Справа № 755/230/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі Суд) в складі головуючої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , та сторін кримінального провадження:прокурора ОСОБА_3 ,захисника ОСОБА_4 ,законного представника особи стосовноякої подано клопотання ОСОБА_5 , особи стосовноякої подано клопотання ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві клопотання слідчого СВ Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_7 про застосування примусових заходів медичного характеру в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.08.2019 за № 0007116 відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженнця м. Києва, громадянина України, не працюючого, з вищою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, установив:

Суть питання, що вирішується ухвалою

Слідчий СВ Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_7 за погодженням з прокурором у кримінальному провадженні прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 звернулися до суду з клопотання про застосування стосовно ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за 26.08.2019 за № 0007116 стосовно останього за ч. 4 ст. 296 КК України, з огляду на наявність у провадженні обставин регламентованих ст.ст. 508, 513 КПК України.
Тобто, у цій ситуації, іде мова про те, що по-перше слід з`ясувати питання того чи дійсно мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які саме, та по-друге, який запобіжний захід до особи має бути застосований у період зясування питань регламентованих ч. 1 ст. 513 КПК України.

Встановлені судом обставини

І. У кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.08.2019 за № 0007116 є дійсним (доведеним) за наслідками його судового розгляду факт того, що ОСОБА_6 26.08.2019 о 19:50 год. перебував на балконі своєї квартири за місцем свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_3 , та палив цигарку, недопалок якої викинув з балкону у двір будинку, на що отримав усне зауваження не вчиняти такі дії від жительки будинку ОСОБА_8 , яка в цей час перебувала зі своїми дітьми у дворі будинку.

На вказану вимогу ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні квартири взяв до рук кувалду, з якою вийшов у двір будинку, де у присутності інших осіб, в тому числі дітей, з хуліганських спонукань, порушуючи громадський порядок і виражаючи явну неповагу до суспільства, з особливою зухвалістю, ігноруючи існуючі в суспільстві елементарні правила поведінки, моральності та добропристойності, діючи умисно, почав розмахувати кувалдою, яку тримав в руках.

Крім цього, ОСОБА_6 намагався кувалдою, яку тримав у руках, нанести удари з метою заподіяти тілесні ушкодження ОСОБА_8 та іншим особам, які перебували у дворі будинку, однак це йому зробити не надалось можливим, у зв`язку з тим, що він не зміг їх наздогнати, так як ОСОБА_8 та інші особи розбіглись по різних боках двору будинку.

Після чого, діючи умисно та не звертаючи уваги на зауваження інших осіб, ОСОБА_6 наніс декілька ударів кувалдою по вхідним дверям під`їзду, домофону та по вікнам під`їзду, пошкодивши зазначене майно.

У подальшому, ОСОБА_6 направився до квартири за місцем свого проживання та перебував на балконі до приїзду працівників патрульної поліції.

ІІ. Вказаних висновків суду дійшов з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, щодо того, що обставини визнані судом як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, Суд уважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

Так, у т.ч. ОСОБА_6 указав, що дійсно 26.08.2019 о 19:50 год. перебував на балконі своєї квартири за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_3 , та палив цигарку, недопалок якої викинув з балкону у двір будинку, на що отримав усне зауваження не вчиняти такі дії від жительки будинку ОСОБА_8 , яка в цей час перебувала зі своїми дітьми у дворі будинку.

На вказану вимогу останній перебуваючи в приміщенні квартири взяв до рук кувалду, з якою вийшов у двір будинку, де, почав розмахувати кувалдою, яку тримав в руках.

Намагався нанести удари з метою заподіяти тілесні ушкодження ОСОБА_8 та іншим особам, які перебували у дворі будинку, однак це зробити не надалось можливим, у зв`язку з тим, що не зміг їх наздогнати, так як ОСОБА_8 та інші особи розбіглись по різних боках двору будинку.

Після чого, наніс декілька ударів кувалдою по вхідним дверям під`їзду, домофону та по вікнам під`їзду, пошкодивши зазначене майно.

У подальшому, направився до квартири за місцем свого проживання та перебував на балконі до приїзду працівників патрульної поліції.

Як наслідок, на думку суду, процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, дослідженими судом та установленими в ході розгляду справи, підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 КПК України та те, що дійсно мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення визначене ч. 4 ст. 296 КК України як і те, що це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення вчинено ОСОБА_6 .

Адже, хуліганство - це умисне грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом (див. ПП ВСУ 22.12.2006 N 10 Про судову практику у справах про хуліганство).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к вказала, що безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за статтею 296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших поза юридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.
Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці право охоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.
За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є, насамперед, об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо. Винятковим цинізмом у контексті статті 296 КК визнаються дії, що демонструють брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, зокрема прояви безсоромності чи грубої непристойності, публічне оголення, знущання з хворих, дітей, людей похилого віку, осіб, що знаходяться у безпорадному стані.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.
Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки.
Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.
Таким чином, для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, в кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.
Верховний Суд України в постанові від 04.10.2012 у справі № 5-7к12 указав, що об`єктом захисту цих норм є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших поза юридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у безпечності громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.
Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством, зокрема із використанням травмуючих властивостей таких предметів, як вогнепальна зброя, і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.
За зовнішнім виявом (набором фактів) хуліганство певним чином схоже на ряд інших діянь, зокрема найбільше на ті з них, які посягають на здоров`я, честь та гідність людини, її майно.
Однак схожість цих діянь не завжди може бути підставою для визнання їх однаковими (рівнозначними).
Правильну кримінально-правову оцінку хуліганства та відмежування його від, зокрема, посягань проти життя і здоров`я людини, а звідси - визначення однаковості чи неоднаковості застосування норми закону про кримінальну відповідальність, належить проводити за сукупністю ознак суспільно небезпечного діяння, які згідно із законом про кримінальну відповідальність охоплюються поняттям склад злочину і визначають діяння як злочинне та кримінально каране.
В основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного із цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Зміст та спрямованість цього діяння висновуються із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між такою особою та потерпілим.
Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Спонуки вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони, здебільшого, позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.
У контексті наведеного слід послатися й на роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство», в яких зазначено, що суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій.
Якщо таке порушення не супроводжувалось особливою зухвалістю або винятковим цинізмом, його необхідно кваліфікувати як дрібне хуліганство за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

За ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припинення нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Відповідно, є дійсним факт учинення ОСОБА_6 грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень (хуліганство), котре кваліфікується за ч. 4 ст. 296 КК.

ІІІ. Аналізуючи питання про те, чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності та чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання, чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які, Суд ураховує таке.

ІІІ.І. Допитаний судом свідок ОСОБА_9 , указав, що є лікарем та спілкувався з ОСОБА_6 , як його дільничий психіатр.
ОСОБА_6 отримує відповідне лікування амбулаторно, так як виявляє ознаки психічного розладу у вигляді Біполярного афективного розладу, стан ремісії.

ІІІ.ІІ. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 172 від 10.12.2019 ОСОБА_6 у період учинення суспільно-небезпечного діяння та станом на день надання висновку страждав на біполярний афективний розлад, поточний епізод манії без психотичних симптомів; на теперішній час страждає на біполярний афективний розлад, стан нестійкої ремісії; за своїм психічним станом не здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними; потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з наданням психіатричної допомоги з посиленим наглядом.
Також відповідно до цього ж висновку ОСОБА_6 на день учинення правопорушення не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

ІІІ.ІІІ. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 5 від 12.11.2020-21.01.2021 ОСОБА_6 на теперішній час виявляє ознаки психічного розладу у вигляді Біполярного афективного розладу, стан ремісії (згідно МКХ-10, шифр F 31.7), тому необхідності в застосуванні до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з наданням психіатричної допомоги із посиленням наглядом на теперішній час немає.
ОСОБА_6 на теперішній час за своїм психічним станом потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусову порядку.

