Справа № 355/446/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/254/2022 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 січня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2021 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2021 року продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів, тобто до 02 лютого 2022 року.

Таке рішення, суд мотивував тим, що ризик переховування від суду, з огляду на тяжкість інкримінованого правопорушення та усвідомлення можливості засудження до тривалого терміну позбавлення волі, вже самі по собі може бути підставою та мотивом для ОСОБА_6 до втечі, що узгоджується із позицією висловленою в п. 36 Рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі Москаленко проти України. Щодо ризику вказаного в п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, суд вважає, що у відповідності до п.2 ч.1 ст. 194 КПК України, реальність даного ризику прокурором обґрунтована. До того ж ризик незаконного впливу з боку обвинуваченого на потерпілих, свідків в цьому кримінальному провадженні, був встановлений та обґрунтований в ході попередніх судових засідань цим складом суду та іншими судами. Розгляд справи по суті лише розпочинається, свідки та потерпілі не були допитані судом, то ж даний ризик не зменшився та продовжує існувати. До того ж, суд вважає імовірним існування ризику визначеного п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, як вчинення інших кримінальних правопорушень, пов`язаний з попереднім ризиком та обґрунтований тим, що тиск на свідка чи потерпілого в кримінальному провадженні може утворювати самостійний склад кримінального правопорушення. Отже, вищезазначене в сукупності дає підстави суду вважати клопотання прокурора обґрунтованим та на даній стадії судового розгляду застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи особи та має за мету досягнення дієвості провадження. Підстав для заміни запобіжного заходу більш м`яким в даний час не встановлено, оскільки жоден з більш м`яких запобіжних заходів, на думку суду, не зможе забезпечити належну поведінку обвинуваченого та запобігти зазначеним ризикам.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2021 року та ухвалити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 відмовити та застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за місцем фактичного постійного проживання, а саме: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що оскаржувана ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, внаслідок неповноти судового розгляду та з невідповідністю висновкам, викладеним в ухвалі, фактичним обставинам справи у зв`язку з відсутністю доказів.
Апелянт звертає увагу на те, що прокурором в своєму клопотанні не було доведено, а судом першої інстанції не було належним чином перевірено, чи доводять надані прокурором докази, обставини, які відповідно до ч.1 ст.194 КПК України суд зобов`язаний встановити під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
Зазначає, що у клопотанні прокурора фактично відсутня обґрунтована підозра у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_6 інкримінованих кримінальних правопорушень. На думку сторони захисту, щоб вважатися обґрунтованою, підозра має містити такі ознаки, як об`єктивність, підтвердження доказами та належну оцінку. Разом з тим, пред`явлена ОСОБА_6 підозра у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.4 ст. 187, ст. 257, ч.1 ст. 263 КК України не містить ознак обґрунтованості, а формулювання самого обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень (злочинів) є неконкретним та більш того - фактично відсутнім. Прокурор у клопотанні не вказує на конкретні дії ОСОБА_6 , не встановив об`єктивну сторону складу кримінального правопорушення, яке необхідно кваліфікувати саме як вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ст.257 КК України. Також у формулюванні обвинувачення та викладі фактичних обставин вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, за ч.4 ст.187 КК України, неможливо встановити, які саме дії вчинялися безпосередньо обвинуваченим ОСОБА_6 під час здійснення 07.12.2020 розбійного нападу на потерпілого. Крім того, прокурор в своєму клопотанні не вказує кому саме із чотирьох потерпілих під час вчинення ОСОБА_6 розбійного нападу (ч.4 ст. 187 КК України) було заподіяно насильство, небезпечне для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу.
У зв`язку із зазначеним, сторона захисту вважає, що відсутність у прокурора чіткого формулювання обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих злочинів, відсутність чіткої вказівки на особу потерпілого, який зазнав насильства, небезпечного для життя чи здоров`я внаслідок протиправних дій ОСОБА_6 , а також зазначення прокурором в своєму клопотанні щодо вчинення ОСОБА_6 складу злочину, який не вказаний в обвинувальному акті (ч.2 ст. 345 КК України), вказує на відсутність в сторони обвинувачення обґрунтованої підозри щодо вчинення ОСОБА_6 інкримінованих кримінальних правопорушень, порушує засади кримінального провадження, зокрема принципи верховенства права та законності, які застосовуються з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також виключає можливість визначення судом меж пред`явленого обвинувачення та роз`яснення обвинуваченому суті обвинувачення.
Сторона захисту стверджує, що враховуючи недоліки клопотання прокурора, можна дійти висновку про недоведеність стороною обвинувачення факту наявності обґрунтованої підозри щодо вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ст.257, ч.1 ст.263 КК України.
Захисник зазначає, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а судом першої інстанції за відсутності будь яких доказів неправильно встановлено наявність таких ризиків відносно обвинуваченого ОСОБА_6 .
Крім того, апелянт звертає увагу на те, що прокурором не було надано суду першої інстанції фактів про особу обвинуваченого ОСОБА_6 із сукупного аналізу, яких можна було зробити уявлення про те, настільки є реальною вірогідність недобросовісної поведінки ОСОБА_6 щодо його намірів ухилятися від суду, або переховуватися в інших країна.
Вказує, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше не судимий, має постійне місце проживання, де постійно проживає зі своєю нареченою та її родиною, за роки приживання він проявив себе виключно з позитивної сторони, є доброзичливою та привітною людиною, уникає конфліктних ситуацій та завжди готовий допомогти іншим в скрутній ситуації.
Щодо ризику впливу на свідків, прокурором не конкретизовано, які це свідки і яким чином обвинувачений може на них впливати. Обвинувачений ОСОБА_6 ніяк не може впливати на вказаних свідків, оскільки ОСОБА_8 є батьком обвинуваченого ОСОБА_9 , а ОСОБА_10 є нареченою Бородині ВЛ. Тобто в даному випадку втрачається будь який сенс для ОСОБА_6 якимось чином протиправно впливати на вказаних свідків в зв`язку із перебуванням із ними в дружніх та близьких відносинах. Щодо свідка ОСОБА_11 , то для ОСОБА_6 ця особа є не знайомою, місце перебування (проживання) якої ОСОБА_6 невідоме. Інформація про адресу перебування (проживання) свідка ОСОБА_11 в матеріалах кримінального провадження також не міститься. Тобто, ОСОБА_6 не має фактичної змоги впливати на свідка ОСОБА_11 . Прокурором не було долучено до свого клопотання доказів того, що ОСОБА_6 до дати розгляду даного клопотання погрожував чи в будь який інший спосіб впливав на свідків, потерпілих чи інших учасників даного кримінального провадження.
Крім того, прокурором не доведено, чому менш жорстокі, ніж тримання під вартою, запобіжні заходи не зможуть забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 .
Апелянт стверджує, що обвинувачений ОСОБА_6 11 місяців і 24 дні перебуває під вартою, що цілком достатньо для формування розуміння необхідності дотримуватися обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України та належної процесуальної поведінки під час подальшого розгляду даної справи у суді першої інстанції по суті пред`явлених обвинувачень, у випадку обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, цілодобового домашнього арешту, що в повній мірі відповідатиме загальним засадам кримінального провадження та національному законодавству України, зокрема практиці ЄСПЛ як його частини.
Крім того, суд першої інстанції невірно вказав дату закінчення строку дії запобіжного заходу. Відлік шістдесяти днів, на які суд першої інстанції продовжив ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має розпочатись в день постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали, тобто 02 грудня 2021 року. А тому, шляхом проведення арифметичних підрахунків, можна встановити, що шістдесят днів, із урахуванням дати постановлення оскаржуваної ухвали 02 грудня 2021 року, закінчуються не 02 лютого 2022 року, як про це вказує суд першої інстанції, а 30 січня 2022 року.
Перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч.4 ст.4221 КПК України, розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 345 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.. 257, ч.4 ст. 187, ч.1 ст. 263 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.. 257, ч.4 ст. 187 КК України.
02 грудня 2021 року в судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 , строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, посилаючись на те, що на даний час продовжують існувати та не зменшились ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.
Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02.12.2021 обвинуваченому ОСОБА_6 , продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на шістдесят днів, тобто по 02.02.2022.
Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано в повному обсязі.
Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника, для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.
Всупереч доводам апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , суд першої інстанції при розгляді питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання, врахував, характер та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, дані про особу обвинуваченого та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, ступінь яких не зменшився та на даний час виключає можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.
Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність таких ризиків, які б давали достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, а судом першої інстанції за відсутності будь яких доказів неправильного встановлено наявність таких ризиків відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , то на переконання колегії суддів, вони є безпідставними.
Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні особливо тяжких злочинів, які характеризується підвищеною суспільною небезпекою, тяжкістю покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, за які у випадку доведеності винуватості йому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, його вік та стан здоров`я, який не перешкоджає перебуванню у місці попереднього ув`язнення, відсутність стійких соціальних зв`язків, суд першої інстанції, на думку колегії суддів дійшов обгрунтованого висновку, що ОСОБА_6 може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого впливати на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з врахуванням того, на даний час у даному кримінальному провадженні свідки та потерпілі не допитані, з великою ймовірністю існує і ризик незаконного впливу обвинуваченого на них.
Крім того, та обставина, що обвинувачений має постійне місце проживання, де постійно проживає разом зі своєю нареченою та її родиною, а також позитивно характеризується за місцем проживання, не підтверджуються матеріалами провадження та не може слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України.
Посилання захисника на відсутність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_6 інкримінованих кримінальних правопорушень, колегія суддів вважає неспроможними, з огляду на стадію кримінального провадження, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки досудове розслідування у даному кримінальному провадженні завершено, після спрямування обвинувального акту до суду ОСОБА_6 набув процесуального статусу обвинуваченого, обґрунтованість висунутого щодо нього обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого, на даному етапі провадження, вказують на наявність підстав для продовження строку дії обраного обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо неправильного визначення судом першої інстанції кінцевого строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою та вважає, що оскаржувана ухвала в цій частині підлягає зміні, оскільки, з урахуванням вимог ч. 5 ст. 115 КПК України та дати постановлення ухвали - 02 грудня 2021 року, останній день тримання під вартою на підставі зазначеної ухвали є 30 січня 2022 року, а не 02 лютого 2022 року, як зазначено в оскаржуваній ухвалі.
На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 підлягає до часткового задоволення, а ухвала Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2021 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 зміні.

Керуючись ст. 176-178, 183, 194, 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2021 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 змінити в частині визначення судом першої інстанції дати строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою та вважати продовженим строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 до 30 січня 2022 року включно.
В решті ухвалу залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ____________________ ___________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4