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, перевіривши доводи клопотання сторони захисту, приходить до наступного.
Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.
Згідно із ч. 1 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Згідно із ч. 2, 3 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.
Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Виходячи з положень ч.І ст.86 КПК України допустимість доказів - це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів.
Так, жоден доказ обвинувачення чи захисту не має наперед визначеної сили серед інших доказів, і такі докази, підлягають врахуванню судом на рівні з іншими доказами у справі.
Отже, для прийняття відповідного процесуального рішення оцінка доказів повинна проводитися не тільки з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а і в їх сукупності, з врахуванням достатності та взаємозв`язку, без відокремлення один від одного в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.
З огляду на положення ст.ст.86, 87, 89, КПК України, які встановлюють критерії допустимості доказів в межах кримінального провадження, враховуючи підстави, на які посилається сторона захисту в клопотанні, суд приходить до висновку про те, що очевидної недопустимості доказів на цій стадії судового провадження без дослідження їх у взаємозв`язку з іншими доказами, суд не вбачає і вважає передчасним вирішувати питання про недопустимість цих доказів, оскільки вони підлягають дослідженню, оцінці та вирішенню питання щодо їх допустимості в порядку, визначеному ч.І ст.89 КПК України.
А тому в задоволенні клопотання сторони захисту слід відмовити.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.86,87,89,93,94,290,369-372,376 КПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про визнання доказів недопустимими, відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_12