Справа № 303/3133/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1226/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції справу за апеляційними скаргами начальника Воловецького відділу Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_8 , захисників обвинуваченого ОСОБА_9 адвокатів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , представників потерпілої ОСОБА_12 адвокатів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2019 року,
з участю прокурора ОСОБА_15 ,

представників потерпілої

адвокатів ОСОБА_14 , ОСОБА_16 ,

потерпілої ОСОБА_12 ,

захисника обвинуваченого

адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 , -

встановила:
цим вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.1 ст. 115 КК України до п`ятнадцяти років позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілої задоволено частково та постановлено стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 матеріальне відшкодування у вигляді витрат на поховання в розмірі 34 106 грн. 38 коп. та суму морального відшкодування в розмірі 3 000 000 грн.

У задоволенні решти вимог - відмолено.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно вироку суду, 05 січня 2018 року, о 23 год. 46 хв. ОСОБА_9 , перебуваючи в під`їзді АДРЕСА_2 , на сходовій клітці другого поверху вказаного будинку, діючи умисно, нехтуючи загальнолюдськими цінностями, з метою вбивства на ґрунті неприязних стосунків через ревнощі, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті за допомогою невстановленого під час досудового розслідування колюче-ріжучого предмету, наніс потерпілому ОСОБА_17 не менше 21-го колото-різаного удару в життєво важливі органи.

Своїми діями ОСОБА_9 спричинив ОСОБА_17 тілесні ушкодження у вигляді: колото-різаної рани шиї з пошкодженням магістральних кровоносних судин, проникаючого поранення грудної клітки на рівні п`ятого міжребер`я, дещо зліва по середньо-ключичній лінії, в третьому міжребер`ї зліва по середньо-лопатковій лінії та третьому міжребер`ї, дещо зліва по середньо-ключичній лінії, пошкоджень по ходу ранових каналів, тканини та кровоносних судин лівої легені, крововилив в плеврі та міжреберні м`язи, лівобічного гемотораксу, колото-різаної рани в тім`яній ділянці голови, чола зліва, верхньої повіки правого ока, правої щоки, вздовж задньої поверхні шиї, у підключичній ділянці зліва, рани на поверхні другого та третього пальців правої кісті, що небезпечні в момент їх спричинення, які належать до тяжких тілесних ушкоджень, від яких ОСОБА_17 помер на місці події.

Спричинені ОСОБА_9 тілесні ушкодження, зокрема, проникаючі поранення грудної клітки з пошкодженням лівої легені, колото-різані поранення шиї з пошкодженням магістральних кровоносних судин, що проявилось масивною зовнішньою та внутрішньою крововтратою в ліву плевральну порожнину, з розвитком травматичного та гіповолемічного шоку, стало безпосередньою причиною настання смерті потерпілого ОСОБА_17 та перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку.

В апеляційній скарзі начальник Воловецького відділу Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_8 покликається на те, що вирок суду є незаконним, у зв`язку із неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що судом не взято до уваги показання допитаного в судовому засіданні судово-медичного експерта ОСОБА_18 , які свідчать про вчинення умисного вбивства з особливою жорстокістю, з огляду на те, що нанесення ОСОБА_17 в область голови, шиї, грудної клітини не менше 21 удару ножем прижиттєво, призвело до його триваючих фізичних страждань та усвідомлення цієї обставини.

Вважає неправомірною перекваліфікацію судом дій обвинуваченого ОСОБА_9 .

Просить змінити вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_9 , засудженого за ч.1 ст. 115 КК України, в частині перекваліфікації дій та визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст. 115 КК України і призначити покарання у виді довічного позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисники обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокати ОСОБА_10 та ОСОБА_11 покликаються на те, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Вважають, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив стороні захисту у задоволенні клопотання про визнання недопустимим висновку експерта №19/10-1/60-СЕ/18 від 05 квітня 2018 року, згідно з яким на поверхні автомобільного килимка виявлено сліди крові, які за генетичними ознаками збігаються з генетичними ознаками крові трупа ОСОБА_17 . При цьому, суд першої інстанції при оцінці вказаного доказу не врахував пояснення свідка ОСОБА_19 , який зазначив, що при проведенні огляду автомобільного килимка не були присутні поняті, протокол слідчої дії не складався, крім цього зазначив, що на момент огляду мив килимки щонайменше 4 рази. Вказує, що автомобіль слідчим не оглядався.

