Справа № 478/685/21 Провадження № 1-в/478/215/2021
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 червня 2021 року. Казанківський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника Казанківської ВК № 93 ОСОБА_4 , засудженого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Казанка в режимі відеоконференції з Казанківською виправною колонією № 93 Миколаївської області заяву засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, раніше неодноразово судимого, на теперішній час засуджений:
- 16.02.2015 року вироком Ленінського районного суду міста Кіровограда за ч.3 ст.185 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі;
- 08.05.2018 року вироком Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області за ч.1 ст.390, ч.3 ст.289, ч.2 ст.146, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 КК України до 7 років 3 місяців позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю,
про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,
В с т а н о в и в:
Вироком Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08.05.2018 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.390, ч.3 ст.289, ч.2 ст.146 КК України та на підставі ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 КК України призначено остаточне покарання у виді 7 років 3 місяців позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На момент розгляду заяви, невідбутий засудженим строк покарання складає 1 рік 8 місяців 25 днів.

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою, в якій просив суд звільнити його умовно-достроково від подальшого відбування покарання.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення засудженого та представника Казанківської ВК № 93, які підтримали заяву, з`ясувавши думку прокурора, який проти задоволення заяви засудженого заперечував, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У свою чергу, відповідно до ч.1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» судам рекомендовано ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування. Пояснення зазначених осіб і думка прокурора мають бути відображені в протоколі судового засідання.
Таким чином, із системного аналізу чинного законодавства можна зробити висновок, що під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги режиму утримання у колонії, не допускав порушень, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації установи відбування покарань ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційовано-виховного впливу.
Але, сумлінна поведінка - це не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає в стримуванні від порушень режиму відбування покарання, правил внутрішнього розпорядку, а й активна форма його поведінки, як то, активна участь в суспільному житті, сумлінне виконання громадських доручень, підвищення свого загальноосвітнього рівня, гарна поведінка в побуті, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.
Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти, що засуджений працевлаштований, самостійно без додаткової мотивації виходить на роботу, належно її виконує, бережно ставиться до робочого інструменту і не порушує правил техніки безпеки, свідомо бере постійну участь в суспільно корисній праці, систематично виконує і перевиконує виробничі завдання, якісно виконує доручену роботу і не відмовляється від неї.
Крім цього, дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є його обов`язком відповідно до ст. 9 КВК України.

Тому, сама по собі лише належна поведінка, яка полягала у недопущенні порушень режиму утримання, не може бути вирішальним фактором на користь умовно дострокового звільнення. Вона має буди поєднана із сумлінним ставленням до праці у сукупності.
При цьому, питання про умовно-дострокове звільнення у кожному конкретному випадку вирішується індивідуально і відноситься до дискреційних повноважень суду, а тому оцінивши усі наявні відомості, які мають пряме та опосередковане значення для правильного вирішення питання у контексті сумлінного відношення засудженого до праці та його зразкової поведінки, слід вказати на таке.
Зокрема, за весь період відбування покарання засуджений ОСОБА_5 має три заохочення за сумлінне ставлення до праці та зразкову поведінку, які застосовані до нього 15.07.2020 року, а останні 25.01.2021 року та 23.04.2021 року.
Також до засудженого ОСОБА_5 було застосовано чотири стягнення у вигляді бесіди, доган та поміщення до карцеру за вилучення заборонених предметів, металевої заточеної пластини та порушення форми одягу, які були застосовані 09.01.2018 року, 12.02.2018 року, 20.09.2018 року та 01.10.2020 року.
Наведене підтверджується довідками про заохочення та стягнення, яка міститься в матеріалах заяви та особовій справі засудженого.
Наведене свідчить про те, що заохочення засудженого за сумлінне ставлення до праці і зразкову поведінку носять не систематичний характер, у той час, як два останніх з них застосовано безпосередньо перед виникненням права на умовно-дострокове звільнення.
Будь-які заохочення в період до липня 2020 року, в матеріалах справи відсутні.
Так, відповідно до витягу з протоколу № 19 від 20.10.2020 року, засудженому ОСОБА_5 було відмовлено в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким, відповідно до вимог ст.82 КК України, як такому, що не стає на шлях виправлення.
Згідно характеристики від 25.09.2020 року, яка міститься в матеріалах особової справи, засуджений ОСОБА_5 прибувши до виправної колонії не був працевлаштований. До роботи ставився посередньо, не приділяв уваги до необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи.
Безвідповідально відносився до виконання робіт по благоустрою установи виконання покарань, не вбачав суспільної необхідності у їх виконанні. Вимоги представників адміністрації виправної колонії виконував тільки під контролем. Загальноосвітній рівень не підвищував, на заходи виховного впливу реагував посередньо, не завжди робив правильні висновки. У колективі засуджених був скритним, брехливим. Зовні був не завжди охайним, вимог санітарії та гігієни дотримувався тільки під контролем представників адміністрації. У скоєному злочині розкаювався частково, визначену міру покарання вважав занадто суворою. Участі в програмах диференційованого виховного впливу не приймав.
Будь-яких інших характеристик за період до вересня 2020 року матеріали особової справи не містять, що не дає суду можливості прослідкувати динаміку змін в його поведінці та ставлення до праці.
Станом на 25.04.2021 року, поведінка засудженого змінилася в позитивну сторону, про що свідчить характеристика з якої вбачається, що ОСОБА_5 до роботи вже ставиться добре, приділяє увагу до необхідності дбайливого ставлення до майна установи та предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснює за ними належний догляд, використовує тільки за призначенням. Відповідально відноситься до виконання роботі по благоустрою установи виконання покарань, вбачає суспільну необхідність у їх виконанні. Не допускає порушень вимог безпеки праці, відповідально відноситься до виконання робіт по благоустрою установи виконання покарань.
У скоєному злочині розкаюється повністю, визначену судом міру вважає справедливою. У відносинах з представниками адміністрації ввічливий та тактовний, виконує їх законні без контролю. На заходи виховного впливу реагує позитивно. У колективі відкритий, не брехливий, не конфліктний. Вимог гігієни та санітарії дотримується без контролю представників адміністрації установи виконання покарань, утримує в чистоті своє спальне місце.
Таким чином, з наведеного слід зробити висновок, що засуджений з початку строку відбування покарання до роботи ставився посередньо, а змінив ставлення до неї фактично лише у квітні 2021 року, тобто безпосередньо перед пільгою на умовно-дострокове звільнення.
В контексті поведінки засудженого, суд відмічає те, що остання не є зразковою протягом усього строку відбування покарання, що простежується із наявних у матеріалах справи характеристик.
Стосовно ставлення засудженого до учиненого, то суд не може бути достеменно переконаний у його щирому розкаянні, оскільки як вбачається з характеристик, засуджений в період відбування покарання був скритним та брехливим.
Тому, на час розгляду цієї заяви, можна стверджувати, що засуджений ОСОБА_5 лише почав ставати на шлях виправлення, проте, не довів його, оскільки для цього потрібен певний час, якого у цій ситуації сплило занадто мало, щоб можливо було б констатувати, що цілі призначеного йому покарання саме у визначеному судом розмірі, вже досягнуті.
Судом також враховується, що засуджений ОСОБА_6 раніше був неодноразово судимий, та на теперішній час засуджений за вчинення особливо тяжкого злочину.
Таким чином, наведені обставини в сукупності із встановленими судом даними про особу, його поведінкою за весь час відбуття покарання, тяжкістю вчиненого ним злочинів, неодноразових судимостей, дає підстави вважати про неготовність його до сприйняття встановлених в суспільстві норм та правил поведінки. При цьому, сам по собі факт відсутності дисциплінарних стягнень та наявність періодичних заохочень, не може бути самостійною та єдиною підставою для протилежного висновку.
Враховуючи наведене, заяву засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст.537, 539 КПК України, суд,

П о с т а н о в и в:
В задоволенні заяви ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом семи днів з моменту її проголошення через Казанківський районний суд Миколаївської області до Миколаївського апеляційного суду.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Казанківського районного суду
Миколаївської області ОСОБА_1