УХВАЛА
Іменем України
12 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 482/1750/20
провадження № 51-3881ск21
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянула касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 лютого 2021 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 06 травня 2021 року і

встановила:
Вироком Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 лютого 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватою у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить

510 грн. на користь держави.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06 травня 2021 року апеляційна скарга представника потерпілої ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_7 залишена без задоволення, вирок Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 лютого 2021 року щодо ОСОБА_6 залишений без змін.
Відповідно до обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, ОСОБА_6 16 серпня 2020 року близько 17:00 год, на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, в ході словесного конфлікту з ОСОБА_4 , діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень нанесла останній три удари кулаком обох рук в область голови, підійшовши до неї впритул. Вказаними діями обвинувачена ОСОБА_6 спричинила потерпілій ОСОБА_4 тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
У касаційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить змінити ухвалені у справі судові рішення і призначити покарання у вигляді 180 годин громадських робіт.

В обґрунтування зазначає, що у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_6 дієвого каяття щодо спричинених їй тілесних ушкоджень, щирого жалю, критичної оцінки поведінки засудженої, вважає призначене покарання таким, що не сприяє меті покарання, а саме виправленню засудженої, а тому суперечить вимогам ст. 65 КК України.
Колегія суддів, перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 та правову кваліфікацію її дій за

ч. 1 ст. 125 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту скарги представника потерпілої вбачається, що вона, вказуючи на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із дискреційними повноваженнями.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують чи обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, при призначенні ОСОБА_6 покарання суд урахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального проступку, дані про її особу та вказав, що твердження представника потерпілої відносно того, що ОСОБА_6 не визнала вину є необґрунтованими та не підтверджується матеріалами кримінального провадження. Так, як вбачається з технічного носія інформації в судовому засіданні першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_6 повністю визнала вину у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Посилання на те, що суд першої інстанції безпідставно визнав обставинами, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування збитків є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції ці обставини не визнані пом`якшуючими.
Отже, урахувавши всі зазначені обставини в сукупності, тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу засудженої, конкретні обставини вчинення злочину, характер дій засудженої, наслідки діяння, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано призначив засудженій покарання у виді штрафу. Висновок суду про необхідність обрання засудженій саме такого покарання належно вмотивований.

Доводи касаційної скарги представника потерпілої ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 , а також матеріали кримінального провадження не містять даних про порушення судом апеляційної інстанції при розгляді провадження в частині призначення покарання норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

За таких обставин, підстав для задоволення касаційної скарги колегія суддів не вбачає.
Ураховуючи викладене та керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПКУкраїни, колегія суддів

постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 лютого 2021 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від

06 травня 2021 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3