ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2021 року про продовження строку тримання під вартою стосовно
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Рубіжне Луганської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України,
ВСТАНОВИВ :
Обставини, встановлені рішенням суду, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2021 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 25 липня 2021 року, включно.
В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції, зазначив, що під час розгляду клопотання прокурора, враховує положення ст. 178 КПК України, зокрема відомості про особу ОСОБА_7 , який має зареєстроване місце проживання, за яким фактично не проживає, одружений, має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є працездатною особою, офіційно не працевлаштований, не має офіційного джерела доходу, раніше не судимий, щодо нього у іншому суді перебуває інше кримінальне провадження по обвинуваченню у вчиненні особливо тяжких злочинів та тяжких злочинів.
Також, ОСОБА_7 , обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину за ч. 2 ст. 258 КК України, покарання за яке передбачено до 12 років позбавлення волі, а саме у вчиненні терористичного акту за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні підпалів, які створили небезпеку для життя та здоров`я людей, заподіяли значної майнової шкоди, з метою впливу на прийняття рішень юридичною особою, а також погрози вчинення зазначених дій з тією самою метою, що в сукупності з вищенаведеними обставинами, на думку суду першої інстанції, характеризує обвинуваченого та вказує про суспільну небезпеку як самого діяння, так і його особи.
Оцінюючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що існують ризики, які були підставою для застосування та продовження запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ризики переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих, експертів, вчинення іншого кримінального правопорушення, для запобігання яким необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення застави.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати стосовно ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, без визначення застави.
Зазначає про неодноразове звернення прокурора із клопотанням про продовження дії запобіжного заходу, які є однаковими за змістом, є необґрунтованими та жодний ризик, передбачений ст. 177 КПК України, прокурором не доведений та відповідних доказів не надано, а ймовірність існування цих ризиків обґрунтовується тільки тяжкістю злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , що є неприпустимим з огляду на судову практику ЄСПЛ. Вважає, що цілодобовий домашній арешт цілком забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Зауважує, що ОСОБА_7 більше року перебуває під вартою, без надання доказів існування зазначених ризиків.
Позиції учасників судового провадження.
Всі учасники апеляційного провадження про час та дату апеляційного провадження повідомленні належним чином, клопотань про їх особисту участь в судовому засіданні до суду не подавали, у зв`язку з чим та на підставі ч. 4 ст. 422-1 КПК України апеляційний суд здійснює розгляд без участі сторін.
Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать зокрема про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, а доводи захисника про відсутність підстав для продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 строку тримання під вартою, апеляційний суд вважає безпідставними.
З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області знаходиться кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000239 від 11.02.2020 за обвинуваченням ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 258 КК України, ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 258 КК України, ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 258 КК України.
Ухвалою слідчого судді від 02.06.2020 року обвинуваченому ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому неодноразово продовжувався.
Прокурором в підготовчому судовому засіданні суду першої інстанції заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з підстав наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
В даному випадку для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, суд повинен був з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.
Питання обґрунтованості підозри не є предметом апеляційної перевірки, з огляду на стадію кримінального провадження, а саме, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового провадження і вже висунуте обвинувачення і обвинувальний акт перебуває в суді на розгляді.
Обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
Державне обвинувачення - процесуальна діяльність прокурора, що полягає у доведенні перед судом обвинувачення з метою забезпечення кримінальної відповідальності особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.
Ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення, чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення та інші.
Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції не входить в перевірку доводів захисника щодо невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочині, оскільки це є завданням судового розгляду, за результатами проведення якого суд першої інстанції має оцінити докази та ухвалити відповідне процесуальне рішення.
В той же час, апеляційний суд перевіряє доводи апеляційної скарги захисника та оскаржене рішення суду на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та доцільності подальшої дії зазначеного запобіжного заходу.
Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено те, що обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, може переховуватись від суду, впливати на свідків та потерпілих у цьому кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення, з огляду на наступне.
За змістом ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні інше.
Так, ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину за ч. 2 ст. 258 КК України, за яке передбачено покарання до 12 років позбавлення волі, а саме у вчиненні терористичного акту за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні підпалів, які створили небезпеку для життя та здоров`я людей, заподіяли значної майнової шкоди, з метою впливу на прийняття рішень юридичною особою, а також погрози вчинення зазначених дій з тією самою метою.
У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
При цьому апеляційний суд, погоджується і враховує доводи апеляційної скарги захисника, що тяжкість покарання, передбаченого санкцією інкримінованого злочину не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою. Разом з тим, суворість покарання та тяжкість обвинувачення, як згідно з національним законодавством, так і відповідно до судової практики ЄСПЛ, є факторами, які повинні враховуватись судом під час вирішення питання запобіжних заходів.
Оцінюючи ризик переховування ОСОБА_7 та можливого вчинення іншого злочину, окрім зазначеного вище, суд апеляційної інстанції враховує кількість епізодів злочинної діяльності, інкримінованих ОСОБА_7 у цьому кримінальному провадженні та наявність щодо нього у іншому суді кримінального провадження по обвинуваченню у вчиненні особливо тяжких злочинів та тяжких злочинів. Також, згідно з матеріалами, доданими до клопотання ОСОБА_7 був оголошений у розшук постановою слідчого від 07.05.2020 року.