Як наслідок, Суд проаналізувавши указані висновки експертиз щодо стану ОСОБА_6 уважає дійсним факт того, що останній вчинив суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності.

Мотиви Суду

IV. Згідно ч. 2 ст. 513 КПК України, імперативно визначено, що визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.
У відповідності до вимог ст.ст. 19, 94 КК України до осіб, визнаних судом неосудними, залежно від характеру і тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння та ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб може бути застосована госпіталізація до психіатричних закладів зі звичайним, посиленим чи суворим наглядом або їм може бути надана у примусовому порядку амбулаторна психіатрична допомога за місцем проживання.

Згідно п. 3 наказу МОЗ України № 397 від 08.10.2001 року «Про затвердження нормативно-правових документів з окремих питань щодо застосування примусових заходів медичного характеру до осіб, які страждають на психічні розлади» вид примусового заходу медичного характеру залежить від характеру та тяжкості психічного захворювання в особи, тяжкості вчиненого нею діяння з урахуванням її ступеня суспільної небезпечності.

З урахуванням того, що відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України, № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» визначаючи відповідно до частин 3-5 ст. 94 КК тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити як з його психічного стану, так і з характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння. Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч. 1 ст. 94 КК) суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме). При цьому в ухвалі (постанові) суду не треба наводити назву конкретного психіатричного закладу, до якого має бути госпіталізована неосудна особа, і вказувати строк застосування примусового заходу медичного характеру, проте необхідно зазначити про скасування з часу доставки (прийому) неосудного до цього закладу запобіжного заходу (якщо останній був застосований).

З огляду на що Cуд визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності уважає за доречне застосувати примусові заходи медичного характеру у відношенні ОСОБА_6 .

Разом з тим, визначаючи відповідно до частин 3-5 ст. 94 КК тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, Суд виходить як з його психічного стану, так і з характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння, у світлі того, що з метою об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч. 1 ст. 94 КК) з`ясувавши думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі, у наведених ними висновках в поєднанні з характером вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, уважає слушним застосування до ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, у ракурсі даних відображених у висновку судово-психологічної експертизи № 5 від 12.11.20-21.01.21.

З абз. 2 пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України, № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», слідує, що з огляду на вимоги статей 19, 94 КК, ст. 19 Закону N 1489-III до осіб, визнаних судом неосудними, залежно від характеру і тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння та ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб може бути надана у примусовому порядку амбулаторна психіатрична допомога за місцем проживання.

Пункт 15 цієї ж ППВСУ передбачає, що копія ухвал (постанов) суду про застосування примусових заходів медичного характеру після набрання законної сили надсилаються судом на виконання: у разі призначення амбулаторної допомоги - до закладу охорони здоров`я, який надає психіатричну допомогу за місцем проживання неосудної чи обмежено осудної особи, або до органу, в якому тримається засуджена до позбавлення волі обмежено осудна особа.

V. Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

VІ. Питання арештованого майна у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ч. 4 ст. 174 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 19, 93, 94 КК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України, № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», Закону України "Про психіатричну допомогу", ст.ст. 1-29, 100, 369-372, 376, 512, 513 КПК України, Суд постановив :

клопотання слідчого СВ Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_7 про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядому кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.08.2019 за № 0007116, - задовольнити частково.

Застосувати відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

В іншій частині клопотання (щодо госпіталізації оосби до психіатричного закладу з посиленим наглядом) відмовити.
Арешт накладений, як захід забезпечення кримінального провадження, на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_10 від 03.09.2019, на майно, яке було вилучено в результаті проведення обшуку приміщення квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , а саме на предмет, схожий на кувалду, скасувати.
Речові докази: квалду знищити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляції протягом 30 днів з дня її проголошення.
Контроль за виконанням ухвали покласти на Дніпровське УП ГУ НП у м. Києві та прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 .

Копію ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру після набрання законної сили надіслати на виконання до закладу охорони здоров`я, який надає психіатричну допомогу за місцем проживання неосудної осудної особи.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 17:00 год. 01.03.2021.

С у д д я Оксана БІРСА