У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 лютого 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання з довічного позбавлення волі на більш м`яке та зарахування відбутого строку до покарання.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6
засуджений ОСОБА_5
захисник ОСОБА_7

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Засуджений просить скасувати ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2021 року, якою відмовлено у задоволенні його клопотання про заміну покарання з довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання та зарахування відбутого строку до покарання, та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання з довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання та зарахування відбутого строку до покарання.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

Засуджений не погоджується з оскаржуваною ухвалою, вважає її необґрунтованою та невмотивованою, постановленою з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства.

Посилаючись на практику ЄСПЛ, вважає призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі неконституційним видом покарання.

Вказує, що рішення Європейського суду з прав людини, є джерелом права в Україні та в ієрархії нормативних актів знаходиться вище всіх за юридичною силою, окрім Конституції України.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

До Центрального районного суду м. Миколаєва надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про зміну покарання з довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання, та зарахування відбутого строку до покарання, посилаючись на те, що його подальше тримання під вартою є порушенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зазначив, що відповідно до рішень ЄСПЛ, зокрема, у справі «Петухов проти України», довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання, та перспектив можливого звільнення суперечить Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод

ОСОБА_5 засуджено вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 26 вересня 2005 року за ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 4, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України із застосуванням ст. 71 КК України, до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є особистою власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 26 січня 2006 року вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 26 вересня 2005 року - залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , суд першої інстанції вказав, що на момент розгляду справи необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 року №6-р(ІІ)/2021 законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені. А тому процесуальні підстави для задоволення клопотання засудженого відсутні.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали судового провадження, дослідивши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд приходить до наступного.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дотримався зазначених вимог Закону.

Згідно матеріалів судового провадження, ОСОБА_5 відбуває покарання, призначене вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 26 вересня 2005 року за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 4, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України із застосуванням ст. 71 КК України, у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є особистою власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 26 січня 2006 року вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 26 вересня 2005 року - залишено без змін.

Порядок звільнення від відбуття покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням визначений ст. ст. 81, 82 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.

Як слідує із роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ст. ст. 81, 82 КК може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Із змісту вказаних положень Закону видно, що законодавством передбачено можливість звільнення від подальшого відбуття покарання або заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому звільнення від відбуття покарання або заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, зазначеною нормою закону, не передбачена.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

З вимог вказаної норми видно, що довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.

Таким чином, призначене засудженому ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк, і тому на нього не можуть поширювати свою дію норми ст. ст. 81, 82 КК України, про застосування яких ставить питання апелянт.

В той же час, Рішенням Конституційного Суду України № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 року положення ч. 1 ст. 81 та ч. 1 ст. 82 КК України були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Таким чином, на національному рівні Конституційний Суд України визнав, що норми закону України про кримінальну відповідальність не містять положень, які надають суду повноваження для застосування до осіб, яких засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, умовно-дострокового звільнення від відбування призначеного покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

При цьому вказаним Рішенням, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

В той же час, на момент розгляду відповідного клопотання засудженого ОСОБА_5 судом першої інстанції, відповідних змін національне законодавство в цій частині не зазнало, що й стало підставою для відмови у його задоволенні.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13). У цьому рішенні ЄСПЛ визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§ 194).

Таким чином, на переконання апеляційного суду, при прийнятті ухвали суд першої інстанції, проаналізувавши норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, дійшов правильного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого про заміну покарання з довічного позбавлення волі на більш м`яке, оскільки, на даний час процедура розгляду таких клопотань щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі кримінальним, процесуальним законом не визначена.

Порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б слугували підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, не встановлено, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою, вмотивованою та не підлягає скасуванню, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2021 року стосовно ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: