Справа №949/1331/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2021 року слідчий суддя Дубровицького районного суду Рівненської області ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши клопотання старшого дізнавача СД ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна по матеріалах кримінального провадження №0000215 від 13.10.2021 року,

в с т а н о в и в:

Старший дізнавач СД ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , за погодженням із прокурором Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_4 звернувся до суду із клопотанням в якому просить накласти арешт на автомобіль марки "Audi 80" р.н. НОМЕР_1 VIN НОМЕР_2 належний ОСОБА_5 , жителю АДРЕСА_1 .
В обґрунтування клопотання дізнавач посилається на те, що в провадженні сектору дізнання ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000215 від 13.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309КК України.
Вказує на те, що в ході проведення досудового розслідування встановлено, що 12 жовтня 2021 року надійшов рапорт поліцейського СРПП ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області старшого сержанта поліції ОСОБА_6 про те, що ним о 20:50 год 12 жовтня 2021 року було зупинено вказаний автомобіль та в ході проведення поверхневої перевірки в салоні автомобіля виявлено коробку з-під сірників наповнену подрібненою речовиною рослинного походження, яка ззовні схожа на наркотичний засіб.
Того ж дня проведено огляди місця події на узбіччі вул. Залізнична м. Дубровиця Сарненського району Рівненської області, а саме поблизу будинку №16, в ході яких було вилучено і вилучено речові докази у кримінальному провадженні, інші предмети та сліди, які мають значення для кримінального провадження, а саме: автомобіль марки "Audi 80" р.н. НОМЕР_1 VIN НОМЕР_2 та коробку з-під сірників наповнену подрібненою речовиною рослинного походження, зеленого кольору, яка була виявлена у вказаному автомобілі.
Водій транспортного засобу ОСОБА_7 , житель с. Заслуччя Сарненського району та пасажири від пояснень відмовились.
У клопотанні дізнавач ставить питання про накладення арешту на вказаний транспортний засіб з метою збереження речових доказів та для досягнення повноти, всебічності та неупередженості розслідування кримінального правопорушення.
Дізнавач у судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд клопотання без його участі.
Власник транспортного засобу ОСОБА_5 , у судове засідання за наявною у матеріалах клопотання адресою проживання не викликався, у зв`язку з короткими строками для розгляду клопотання, а засобів мобільного зв`язку клопотання не містить.
Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося.
Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
Встановлено, що 13 жовтня 2021 року сектором дізнання ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000215.
Підставою для початку досудового розслідування та внесення відомостей до ЄРДР став рапорт поліцейського СРПП №3 ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 з якого вбачається, що 12 жовтня 2021 року, перебуваючи на добовому чергуванні о 19 год. 29 хв. зі служби 102 на службовий планшет надійшло анонімне повідомлення про те, що особа на ім`я ОСОБА_8 на автомобілі марки "Audi 80", червоного кольору, р.н. НОМЕР_1 перевозить наркотичний засіб канабіс. О 20 год. 50 хв. ним було зупинено вказаний автомобіль та в ході проведення поверхневої перевірки в салоні автомобіля виявлено коробку з-під сірників наповнену подрібненою речовиною рослинного походження, яка ззовні схожа на наркотичний засіб.
Частиною 1 ст. 131 КПК України встановлено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, передбачений п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, який застосовується на підставі ухвали слідчого судді, постановленої згідно з вимогами ст.ст. 170 - 173 КПК України.
Згідно з ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.
Тобто, для можливості застосування у кримінальному провадженні будь-якого заходу забезпечення обов`язковому доведенню підлягають одночасно всі наведені обставини. При цьому не доведення попередньої обставини виключає необхідність встановлення усіх наступних.
Частиною 1 ст. 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
У відповідності до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Вказаний перелік є вичерпним та розширювальному тлумаченню не підлягає.
Як вказує у клопотанні дізнавач, накладення арешту на транспортний засіб - автомобіль марки "Audi 80" р.н. НОМЕР_1 VIN НОМЕР_2 необхідно з метою збереження речових доказів
У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України (ч. 3 ст. 170 КПК України).

Статтею 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Згідно постанови старшого дізнавача СД ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 від 13.10.2021 року про визнання речей і документів речовими доказами та приєднання їх до матеріалів дізнання, автомобіль марки "Audi 80" р.н. НОМЕР_1 VIN НОМЕР_2 та коробка з-під сірників наповнена подрібненою речовиною рослинного походження, зеленого кольору визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №0000215 від 13.10.2021 року за попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, приєднані у даній якості до матеріалів дізнання та відправлені на зберігання до ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області.
Інші підстави для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, передбачені ч. 2 ст. 170 КПК України, ніж збереження речових доказів, відсутні.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати обставини, визначені у ч. 2 ст. 173 КПК України, а саме:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);
4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Однак вищевказані вимоги дізнавачем дотримані не в повному обсязі.
Зазначаючи обставини, якими слідчий обґрунтовує свої доводи, не наводить підставу для накладення арешту на вказане ним майно та обґрунтування необхідності такого арешту.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Отже, жодних об`єктивних даних, які б підтверджували, що вилучене майно, а саме автомобіль марки "Audi 80" р.н. НОМЕР_1 VIN НОМЕР_2 , який на думку дізнавача відповідає критеріям ст. 98 КПК України, зберіг на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України як зі змісту клопотання, так і з наданих до нього матеріалів, таких як рапорту, витягу з ЄРДР, протоколів огляду місця події та постанови про визнання та приєднання речових доказів, слідчий суддя не вбачає.
Разом з тим, слідчий суддя враховує і те, що в даному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру.
Таким чином, дізнавач, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не наводить у ньому достатніх і належних доказів тих обставин, які є визначальними та необхідними для накладення арешту на майно.
Також не доведено органом досудового розслідування і існування ризиків, визначених у ч. 1 ст. 170 КПК України або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, як і не обґрунтовано належним чином мету застосування такого заходу забезпечення в даному кримінальному провадженні.
Крім того, матеріали провадження не містять будь-яких відомостей на обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, завдяки чому може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на дане конкретне майно.
Також слідчий суддя звертає увагу на те, що до клопотання про арешт майна слідчий не долучив жодних доказів та не навів жодних доводів, що дозволяли б слідчому судді встановити розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Згідно з положеннями ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Наразі надані слідчим матеріали до клопотання, не підтверджують підстави, мету та не містять відповідного обґрунтування необхідності арешту майна.
З тексту клопотання вбачається, що воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування та посилань на положення КПК України без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження.
З урахуванням вищевикладеного, слідчий суддя прийшов до висновку про те, що відсутні завдання арешту майна, так як не має підстав вважати, що вказане у клопотанні слідчим майно буде пошкоджуватися, псуватися, знищуватися, перетворюватися або відчужуватись.
Окрім того, згідно диспозиції ч. 1 ст. 309 КК України кримінальна відповідальність, передбачена за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту.
Вказане кримінальне правопорушення є кримінальним правопорушенням у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів. Його об`єктом є правовий режим обігу вказаних засобів і речовин, а також здоров`я населення.
При цьому предметом даного кримінального правопорушення є наркотичні засоби, психотропні речовини, їх аналоги.
Об`єктивна сторона аналізованого кримінального правопорушення включає перелік альтернативних форм злочинної поведінки, а саме незаконні: виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту.
Отже, із змісту клопотання вбачається, що дізнавач вказує саме на таку форму злочинної поведінки, як перевезення і зазначений транспортний засіб був засобом вчинення кримінального правопорушення, який може бути використаний як доказ.
В той же час дізнавач не конкретизує наявність яких саме обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, передбачені статтею 91 КПК України, буде доказувати за допомогою цього речового доказу.
Крім того, індивідуальні характеристики автомобіля з використанням якого могли перевозити речовину схожу на наркотичних засіб, зафіксовані в протоколі огляду місця події, відповідно цей елемент об`єктивної сторони (перевезення за допомогою автомобіля) може бути доведений не самим автомобілем, а на підставі відповідного процесуального документу - протоколу огляду.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.
Зважаючи на вказане, слідчий суддя звертає увагу, що здійснюється досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України за своїм видом відноситься до кримінальних проступків, а тому такий ступінь тяжкості даного кримінального правопорушення є сумнівною підставою для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, та, у свою чергу, його застосування не виправдовуватиме потреб досудового розслідування щодо втручання у права та свободи власника майна.
В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ісмаїлов проти Росії" від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 29 Загальної декларації прав людини, "кожна людина, здійснюючи свої права і свободи, повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання й поваги прав і свобод інших та з метою задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві". Мета, підстави і межі здійснення прав людини конкретизуються також у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, в Міжнародному пакті про економічні, соціальні та культурні права, а також в Європейській Конвенції про захист прав особи й основних свобод. Конституція України також передбачає межі здійснення громадянами своїх прав. Так, згідно зі ст. 64, конституційні права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень можуть встановлюватися в умовах воєнного або надзвичайного стану. Аналіз зазначеної статті дозволяє зробити висновок про те, що закріплені в ній критерії (підстави) правомірного обмеження прав і свобод людини та громадянина базуються на принципі співвідношення публічних і приватних інтересів.
Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.
Відповідно до пунктів 69, 73 рішення Європейського суду з прав людини від 23.09.1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.
Зокрема, як у справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 року), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним.
Так, і у справі "Ізмайлов проти Росії" (рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар" для особи.
З огляду на зазначене, слідчим суддею встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, не містить законних правових підстав для арешту майна, вказівок на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості можливого правопорушення і становить особистий і надмірний тягар для фактичного володільця майна, адже однозначно порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.
За таких обставин, слідчий суддя, враховуючи вказану у клопотанні правову підставу для арешту майна, наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки органом досудового розслідування не надано достатніх доказів, що вказують на вчинення конкретною особою кримінального правопорушення, не обґрунтовано розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та не доведено наявність обставин, які підтверджують, що незастосування заходу забезпечення кримінального провадження призведе до нівелювання доказового значення предмету клопотання, тобто відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 131, 132, 170 - 173, 309, 372, 395 КПК України, слідчий суддя -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання старшого дізнавача СД ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна по матеріалах кримінального провадження №0000215 від 13.10.2021 року - відмовити.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: