ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/59/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.191, ч.5 ст.191 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2021 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

при секретарі ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження №11-кп/817/59/21 за апеляційною скаргою прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.11.2020 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернополя, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , обвинуваченого за ч.1 ст. 191, ч.5 ст.191 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Згідно зміненого обвинувального акту, органом досудового розслідування пред`явлено ОСОБА_6 обвинувачення в наступній редакції:

У липні 2008 року суб`єкт підприємницької діяльності обвинувачений ОСОБА_6 за домовленістю з підприємцем потерпілою у справі ОСОБА_10 , з метою забезпечення зберігання матеріальних цінностей, отримав на зберігання:

-верстат для плетіння сітки з дроту UDAF 60/ІІ № НОМЕР_1 вартістю 23449,20 гривень ;

-верстат для плетіння сітки з дроту UDAF 60/ІІ №11419 вартістю 23449,20 гривень;

-верстат для плетіння сітки з дроту UDAF 60/ІІ № 11415 вартістю 23449,20 гривень.

Договір набув чинності з моменту його підписання і діяв до 31 грудня 2011 року.

Взимку 2009 року у суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_6 , виник злочинний намір направлений на розтрату ввіреного йому на зберігання чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний намір, в кінці зими - на початку весни 2009 року обвинувачений ОСОБА_6 розтратив майно, яке було йому ввірене, а саме продав сіткоплетельний верстат UDAF 60/ІІ № 11422, який належав потерпілій ОСОБА_10 та був йому ввірений, суб`єкту підприємницької діяльності ОСОБА_11 за цінною 50 000 гривень. Грошові кошти, отриманні від ОСОБА_11 , привласнив.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, обвинувачений ОСОБА_6 протягом 2009-2010 років продав невстановленим слідством особам комплектуючі частини від сіткоплетельних верстатів UDAF 60/ІІ №11419 та № 11415, які були передані йому на зберігання потерпілою ОСОБА_10 . Отримані грошові кошти обвинувачений ОСОБА_6 привласнив.

Привласнивши три верстати для плетіння сітки з дроту, якими розпорядився на власний розсуд, продавши їх та кошти від їх реалізації використавши на власні потреби, заподіяв збитки потерпілій ОСОБА_10 на загальну суму 70347,6 гривень.

Таким чином, прокурор дійшов до переконання, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.191 КК України привласнення чужого майна, яке було ввірене особі.

Потерпіла ОСОБА_10 , не погодившись із зміненим прокурором обвинуваченням, підтримала обвинувачення ОСОБА_6 у попередній редакції:

В липні 2008 року між суб`єктом підприємницької діяльності обвинуваченим у справі ОСОБА_6 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_10 з метою забезпечення зберігання матеріальних цінностей, було укладено договір про повну матеріальну індивідуальну відповідальність та збереження матеріальних цінностей, датований 15 липня 2008 року. Згідно даного договору ОСОБА_10 передала, а ОСОБА_6 прийняв на себе повну індивідуальну та матеріальну відповідальність, щодо забезпечення майна, переданого на зберігання, на суму 780 000 гривень, а саме;

-верстат для плетіння сітки з дроту UDAF 60/ІІ №11422 вартістю 230 000 гривень ;

-верстат для плетіння сітки з дроту UDAF 60/ІІ №11419 вартістю 270 000 гривень;

-верстат для плетіння сітки з дроту UDAF 60/ІІ № 11415 вартістю 280 000 гривень.

Договір набув чинності з моменту його підписання і діяв до 31 грудня 2011 року.

Маючи на зберіганні сіткоплетельні верстати UDAF 60/ІІ № 11422, № 11419, № 11415, зимою 2009 року у суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_6 , виник злочинний намір направлений на розтрату ввіреного йому на зберігання чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний намір, в кінці зими - на початку весни 2009 року ОСОБА_6 розтратив майно, яке було йому ввірене, а саме продав сіткоплетельний верстат UDAF 60/ІІ № 11422, який належав ОСОБА_10 та був йому ввірений згідно договору про повну індивідуальну відповідальність та збереження матеріальних цінностей, суб`єкту підприємницької діяльності ОСОБА_11 за цінною 50 000 гривень. Грошові кошти, отриманні від ОСОБА_11 , привласнив.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, обвинувачений ОСОБА_6 протягом 2009-2010 років продав невстановленим слідством особам комплектуючі частини від сіткоплетельних верстатів UDAF 60/ІІ №11419 та № 11415, за які згідного договору про повну індивідуальну відповідальність та збереження матеріальних цінностей від 15.07.2008 року ніс повну матеріальну відповідальність за збереження. Отримані грошові кошти ОСОБА_6 привласнив.