Наголошують, що слідчим були порушені вимоги ст.ст. 168, 169, 170, 171 КПК України, оскільки він не звертався до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вилучений килимок та не повернув його ОСОБА_19 .

Акцентують на недопустимості як доказу висновку експерта №34/2018 від 06 січня 2018 року щодо виявлених у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень у вигляді різаних ран на тильній поверхні основних фаланг 2-го та 3-го пальців правої кисті.

Покликаються на те, що при освідуванні обвинуваченого ОСОБА_9 та при отриманні зразків для проведення експертизи були допущені порушення вимог ст.ст. 42, 52, 104, 223, 227, 241, 245 КПК України, оскільки протокол слідчої дії не складався, не залучалися поняті та захисник.

Звертають увагу на пояснення свідка ОСОБА_20 , згідно яких він чув у під`їзді крик, стук перил та гуркіт, тобто чув, що відбувається боротьба, а відтак вважають, що нападник мав мати синці та садна, яких на тілі обвинуваченого не було виявлено.

Вважають недопустимим доказом протокол пред`явлення особи для впізнання від 06 січня 2018 року, де свідок ОСОБА_21 впізнала обвинуваченого, оскільки їй була заздалегідь відома особа обвинуваченого, так як у засобах масової інформації до проведення слідчої дії висвітлювалися обставини події злочину. Вказана слідча дія була проведена за відсутності захисника.

Також, вважають недопустимим доказом протокол перегляду відеозапису, згідно з яким свідки ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та потерпіла ОСОБА_12 впізнали ОСОБА_9 в особі, яка 05 жовтня 2018 року о 23:51 год. проходила по вул. Петефі-Демітрова у м. Мукачево в бік набережної ріки Латориці.

Зазначають, що при перегляді відеозапису неможливо встановити дату та час зйомки. У судовому засіданні свідки вказали, що не можуть впізнати ОСОБА_9 на відеозаписі.

Наголошують, що жоден свідок у кримінальному провадженні не був очевидцем вчиненого злочину.

Стверджують, що під час судового розгляду потерпіла давала неправдиві показання.

На думку апелянтів необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_9 заздалегідь спланував вчинення злочину.

Крім цього, при призначенні покарання суд першої інстанції не взяв до уваги, що обвинувачений активно сприяв у розкритті злочину, раніше до кримінальної відповідальності не притягався.

Покликаються на те, що жодними доказами не підтверджується заподіяння потерпілій моральної шкоди у розмірі 3 000 000 грн.

Акцентують, що орган досудового розслідування не розглядав можливість вчинення злочину іншою особою.

Просять скасувати вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2019 року та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_9 у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_16 покликається на те, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим та як наслідок постановленим з неповнотою судового розгляду.

Вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про недопустимість протоколу отримання зразків для експертизи від 06 січня 2018 року та висновку експерта №19/10-1/58-СЕ/18 від 04 квітня 2018 року, як доказів у кримінальному провадженні.

Наголошує, що біологічні зразки для експертизи були надані обвинуваченим добровільно.

Акцентує, що при його освідуванні не було порушено право на захист, оскільки йому був призначений захисник ОСОБА_27 .

На думку апелянта суд першої інстанції необґрунтовано перекваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_9 з п.4 ч.2 ст. 115 КК України на ч.1 ст. 115 КК України.

Вважає, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про те, що під час судового розгляду не встановлено, що обвинувачений завдаючи потерпілому більше 20 ударів, в тому числі у життєво важливі органи з метою позбавити життя потерпілого, свідомо бажав, щоб він відчував додаткові страждання, які були б необхідними для настання його смерті.

Стверджує, що також помилковим є покликання суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення у ході кваліфікації дій обвинуваченого не враховано наявність у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, ймовірно отриманих при триманні ножа у правій руці. Ця обставина, на думку представника потерпілої, свідчить про те, що ОСОБА_17 намагався захищатися від нанесення йому ударів.

Звертає увагу суду на те, що згідно з показаннями свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_21 , ОСОБА_28 , обвинувачений переслідував потерпілого.

Просить скасувати вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2019 року в частині призначення покарання і кваліфікації дій обвинуваченого та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні злочину, передбаченого п.4 ч.2 ст. 115 КК України, та призначити покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

В частині вирішення цивільного позову вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_29 покликається на те, що необґрунтованими є висновки суду першої інстанції про недопустимість як доказів у кримінальному провадженні протоколу отримання зразків для експертизи від 06 січня 2018 року та висновку експерта №19/10-1/58-СЕ від 04 квітня 2018 року.

Наголошує, що біологічні зразки для експертизи були надані обвинуваченим добровільно.

Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано перекваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_9 .

Просить скасувати вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2019 року та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст. 115 КК України, призначивши покарання у виді довічного позбавлення волі.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, апеляційні скарги представників потерпілої ОСОБА_12 адвокатів ОСОБА_29 , ОСОБА_16 та заперечив апеляційну скаргу сторони захисту, пояснення потерпілої ОСОБА_12 та виступи її представників адвокатів ОСОБА_29 , ОСОБА_16 , які підтримали апеляційну скаргу прокурора та свої апеляційні скарги і заперечили апеляційну скаргу сторони захисту, виступ захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_10 та пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту і заперечили апеляційні скарги прокурора та представників потерпілої ОСОБА_12 адвокатів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такізадоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Кваліфікація злочину це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченого кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своїм правовим змістом кваліфікація діяння завжди обумовлена необхідністю доказування за допомогою кримінальних процесуальних і криміналістичних засобів двох обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу.
Правильна кваліфікація забезпечує реалізацію конституційного принципу законності у кримінальному судочинстві (ст. 129 Конституції України), гарантує охорону й здійснення прав і свобод людини і громадянина, виступає необхідною умовою призначення справедливого покарання.
При цьому, суд повинен керуватися принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України». Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак, не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішенні має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину і виключають можливу відсутність умислу або інший його характер.
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Підставою кримінальної відповідальності є склад кримінального правопорушення, тобто сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин.

Так, положенням п.4 ч.2 ст. 115 КК України, за яким ОСОБА_9 пред`явлено обвинувачення, передбачено відповідальність за умисне вбивство, тобто протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з особливою жорстокістю.
Особливість складу даного злочину проявляються в його суб`єктивній стороні.
В основі розуміння жорстокості лежить психологічний підтекст поведінки винного у конкретній ситуації, оскільки заподіяння страждань є мотивом або метою його вчинків, отже, він завдає їх свідомо.
Згідно з п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», умисне вбивство вважається вчиненим з особливою жорстокістю, якщо винний, позбавляючи потерпілого життя, усвідомлював, що завдає йому особливих фізичних (шляхом заподіяння великої кількості тілесних ушкоджень, тортур, мордування, мучення, в тому числі з використанням вогню, струму, кислоти, лугу, радіоактивних речовин, отрути, яка завдає нестерпного болю, тощо), психічних чи моральних (шляхом зганьблення честі, приниження гідності, заподіяння тяжких душевних переживань, глумління тощо) страждань, а також, якщо воно було поєднане із глумлінням над трупом або вчинювалося в присутності близьких потерпілому осіб і винний усвідомлював, що такими діями завдає останнім особливих психічних чи моральних страждань.
Таким чином, умисне вбивство, вчинене з особливою жорстокістю, завжди пов`язане із застосуванням насильства (психічного та/або фізичного). Це насильство може мати місце безпосередньо перед, під час або після вчинення злочину.
Важливо, щоб характер такого насильства, засоби, що використовуються винною особою, місце, час і обстановка вчинення злочину свідчили про усвідомлений вибір злочинцем особливо жорстокого способу позбавлення життя потерпілого, який охоплює діяння зайві (надмірні) для досягнення злочинного наслідку. При цьому, необхідно встановити те, що потерпілому об`єктивно заподіювалися особливі муки та страждання.
Для притягнення особи до відповідальності за п.4 ч.2 ст. 115 КК України потрібно встановити наявність не просто жорстокості, яка фактично має місце при кожному умисному вбивстві, а особливої жорстокості.
В свою чергу, ч.1 ст. 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, тобто за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
З об`єктивної сторони такий злочин характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідком, а із суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.
В даному випадку, кваліфікацію дій обвинуваченого як вчинення злочину з особливою жорстокістю, орган досудового розслідування аргументує нанесенням ОСОБА_9 великої кількості ударів потерпілому ОСОБА_17 .
Так, висновком експерта № 9/18 від 02 березня 2018 року встановлено причини смерті ОСОБА_17 .
Допитаний у судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_30 , який провів судово-медичну експертизу трупа ОСОБА_17 зазначив, що останньому було завдано прижиттєво не менше двадцяти одного ножового поранення і від кожного, ОСОБА_17 відчував біль. Помер ОСОБА_17 від масивної крововтрати через незначний проміжок часу.
З огляду на вищенаведене, на думку колегії суддів, смерть потерпілого була майже миттєвою, що вказує на те, що умислом обвинуваченого не охоплювалось завдати ОСОБА_17 особливих мук і страждань.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що під час судового розгляду не встановлено та стороною обвинувачення не доведено, що обвинувачений, завдаючи потерпілому більше двадцяти ударів, в тому числі і в життєво важливі органи, з метою позбавити ОСОБА_17 життя, свідомо бажав щоб він відчував додаткові страждання, які були б необхідними для настання його смерті, а сама кількість тілесних ушкоджень не свідчить про особливу жорстокість.
Також, колегія суддів враховує усталену з цього приводу судову практику, відображену, зокрема, у постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 683/2620/17 про те, що велика кількість травмуючих дій не може бути єдиною підставою для кваліфікації дій обвинуваченого як умисне вбивство, вчинене з особливою жорстокістю.
На думку колегії суддів, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, згідно з якою встановлено кримінальну відповідальність за вчинені обвинуваченим ОСОБА_9 злочинні дії.
Відтак, на переконання колегії суддів, необґрунтованими є доводи апеляційних скарг прокурора та представників потерпілої щодо перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 з ч.1 ст. 115 КК України на п.4 ч.2 ст. 115 КК України, виходячи при цьому з об`єктивно встановлених обставин події.

