"18" березня 2021 р.
Івано-Франківський апеляційний суд
судді ОСОБА_1 стосовно ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 січня 2021 року.
Ухвалою місцевого суду на підставі ст. 49 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрито.
При цьому, стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 5602 (п`ять тисяч шістсот дві) гривні 12 коп. процесуальних витрат у кримінальному провадженні за проведення судових експертиз.
Судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_2 задоволено, вказану ухвалу змінено в частині стягнення процесуальних витрат - виключено з резолютивної частини посилання суду про стягнення з ОСОБА_2 процесуальних витрат та віднесено їх на рахунок держави.
На мою думку, в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого необхідно було відмовити через відсутність підстав для зміни оскарженого судового рішення.
За приписами ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.
При цьому, враховую висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року по справі № 598/1781/17 про те, що КПК не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком. Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Тому, вважаю, що суд першої інстанції правильно, розглядаючи клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, вирішив питання про розподіл процесуальних витрат.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються, в тому числі, із витрат, пов`язаних із залученням експертів.
Витрати органу досудового розслідування на проведення експертиз в розмірі 5602 (п`ять тисяч шістсот дві) гривні 12 коп. виникли та пов`язані зі здійсненням даного кримінального провадження, є докази на їх підтвердження.
Згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України, що визначає розподіл процесуальних витрат, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. При цьому, суд ухвалює обвинувальний вирок у разі визнання особи винуватою у вчиненні кримінального правопорушення.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що передумовою звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України є вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, тобто, звільнити від кримінальної відповідальності можна лише у випадку, якщо є підстава такої відповідальності.
Дійсно у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності відсутні кримінально-правові наслідки діяння, які визначаються законом про кримінальну відповідальність, проте це не пов`язано з процесуальними відносинами (процесуальні витрати) та матеріально-правовими (матеріальна та моральна шкода).
При цьому, стягнення з особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, процесуальних витрат, понесених органом досудового розслідування у зв`язку з здійсненням кримінального провадження, не є заходом покарання чи кримінальної відповідальності
З огляду на наведене, доходжу висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_3 на користь держави витрати, понесені у зв`язку з проведенням експертиз.
Суддя ОСОБА_1