Всупереч договору ОСОБА_6 , привласнивши три верстати для плетіння сітки з дроту, якими розпорядився на власний розсуд, продавши їх та кошти від їх реалізації використавши на власні потреби, заподіяв збитки ОСОБА_10 на 780 000 гривень.

Таким чином, ОСОБА_6 згідно обвинувачення підтриманого потерпілою ОСОБА_10 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст. 191 КК України - привласнення чужого майна, яке було ввірене особі, вчинене в особливо великих розмірах.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.11.2020 року ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано за ч.1 ст.191, ч.5 ст. 191 КК України, у зв`язку із відсутністю в його діях складу даних кримінальних правопорушень.

Цим вироком вирішено питання судових витрат та залишено без розгляду цивільний позов потерпілої до обвинуваченого.

Виправдовуючи ОСОБА_6 від пред`явлених йому обвинувачень, суд першої інстанції виходив з того, що стороною обвинувачення не надано належних та достатніх доказів, щоб зробити висновок про вартість майна, що є предметом інкримінованого йому кримінального злочину, оскільки така вартість встановлювалась не на момент вчинення кримінального правопорушення, а на момент укладення договору та контрактів, докази, що складені іноземною (російською) мовою та не перекладені на державну мову є не допустимими та наявний між потерпілою та обвинуваченим спір щодо предмету злочину містить ознаки господарського та відповідно свідчить про наявність господарсько-правових відносин, які виникли на підставі укладеного між ними договору зберігання.

Не погоджуючись із судовим рішенням прокурор Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить даний вирок скасувати, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 191 КК України, призначити покарання у вигляді штрафу у розмірі 850 грн., стягнути з нього процесуальні витрати, задовольнити частково цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 та звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання на підставі ст. 49 КК України.

Вважає висновок суду першої інстанції щодо наявності між потерпілою та обвинуваченим господарсько-правових відносин необґрунтованим посилаючись на те, що факт передачі на відповідальне зберігання сіткоплетільних станків ОСОБА_6 доводиться, зокрема договором про повну індивідуальну відповідальність та збереження матеріальних цінностей від 15 липня 2008 року, дійсність якого підтверджується висновком експерта № 09-12-1041 від 04 вересня 2012 року та висновком експерта № 1-1217/12 від 09 серпня 2012 року, чим спростовується твердження ОСОБА_6 якими він заперечував підписання даного договору.

Посилається на те, що висновками судової економічної експертизи №6-135/16 від 01.06.2016 року та товарознавчої експертизи №08/07 від 30.07.2017 року, які судом визнано недопустимими доказами із формальних причин, підтверджується вартість майна, яке згідно обвинувачення було привласненим ОСОБА_6 .

Також не погоджується із мотивацією суду стосовно визнання недопосутимими доказів, наданих стороною обвинувачення, які були складені іноземною (російською) мовою та як наслідок, з урахуванням похідного характеру, висновку експерта судової економічної експертизи №6-135/16 від 01.06.2016 року, яка проводилась на підставі неперекладених документів - контрактів №01/08, №02/08, №03/08 від 20 серпня 2007 та специфікацій до них №1, посилаючись на те, що вимогами КПК України не передбачено прямого обов`язку щодо перекладу стороною обвинувачення окремих документів кримінального провадження.

Вважає, що вина ОСОБА_6 доведена, а тому процесуальні витрати слід стягнути з останнього, а позов ОСОБА_10 підлягає частковому задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, в судових дебатах прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити з викладених у скарзі мотивів, в судових дебатах та останньому слові обвинуваченого ОСОБА_6 , в судових дебатах його захисника ОСОБА_7 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За змістом вказаної правової норми рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності його нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, а також доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що винуватість обвинуваченої особи доведена.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відхиляє докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Цих вимог закону, як вважає колегія суддів, суд першої інстанції дотримався.

Як вбачається зі змісту вироку, в ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_6 і визнаного судом недоведеним, а також підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відхиляє докази обвинувачення.

На думку колегії суддів, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 КК України, який обгрунтував показами допитаних у судовому засіданні обвинуваченого, свідків, а також дослідженими документами, долученими органами досудового розслідування.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є вмотивованими та узгоджуються із положеннями кримінального закону.

Будь-яких інших доказів, окрім тих, які були предметом дослідження у суді першої інстанції і які б свідчили про обставини вчинення обвинуваченим інкримінованого йому діяння, сторона обвинувачення суду не навела в апеляційній скарзі та не надала під час апеляційного розгляду.

Згідно ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення обвинуваченим, а також якщо в діянні обвинуваченого, в якому обвинувачується особа є склад кримінального правопорушення.

Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями 4.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006. передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, у справі«Barbera,MesseguandJabardov.Spain» від 06.12.1998 Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали свої справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного (Barbera, Messegu and Jabardo v.Spain,judgmentof6December1988,SeriesAno. 146,p.33, & 77»).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про, те що стороною обвинувачення не надано належних та достатніх доказів щодо вартості майна, яке є предметом інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, оскільки така вартість встановлювалась не на момент вчинення кримінального правопорушення, а на момент укладення договору та контрактів.

Аналізуючи норми Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за викрадення чужого майна», який набрав чинності 25 червня 2009 року, викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто визначальним моментом визначення наявності складу кримінального правопорушення передбаченого ст. 191 КК України є встановлення дійсної вартості чужого майна, яке було ввірене особі та яке вона привласнила, станом на момент вчинення злочину.

Як і в обвинуваченні, яке підтримує потерпіла, так і в обвинуваченні, що підтримується прокурором, вартість майна, яке привласнив ОСОБА_6 , встановлювалась не на момент вчинення кримінального правопорушення (з зими 2009 року до 2010 року включно), а на час укладення договору про повну індивідуальну відповідальність та збереження матеріальних цінностей (15 липня 2008 року) та на момент укладання контрактів (22 серпня 2007 року), не дивлячись на те, що в ході досудового розслідування так і під час судового розгляду стороною захисту ставився під сумнів розмір матеріальних збитків визначений в обвинуваченні, сторона обвинувачення не зверталась до суду в порядку ст.243 КПК України в редакції Закону № 1261-VII про залучення експерта для встановлені дійсної вартості майна, станом на момент вчинення інкримінованих обвинуваченому діянь.

Вищезазначене підтверджується: висновком судової економічної експертизи №6-135/16 від 01.06.2016 року (Т.2 а.с. 66-72); вартістю майна в договорі про повну індивідуальну відповідальність та збереження матеріальних цінностей від 15 липня 2008 року, станом на день його укладення вартість станків була наступною - UDAF 60/ІІ №11422 - 230000 грн., UDAF 60/ІІ №11419 - 270000 грн., UDAF 60/ІІ №11415 - 280000 грн. ( Т.1 а.с. 136);

Крім цього, колегія суддів погоджуєсться з висновком місцевого суду щодо сумнівності в належності вищезгаданого висновку експерта, як доказу, оскільки експертом при проведенні експертизи вартості верстатів для плетіння сітки UDAF 60/ІІ встановлювався розмір матеріальних збитків не шляхом встановлення їх вартості безпосередньо, а шляхом дублювання їх вартості згідно укладених контрактах на поставку станків та специфікаціях до них.

Як вбачається з наявних матеріалах провадження висновку товарознавчої експертизи №08/07 від 30 липня 2017 року (Т.1 а.с.156-176) та постанови начальника відділення СВ Тернопільського МВ УМВСУ в Тернопільській області ( Т.1 а.с. 152), експерт (експерти) не були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього (них) обов`язків, а тому висновок суду про визнання даного доказу недопустимим, на думку колегії суддів, є вірним.

З урахуванням вищезазначених міркувань, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що імперативні положення вимог п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України, зобов`язують слідчого або прокурора звернутися на стадії досудового розслідування до експерта для проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяної кримінальним правопорушенням, чого не було зроблено належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 КПК України кримінальне провадження здійснюється державною мовою.

Згідно ч. 1 ст. 68 КПК, у разі необхідності у кримінальному провадженні перекласти пояснення, показання або документи сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача (сурдоперекладача).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання недопустимими докази надані стороною обвинувачення, які покладені в основу обвинувачень, що складені іноземною (російською) мовою та не перекладені на державну мову, оскільки є такими, що порушують право обвинуваченого на захист, зокрема контракт №01/08 від 20 серпня 2007 року та специфікація №1 до нього, контракт №02/08 від 20 серпня 2007 року та специфікація №1 до нього, контракт №03/08 від 22 серпня 2007 року та специфікація №1 до нього, укладених між ФГУП ОС-34/30 УФСИН Росії по Республіці Комі в особі директора ОСОБА_12 та ФОП ОСОБА_10 , додатковий договір від 09 січня 2008 року складений в м. Воркута до договору 03/08 від 22.08.2007 року, копії інвентарних карток, листи повідомлення про прибуття товару з Російської Федерації на ім`я ОСОБА_10 , декларації Тернопільської митниці щодо верстатів для плетіння сітки з дроту, лист ФГУП ОС-34/30 УФСИН Росії по Республіці Комі (м. Воркута) адресований ОСОБА_10 .

Участь перекладача у кримінальному провадженні зумовлено конституційною засадою рівності перед законом і судом (ч. 2 ст. 24 Конституції України, ст. 10 КПК), згідно з якою, зокрема, не допускається привілеїв чи обмежень (у тому числі у процесуальних правах, передбачених КПК) за мовними ознаками.

Одним із принципів забезпечення права на справедливий суд, визначених у ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, яку ратифіковано Верховною Радою України 17 липня 1997 року, є можливість обвинуваченого одержувати допомогу перекладача в судовому засіданні.

Кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості і жодна зі сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом, що є проявом принципу «рівності можливостей».

Права особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, закріплені у підпунктах «а», «е» п. 3 ст. 6 Конвенції, є також проявом принципу «рівності можливостей».

Таке право повинно бути забезпечено реально, а не формально, а дотримання вказаних приписів забезпечує належну реалізацію права підозрюваного, обвинуваченого на захист.

Суд, виходячи із закріпленого в ст. 26 КПК України принципу диспозитивності, позбавлений можливості, навіть у випадку, коли він виявив відсутність висновку експерта із визначенням розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, самостійно, з власної ініціативи залучити експерта і усунути цей недолік досудового слідства. Залучення експерта судом незалежно від наявності клопотань сторін можливо тільки за обставин, передбачених ч. 2 ст. 332 КПК України.

Тому колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду щодо порушення вимог ст.ст. 29, 68 КПК України органом досудового розслідування та прокурором, оскільки не було перекладено документів, що долучені до матеріалів кримінального провадження, які складені на іноземній мові, на державну мову, що в контексті порушення рівності перед законом і судом (принципу «рівності можливостей») та в розумінні положень ст. 6 Конвенції щодо справедливості судового розгляду в цілому, є порушенням права обвинуваченого на захист.

Крім цього, висновок експерта судової економічної експертизи №6-135/16 від 01.06.2016 року (Т.2 а.с. 66-72), який було визнано судом неналежним з мотивів невірного встановлення вартості матеріальних збитків, також визнано недопустимим, з врахуванням похідного характеру, з підстав проведення даної експертизи на підставі недопустимих (неперекладених на державну мову) документів, а саме контрактів №01/08, №02/08, №03/08 від 20 серпня 2007 та специфікацій до них №1.

Даний висновок узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, сформульованою в рішеннях «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України», відповідно до якої визнаються недопустимими не лише докази, які безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також і докази, які не були б отримані, якби не були отримані перші.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанція щодо наявності між потерпілою ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_6 господарсько-правових відносин, оскільки такі виникли на підставі договору про повну індивідуальну відповідальність та збереження матеріальних цінностей від 15 липня 2008 року, укладеного між ФОП ОСОБА_10 та ФОП ОСОБА_6 , згідно якого виконавець прийняв на себе повну індивідуальну і матеріальну відповідальність щодо забезпечення збереження майна переданого для безоплатного зберігання трьох верстатів для плетіння сітки з дроту UDAF 60/ІІ з відповідними номерами, а тому стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом наявності в діянні ОСОБА_6 суб`єктивної сторони кримінального злочину, передбаченого ст. 191 КК України.

Доводи прокурора щодо необґрунтованості такого висновку суду, з посиланням, зокрема на договір про повну індивідуальну відповідальність та збереження матеріальних цінностей від 15 липня 2008 року та на висновок експерта № 09-12-1041 від 04 вересня 2012 року та висновок експерта № 1-1217/12 від 09 серпня 2012 року, на підтвердження дійсності такого договору та спростування твердження ОСОБА_6 , якими він заперечував підписання даного договору, до уваги не беруться, оскільки судом першої інстанції даний договір під сумнів не ставився, а дійсність його підтверджується зокрема рішенням господарського суду Тернопільської області від 13 грудня 2012 року у справі № 18/45/5022-731/2012 за позовом СПД ФОП ОСОБА_6 до СПД ФОП ОСОБА_10 про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність та збереження матеріальних цінностей між ФОП ОСОБА_10 та ФОП ОСОБА_6 від 15 липня 2008 року, згідно якого у задоволені позову відмовлено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду справи судом першої інстанції, які могли би вплинути на правильність висновків суду або б мали наслідком безумовне скасування вироку, колегією суддів не встановлено і в апеляційній скарзі прокурором не наведено.

Виправдувальний вирок суду першої інстанції за своїм змістом відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що прокурором ні в апеляційній скарзі, ні під час перегляду вироку у суді апеляційної інстанції, не заявлено клопотання про безпосереднє дослідження доказів з метою надання їм протилежної оцінки, зокрема, покладення в основу обвинувального вироку, який в апеляційній скарзі він просить ухвалити, а тому суд за власною ініціативою не може перебирати на себе функцію сторони обвинувачення та досліджувати докази враховуючи сталу практику ЄСПЛ, який у своїх рішеннях вважає це порушенням приниципу змагальності сторін.

З огляду на наведене, підстав для скасування виправдувального вироку та постановлення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_6 та задоволення апеляційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2020 року стосовно ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий

Судді