Справа № 199/4934/21
УХВАЛА
іменем України

2021 року липня місяця 08 дня м. Дніпро

Слідчий суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро клопотання дізнавача сектору дізнання ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню №30000145 від 12.05.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України,

ВСТАНОВИВ:
До суду надійшло клопотання дізнавача сектору дізнання ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , за погодженням з повноважним прокурором, про арешт майна по кримінальному провадженню №30000145 від 12.05.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, а саме на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 з метою запобігання будь-яким особам, в тому числі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та будь-яким способом його користування, знищення, передачі або продажу.
Клопотання обґрунтовується тим, що 14.05.2021 до ВП №1 ДРУП надійшла заява ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає в АДРЕСА_2 , та яка просить прийняти заходи до гр. ОСОБА_4 , який здійснив самоуправні дії щодо заявниці (ЖЄО №13411 від 11.05.2021).
Так, заявниці належить на праві власності будинок, розташований по АДРЕСА_1 , який вона вирішила продати і уклала 08.11.2020 фінансову угоду. Проте, фінансова угоди виконана стороною покупця не була, а тому ОСОБА_4 і ОСОБА_5 самовільно продовжують проживати у її будинку. Обставини проживання у будинку жінки на ім`я ОСОБА_7 підтвердили допитані свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Будинок АДРЕСА_1 визнано речовим доказом в рамках даного кримінального провадження.
За таких обставин, дізнавачем порушується питання про накладення арешту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 з метою запобігання будь-яким особам, в тому числі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та будь-яким способом його користування, знищення, передачі або продажу.
У судове засідання дізнавач сектору дізнання та прокурор не з`явилися, про день, час та місце розгляду клопотання повідомлені належним чином. Дізнавачем ОСОБА_3 надано заяву щодо розгляду клопотання за її відсутності.
Власник та володілець майна до суду не з`явились.
Вивчивши подане клопотання та докази, якими обґрунтовується необхідність накладення арешту на нерухоме майно, слідчий суддя вважає необхідним у задоволенні поданого клопотання відмовити з наступних підстав.
Так, слідчим суддею встановлено, що 14.05.2021 до ВП №1 ДРУП надійшла заява ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає в АДРЕСА_2 , та яка просить прийняти заходи до гр. ОСОБА_4 , який здійснив самоуправні дії щодо заявниці (ЖЄО №13411 від 11.05.2021).
12.05.2021 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000145 з попередньою правовою кваліфікацією за ст. 356 КК України.
Згідно ст. ст. 22, 26 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально-протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним його майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та зберегли на собі його сліди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
За ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, збереження речових доказів.
Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
Відповідно до вимог ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально-протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Так, орган досудового розслідування ставить питання про арешт будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 з метою запобігання будь-яким особам, в тому числі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та будь-яким способом ним користуватися, що фактично є вирішенням між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 цивільних правовідносин, які виникли між ними за Фінансовою угодою від 08.11.2020, що виходить за межі компетенції слідчого судді.
Крім того, посилаючись на те, що ОСОБА_6 є власником будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , доказів чим обставинам дізнавач не надає. Так, із Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 11/100 частин будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_10 . Договором дарування від 12.10.1988 підтверджено передачу у дар ОСОБА_11 та ОСОБА_12 75/100 частин зазначеного будинку. Проте, інформація кому на час звернення із клопотанням належить 75/100 частин будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , відсутня.
Орган досудового розслідування порушує питання накладення арешту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , в цілому, проте слідчий суддя з урахуванням вищевикладеного, зазначає, що в такому разі будуть порушуватися права інших співвласників будинку на користування та розпорядження ним.
На підставі викладеного, приходжу до висновку про необґрунтованість клопотання, а тому у його задоволенні слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 107, 110, 131, 132, 170-173, 369-372 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання дізнавача сектору дізнання ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню №30000145 від 12.05.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України - відмовити.
Ухвала слідчого судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1

08.07.2021