ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/8199/21 (1-кс/644/1067/21) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/168/22 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: арешт майна
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря - ОСОБА_5 ,
представника власника майна адвоката ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу представника власника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2021 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ ВП №1 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000786 від 16.08.2021 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України,-
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2021 року задоволено клопотання слідчого СВ ВП №1 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000786 від 16.08.2021 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України.

Згідно оскаржуваної ухвали накладено арешт на квартиру загальною площею 46,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), власниками якої є ОСОБА_7 , шляхом заборони розпорядження нею.
На зазначену ухвалу слідчого судді представник власника майна ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження вказаної ухвали, копія якої була отримана представником лише 19.11.2021, а також її скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вважає оскаржувану ухвалу такою, що постановлена із недотриманням норм кримінального процесуального закону України. Посилається на те, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_7 , була придбана нею законним шляхом для проживання, особу продавця ОСОБА_9 було встановлено та перевірено нотаріусом за паспортом, який був пред`явлений продавцем, паспорт на момент правочину був дійсний, відомості про смерть ОСОБА_9 в реєстрі були відсутні, особа, яка пред`явила паспорт та була присутня та підписувала договір, як дві краплі води була схожа на фото в паспорті. Більш того, померлий у квітні 2019 року ОСОБА_9 вчиняв правочини з реєстрації та продажу квартири у березні та червні 2020 року. Також посилається на те, що ані в клопотанні слідчого, ані в ухвалі слідчого судді не вказано, які конкретно дії власника квартири можуть призвести до її пошкодження, знищення, перетворення. Відтак не наведено доказів того, що це майно, як речовий доказ, може бути знищено.
Прокурор, відповідно до ч.1 ст. 135 КПК України, був належним чином повідомлений засобами телефонного зв`язку про дату та час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить розглядати апеляційну скаргу без його участі.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутності прокурора, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, який підтримав вимоги апеляційної скарги, колегія суддів визнає поважними причини пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, передбачений п.3 ч.2 ст. 395 КПК України, у зв`язку з чим, строк підлягає поновленню, а в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
З матеріалів провадження вбачається, що в провадженні СВ ВП№1 ХРУП№2 ГУНП в Харківській області перебуває кримінальне провадження №0000786 від 16.08.2021 про те, що невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи квартирою загальною площею 67,9 кв. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
31.08.2021 року слідчий звернувся до слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з клопотанням, в якому він просив накласти арешт на квартиру загальною площею 46,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), власниками якої є ОСОБА_7 , шляхом заборони розпорядження нею.
В обґрунтування клопотання слідчий посилався на те, що досудове розслідування розпочате за фактом шахрайських дій з боку невстановлених осіб які використовуючи документи померлого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шахрайським способом зареєстрували право власності після чого склали договір купівлі-продажу нерухомого майна а саме: квартири АДРЕСА_2 , в результаті чого вказану квартиру було відчуженню іншій особі.
Разом з цим, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 07.07.2021, тобто вже після смерті ОСОБА_9 , приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_10 посвідчено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 та право приватної власності на квартиру зареєстровано на ім`я ОСОБА_7 .
Вказав, що у кримінальному провадженні існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом кримінально протиправних дій або набута кримінально протиправним шляхом та у розумінні ч. 1 ст. 98 КПК України є речовим доказом.
Постановою слідчого СВ ВП №1 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_8 від 17.08.2021 квартира за адресою: АДРЕСА_1 приєднана до кримінального провадження в якості речового доказу.
Слідчий зазначив, що враховуючи викладене, наслідки арешту майна, розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наявні підстави до арешту майна з метою запобігання можливості її пошкодження, знищення, перетворення, відчуження, а також з метою збереження речового доказу.
Постановляючи рішення, про задоволення клопотання слідчого, слідчий суддя суду першої інстанції таке рішення мотивував тим, що слідчим доведені підстави накладення арешту на квартиру загальною площею 46,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а тому, дійшов висновку, що клопотання підлягає задоволенню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Жушман проти України» № 13223/05 від 28.05.2009 р. зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно вимог ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України, слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.
Відомості клопотання про арешт майна свідчать про відповідність квартири загальною площею 46,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,ознакам речових доказів, оскільки вона може містити на собі сліди скоєння злочину або інформацію щодо обставин вчинення злочину, яка має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування в тому числі для проведення експертних досліджень. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в цьому кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав щодо арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у цьому кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом або доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав, для арешту квартири загальною площею 46,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не ґрунтуються на матеріалахсправи.

Об`єкт нерухомого майна, а саме, квартира загальною площею 46,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 - відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України, як майно, що було доказом вчинення кримінального правопорушення або зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Більш того, постановою слідчого від 17.08.2021 об`єкт нерухомого майна, а саме квартира загальною площею 46,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 - визнано речовим доказом. (а.с. 4).
За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок слідчого судді першої інстанції щодо необхідності накладення арешту на квартиру загальною площею 46,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка є на цьому етапі належним заходом забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його ефективності, як того вимагають норми ст. 2 КПК України.
Решта доводів, на які посилається в апеляційній скарзі представник власника майна також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вони не спростовують правильність висновків зазначених в ній, а ґрунтуються лише на суб`єктивних оціночних судженнях, тобто без врахування об`єктивних відомостей.
Слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане вилучене майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.
Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, ані власником, ані його представниками не надано та колегією суддів не встановлено.
Крім цього, істотних порушень норм КПК України, що можуть стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено.
Колегія суддів також враховує, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.
Власнику майна належить роз`яснити, що у подальшому, за наявністю певних процесуальних підстав та фактичних обставин, що можуть бути встановлені під час досудового розслідування, власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно йому може бути повернуто, згідно положень ст. 174 КПК України.
За таких обставин, оскаржувана ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Поновити представнику власника ОСОБА_7 адвокату ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2021 року.
Апеляційну скаргу представника власника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2021 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає, але в частині поновлення строку на апеляційне оскарження може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді