Ухвала
Іменем України

20 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 593/1581/19
провадження № 51-5853 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Бережанського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2021 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року щодо нього,
встановив:
Вироком Бережанського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Розглянуто цивільні позови потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 , та вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
За вироком суду, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 20 січня 2019 року, близько 02 год, керуючи технічно справним автомобілем «OPEL Omega»,

р. н. НОМЕР_1 , в порушення пунктів 12.6 «ґ», 12.9 «б» Правил дорожнього руху України, рухаючись зі швидкістю близько 130 км/год автомобільною дорогою «Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка», у напрямку м. Бережани, перевозив

4 пасажирів. Під час руху, в порушення вимог п. п. 1.5 ч. 1, 1.10 (в частині визначення поняття «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка», «узбіччя») 2.3«б», «д», 12.1 ПДР України, не врахував дорожні умови та обстановку, не обрав в установлених межах безпечну швидкість руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним і в такий спосіб своїми діями не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрозу життю і здоров`ю громадян.
В ході руху на 97 км+300 м вказаної дороги, у порушення п. 10.1 ПДР України, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, змінив напрямок руху автомобіля та застосувавши неправильні прийоми керування допустив його занос, а в подальшому, виїзд за межі проїзної частини дороги в лівий кювет, де відбулося перекидання автомобіля.
У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «OPEL - Omega» ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_9 залишено без задоволення, а вирок Бережанського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2021 року без змін.
В касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржувані судові рішення, пом`якшити покарання, призначивши основне покарання без застосування додаткового у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та, на підставі ст. 75 КК України, звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням. В обґрунтування вказує, що від початку кримінального провадження визнає свою вину, на протязі досудового слідства та судового розгляду добросовісно виконував процесуальні обов`язки, дорожньо-транспортна пригода сталась із необережності, через скрутне матеріальне становище частково відшкодував шкоду потерпілим та має наміри в подальшому здійснювати таке відшкодування. Зазначає, що має постійне місце проживання, працевлаштований, вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, має на утриманні двох малолітніх дітей та опікується хворою матір`ю пенсійного віку. Окрім цього, звертає увагу на позицію потерпілих, які під час апеляційного розгляду просили суд змінити вирок, пом`якшити йому покарання та не позбавляти волі.
На думку засудженого, за сукупності наведених обставин, суди попередніх інстанцій мали достатньо підстав для застосування до нього приписів статей 69 та 75 КК України, оскільки його перевиховання можливе без ізоляції від суспільства та без реального відбування покарання. Також зазначає, що висновки судів про надання ним послуг таксі, залишення місця події та щодо неможливості потерпілим ОСОБА_5 самостійно пересуватися не відповідають дійсності.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Таким чином, Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги засудженого щодо висновків судів першої та апеляційної інстанцій про надання ним послуг таксі, залишення місця події та щодо неможливості потерпілим ОСОБА_5 самостійно пересуватися, оскільки вказане стосуються невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація дій за ч. 2 ст. 286 КК Україниу касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, а також про незастосування положень статей 69 та 75 КК України, є необґрунтованими.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначенняпокарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
За приписами ч. 1 ст. 75 КК України (у редакції чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК України.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.
Як слідує із долученої до касаційної скарги копії вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував:

- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином;

- особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем роботи характеризується позитивно, за місцем проживання відсутні компрометуючі дані, має на утриманні двох малолітніх дітей;
- часткове відшкодування потерпілим шкоди заподіяної злочином;
- відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Окрім цього, судом прийнято до уваги позицію потерпілих, які без виключення вимагали для обвинуваченого максимально суворого покарання у виді позбавлення волі.
Вирішуючи питання про наявність вказаного у обвинувальному акту щирого каяття, як обставини, що пом`якшує покарання, суд врахувавши всі обставини, що можуть свідчити про наявність щирого каяття, та керуючись усталеною практикою Верховного Суду дійшов обґрунтованого висновку про відсутність такої пом`якшуючої обставини, про що навів відповідні мотиви у своєму рішенні.
З урахуванням встановленого, суд дійшов висновку, що обвинуваченому

необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, ближче до його нижньої межі, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень, яке слід відбувати реально.
Також, судом першої інстанції, у межах дискреційних повноважень,

ОСОБА_4 призначено додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. При цьому, судом констатовано, що за відсутності обставин, які пом`якшують покарання, застосування приписів ст. 69 КК України виключається.
Здійснюючи розгляд апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, апеляційний суд належним чином перевірив їх доводи, які аналогічні доводам касаційної скарги, надав на них змістовні відповіді з наведенням відповідних аргументів, при цьому погодився із висновками місцевого суду щодо призначеного покарання, яке слід відбувати реально, та зазначив, що призначене ОСОБА_4 покарання відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Так, апеляційний суд перевіривши доводи про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням вказав, що сукупність встановлених обставин, зокрема, часткове визнання вини та каяття є формальними, поведінка обвинуваченого після скоєння злочину, часткове відшкодування під час апеляційного розгляду шкоди потерпілим та висловлення намірів відшкодовувати її у подальшому, зміна позиції потерпілих щодо призначеного покарання, а саме можливості застосування приписів ст. 75 КК України, наслідки вчиненого кримінального правопорушення у виді заподіяння непоправної шкоди двом особам молодого віку, те, що ОСОБА_4 раніше не судимий, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, позитивно характеризується за місцем проживання, не дають підстав для висновку про можливість застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Окрім цього, суд апеляційної інстанції погодився із рішення місцевого суду про відсутність підстав для застосування приписів ст. 69 КК України, мотивувавши це у своєму рішенні.
З огляду на викладене, на переконання Верховного Суду, висновки судів попередніх інстанцій щодо неможливості застосування до ОСОБА_4 положень статей 69, 75 КК України є правильними, а призначене йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки таким, що відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд касаційної інстанції вважає, що посилання засудженого на стан здоров`я матері, не є достатньою обставиною для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України.
Таким чином, касаційним судом не встановлено підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а тому доводи касаційної скарги є безпідставними.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України. Судовий розгляд кримінального провадження проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, вмотивованість їх висновків засудженим у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень Верховний Суд вбачає, що підстави для задоволення скарги засудженого ОСОБА_4 відсутні, а тому у відкритті провадження, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Бережанського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2021 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року щодо нього.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3