Ризик впливу обвинуваченим на потерпілих та свідків, обумовлюється тим, що вони ще не допитані в суді, при цьому їхні показання можуть бути доказами тільки за умови безпосереднього їх допиту в судовому засіданні (ст. ст. 23, 95 КПК України). З обвинувального акта та клопотання про продовження строку тримання під вартою видно, що ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він в групі осіб телефонували потерпілому ОСОБА_12 і погрожували застосуванням насильства, а з огляду на заяви потерпілого та на реєстр матеріалів досудового розслідування з якого видно, що у цьому кримінальному провадженні здійснювалась низка негласних слідчих (розшукових) дій, такі твердження сторони обвинувачення не є безпідставними.
Крім того, як слідує з матеріалів провадження, ОСОБА_7 має зареєстроване місце проживання, за яким фактично не проживає, одружений, має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є працездатною особою, проте офіційно не працевлаштований, не має офіційного джерела доходу, що судом враховано і наведено в спростування тверджень захисту про перебування дітей на утриманні у ОСОБА_7 .
Апеляційний суд також враховує сімейний стан обвинуваченого, проте вважає, що з огляду на наведене вище, ці обставини не можуть нівелювати ті ризики, які встановленні судом.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що існують ризики, які були підставою для застосування та продовження запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме ризики переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих, експертів, вчинення іншого кримінального правопорушення і для їх запобігання є необхідним застосування саме такого запобіжного заходу, у зв`язку з чим відповідні висновки суду є обґрунтованими.
При вирішенні питання про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою, суд апеляційної враховує питання розумності строків провадження та вважає, що посилання захисника на тривалість перебування ОСОБА_7 під вартою є безпідставними, з огляду на нступне.
За змістом ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.
Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є, зокрема складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо, поведінка учасників кримінального провадження тощо.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні багатоепізодного злочину, що обумовлює об`єм обвинувачення, яке є значним за обсягом, у кримінальному провадженні беруть участь чотирнадцять потерпілих, що об`єктивно потребує достатньо часу для проведення судового розгляду, в той час як наразі триває стадія тільки підготовчого судового засідання.
Посилання захисника на практику ЄСПЛ без належного співвідношення фактичних обставин тих справ та правових висновків цього суду з фактичними обставинами цього кримінального провадження, апеляційний суд не може розцінити як достатнє обгрунтування апеляційної скарги та підставою для скасування рішення суду.
Зокрема у справі «Тодоров проти України» № 16717/05 від 12.04.2012 року, на яку посилається захисник в апеляційній скарзі, Суд, розглядаючи стверджуване порушення права на судовий розгляд справи протягом розумного строку, яке потягло порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, виходив з наступного (п.п. 92-93 рішення).
Суд приймає те, що зазначене провадження, яке стосувалося більш ніж тридцяти епізодів вчинення кримінальних злочинів дев`ятнадцятьма особами, було особливо складним. Суд зазначає, що за три роки суд першої інстанції провів більше 160 засідань та виніс вирок обсягом близько 200 сторінок.
З іншого боку, Суд вважає, що цих обставин недостатньо, щоб виправдати загальну затримку у більш ніж шість років при вирішенні справи заявника, особливо враховуючи те, що він був причетний тільки до двох епізодів розбійного нападу. Суд не повинен замінювати точку зору національних органів своєю точкою зору щодо того, чи було доцільним виділити справу заявника в окреме провадження та чи були усі слідчі дії та засідання, які мали місце, необхідними та ефективно організованими. У той же час Суд зазначає, що протягом провадження були деякі затримки, що не були пояснені Урядом в його зауваженнях. Вони включають дев`ятимісячну затримку між завершенням слідства 20 липня 2000 року та розпорядчим засіданням у справі 4 травня 2001 року; п`ятимісячну затримку в організації технічного запису засідань (з грудня 2001 року до травня 2002 року); шестимісячну затримку між останнім слуханням у суді першої інстанції 22 травня 2004 року та оголошенням вироку 17 листопада 2004 року, а також затримку більш, ніж в один рік між оголошенням вироку та переглядом його Верховним Судом України.
Вивчивши всі надані йому матеріали, Суд не може дійти висновку, що державні органи розглянули справу заявника з належною сумлінністю. Суд вважає, що у цій конкретній справі тривалість кримінального провадження щодо заявника була надмірною та не відповідала вимозі «розумного строку».
Разом з тим, у цьому кримінальному провадженні з дня затримання обвинуваченого ОСОБА_7 і до направлення обвинувального акта до суду пройшло менше семи місяців. Таким чином, обставини цього кримінального провадження відмінні від обставин, які розглядав ЄСПЛ у справі «Тодоров проти України» і не дають підстави для висновки, що в цьому провадженні на даному етапі має місце надмірне тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.
Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, об`єм висунутого обвинувачення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про його особу, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі достатні мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.
Керуючись ст. ст. 183, 194, 199, 331, 405, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2021 року про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 258 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4