Справа № 478/253/21 Пров.№ 1-в/478/85/2021
У х в а л а
І м е н е м У к р а ї н и
10 березня 2021 року. Казанківський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
представника Казанківської ВК № 93 ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Казанка в режимі відеоконференції з Казанківською виправною колонією № 93 Миколаївської області клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Миколаєва, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, раніше неодноразово судимого, на теперішній час засудженого 28.10.2015 року вироком Ленінського районного суду м.Миколаєва за ч.2 ст.307, ч.1 ст.317, ч.2 ст.317, ч.1 ст.70 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,
В с т а н о в и в:
Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від покарання, вказуючи на те, що він позитивно ставиться до праці, за що має ряд заохочень та довів своє виправлення.
Заслухавши в судовому засіданні пояснення засудженого та представника Казанківської ВК № 93, які підтримали клопотання, а також з`ясувавши думку прокурора, який проти клопотання заперечував через недоведеність повного виправлення засудженого, суд дійшов наступного висновку.
Судом, за результатом дослідження клопотання та матеріалів особової справи засудженого встановлено, що вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.10.2015 року, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.307, ч.1 ст.317, ч.2 ст.317 КК України та на підставі ч.1 ст.70 КК України призначено остаточне покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
З матеріалів особової справи засудженого вбачається, що засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання у виді позбавлення волі у Державній установі «Казанківська виправна колонія (№ 93)».
На момент розгляду клопотання невідбута частина покарання складає 1 рік 2 місяці 7 днів.
Згідно ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
У свою чергу, відповідно до ч.1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.
Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.
При цьому, слід брати до уваги, що згідно п. 17 постанови Пленуму верховного суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» судам рекомендовано ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування. Пояснення зазначених осіб і думка прокурора мають бути відображені в протоколі судового засідання.
Таким чином, із системного аналізу чинного законодавства можна зробити висновок, що під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги режиму утримання в виправній колонії, не допускав порушень, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації установи відбування покарань ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційовано-виховного впливу.
Але сумлінна поведінка - це не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає в стримуванні від порушень режиму відбування покарання, правил внутрішнього розпорядку, а й активна форма його поведінки, як то, активна участь в суспільному житті, сумлінне виконання громадських доручень, підвищення свого загальноосвітнього рівня, гарна поведінка в побуті, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.
Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти, що засуджений працевлаштований, самостійно без додаткової мотивації виходить на роботу, належно її виконує, бережно ставиться до робочого інструменту і не порушує правил техніки безпеки, свідомо бере постійну участь в суспільно корисній праці, систематично виконує і перевиконує виробничі завдання, якісно виконує доручену роботу і не відмовляється від неї.
Крім цього, дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є його обов`язком відповідно до ст. 9 КВК України.
Тому сама по собі лише належна поведінка, яка полягала у недопущенні порушень режиму утримання, не може бути вирішальним фактором на користь умовно дострокового звільнення. Вона має буди поєднана із сумлінним ставленням до праці у сукупності.
При цьому, питання про умовно-дострокове звільнення у кожному конкретному випадку вирішується індивідуально і відноситься до дискреційних повноважень суду, а тому оцінивши усі наявні відомості, які мають пряме та опосередковане значення для правильного вирішення питання у контексті сумлінного відношення засудженого до праці та його зразкової поведінки, слід вказати на таке.
Зокрема, за весь період відбування покарання засуджений ОСОБА_5 має шість заохочень за сумлінне ставлення до праці та зразкову поведінку, які застосовані до нього 15.08.2017 року, 30.07.2019 року, 30.10.2019 року, 16.01.2020 року, 15.04.2020 року та останнє 25.01.2021 року. Також засуджений ОСОБА_5 має десять стягнень у вигляді доган, які застосовані до нього в період з 14.06.2016 року по 19.04.2019 року.
Наведене свідчить про те, що заохочення засудженого за сумлінне ставлення до праці і зразкову поведінку носять не систематичний характер, у той час, як три останні з них застосовані безпосередньо перед виникненням права на умовно-дострокове звільнення, що на думку суду отримано засудженим лише з метою додаткової пільги для умовно-дострокового звільнення.
Як вбачається з витягу з протоколу № від 30.01.2020 року, який міститься в матеріалах особової справи, засудженому ОСОБА_5 відмовлено в 2020 році у застосуванні УДЗ як такому, що не стає на шлях виправлення.
Згідно характеристики на засудженого станом на 20.12.2019 року, останній був працевлаштований, до роботи ставився посередньо, не завжди приділяв увагу до дбайливого ставлення до майна установи та предметів, які використовував. У скоєному злочині розкаювався частково, визначену міру покарання вважав занадто суворою. Законні вимоги адміністрації виконував тільки під контролем, загальноосвітній рівень не підвищував, на заходи виховного впливу реагував посередньо, участі в програмах диференційованого виховного впливу не приймав. У колективі засуджених скритний та брехливий.
Будь-яких характеристик на засудженого в період 2020 року матеріали особової справи не містять, у зв`язку з чим, суд не має можливості прослідкувати динаміку змін в поведінці засудженого та ставлення до праці за вказаний період.
Ставлення засудженого до праці змінилась станом на 12.02.2021 року, оскільки згідно відповідної характеристики, він працює, до праці ставиться сумлінно, проявляє трудову ініціативу, дотримується правил поводження із устаткуванням тощо. З грудня 2020 року почав приймати участь в програмах диференційованого виховного впливу.
Засуджений почав дбайливо ставитись до майна установи, здійснювати за ним належний догляд та виконувати роботи із самообслуговування із достатнім рівнем навичок для цього.
Роботи з благоустрою та ремонтні роботи в установі засуджений виконує у повному обсязі.
Таким чином, слід зробити висновок, що засуджений хоча й був працевлаштований із самого початку відбування покарання, проте, змінив своє ставлення до праці фактично після відмови в застосуванні УДЗ у 2020 році. Безпосередньо перед новою пільгою на умовно-дострокове звільнення (з грудня 2020 року) засуджений почав приймати участь в програмі диференційованого виховного впливу «Духовне відродження».
В контексті поведінки засудженого, суд відмічає те, що остання не є зразковою протягом усього строку відбування покарання, що простежується із наявних у матеріалах справи характеристик.
Стосовно ставлення засудженого до учиненого, то суд не може бути достеменно переконаний у його щирому розкаянні, оскільки як вбачається з характеристик, засуджений фактично за весь час відбування покарання у скоєному злочині розкаювався частково, визначену міру покарання вважав занадто суворою, був скритним та брехливим.
У період же із початку відбування покарання (з 2016 року) і до, принаймні кінця 2020 року, його ставлення до праці не можна назвати сумлінним, а поведінку зразковою, такою, що надає приклад іншим засудженим.
Тому, на час розгляду цього звернення, можна стверджувати, що ОСОБА_5 почав ставати на шлях виправлення, проте, не довів його, оскільки для цього потрібен певний час, якого у цій ситуації сплило занадто мало, щоб можливо було б констатувати, що цілі призначеного йому покарання, саме у визначеному судом розмірі, вже досягнуті.
Наведені обставини в сукупності із встановленими судом даними про особу, його поведінкою за весь час відбуття покарання, тяжкістю вчинених ним злочинів, неодноразових судимостей, дає підстави вважати про неготовність його до сприйняття встановлених в суспільстві норм та правил поведінки. При цьому, сам по собі факт відсутності дисциплінарних стягнень у певному періоді, не може бути самостійною та єдиною підставою для протилежного висновку.
Враховуючи наведене, клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст.537, 539 КПК України, суд,
П о с т а н о в и в:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання - відмовити.
Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом семи днів з моменту її проголошення через Казанківський районний суд Миколаївської області до Миколаївського апеляційного суду.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Казанківського районного суду
Миколаївської області ОСОБА_1