Натомість, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчинені саме кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, за яке його засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, дослідженими й перевіреними в судовому засіданні, яким дана об`єктивна оцінка, а саме: показаннями потерпілої ОСОБА_12 матері вбитого ОСОБА_17 про те, що за декілька місяців до вбивства, її син почав зустрічатися з ОСОБА_31 дівчиною, яка раніше зустрічалася з ОСОБА_9 . Також зауважила, що з жовтня-листопада 2017 року син змінився, став замкнутим, занепокоєним, просив, щоб вона нікому не відчиняла двері і не підходила до вікна, окрім цього, син розповів, що його переслідує ОСОБА_9 та з`являється всюди, де він буває з ОСОБА_32 . Наприкінці грудня 2017 року у двері дому постукав, на той час невідомий їй хлопець, якого вона не впустила. В подальшому, бачила його біля будинку. Після проведення впізнання, дізналась, що це був ОСОБА_9 . Вважає, що ОСОБА_9 переслідував сина з його дівчиною через ревнощі.
Щодо події, яка мала місце 05 січня 2018 року повідомила, що приблизно о 23 год.45 хв. під`їхав машиною до будинку її син і вона хотіла його зустріти. В подальшому, почула крик про допомогу і впізнала голос сина та вибігла на сходовий майданчик і почала спускатися сходами. Звернула увагу, що освітлення було тільки на п`ятому та четвертому поверсі. Коли зателефонувала сину, зрозуміла, що слухавку підняв не він, а інша особа. В під`їзді на сходах між другим та третім поверхом побачила понівечене тіло сина.
Свідок ОСОБА_21 рідна сестра потерпілої ОСОБА_12 та відповідно тітка померлого ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснила, що наприкінці жовтня 2017 року до неї приходив хлопець, який назвався ОСОБА_33 шкільним товаришем її племінника та повідомив, що шукає його. На що вона відповіла, що за цією адресою той не проживає. Хлопець залишив їй свій номер телефону, щоб ОСОБА_17 йому зателефонував. Зазначила, що розповіла ОСОБА_17 про цей випадок, однак він запевнив, що такого шкільного товариша у нього не було та показав їй фото ОСОБА_34 . Ствердила, що на фото був інший хлопець. В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_35 вказала на обвинуваченого, зазначивши, що саме ОСОБА_9 , назвавшись ОСОБА_33 , приходив до неї додому і розшукував ОСОБА_17 .
Показання вищезазначених свідків, на переконання колегії суддів, свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_9 , готуючись до вбивства ОСОБА_17 , намагався встановити його фактичне місце проживання, розшукував та переслідував його, про що вірно зазначено і у вироку суду.
Свідок ОСОБА_26 в судовому засіданні пояснила, що зустрічалась з обвинуваченим ОСОБА_9 більше п`яти років, однак у середині жовтня 2017 року припинила з ним стосунки. Ствердила, що ОСОБА_9 її переслідував, телефонував, шукав зустрічі з нею. У листопаді 2017 року почала зустрічатися з ОСОБА_17 . У свою чергу, ОСОБА_9 продовжував її переслідувати. Знаючи APPLE ID її мобільного телефону, він вираховував місцезнаходження і часто приходив туди, де вона з ОСОБА_17 проводила час. Зі слів ОСОБА_9 , він опинявся там випадково.
Зазначила, що у день вбивства вона була разом з ОСОБА_17 в ресторані. Додому пішла раніше, а ОСОБА_17 залишився з хлопцями. Вночі їй зателефонували і повідомили, що його вбили.
Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_24 , ОСОБА_36 , ОСОБА_25 , ОСОБА_23 , ОСОБА_37 у судовому засіданні повідомили, що перебували у дружніх та приятельських відносинах як з обвинуваченим ОСОБА_9 так і з потерпілим ОСОБА_17 та свідком ОСОБА_26 . Ствердили, що тривалий час ОСОБА_9 та ОСОБА_26 підтримували тісні стосунки, які припинилися восени 2017 року і ОСОБА_26 почала зустрічатися з ОСОБА_17 . З цього приводу ОСОБА_9 переживав і вимагав, щоб ОСОБА_17 припинив стосунки з ОСОБА_26 .
Також, свідки ОСОБА_24 , ОСОБА_23 , ОСОБА_37 під час допиту в суді першої інстанції підтвердили, що на відео, яке переглядали в ході досудового розслідування, вони побачили особу, яка проходила неподалік місця злочину, незадовго після вбивства ОСОБА_17 , статурою і ходою схожу на ОСОБА_9 .
Свідок ОСОБА_38 у судовому засіданні повідомив, що знайомий з обвинуваченим ОСОБА_9 , і на початку січня 2018 року їздив з ним в Європу. Поверталися вони удвох 05 січня 2018 року і жодних тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 він не бачив, і той про такі не повідомляв.
З огляду на показання вищезазначеного свідка, безпідставними є твердження сторони захисту про те, що виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді різаних ран на тильній поверхні основних фаланг другого та третього пальців правої кисті, отримані ним внаслідок відкриття пляшки за день до події злочинну, яка мала місце 05 січня 2018 року, а не як встановлено висновком судово-медичної експертизи № 34/2018 від 05 лютого 2018 року внаслідок дії колюче-ріжучого предмету, чим може бути лезо ножа, можливо внаслідок боротьби з іншою особою.
Так, характер та локалізація пошкоджень на одязі ОСОБА_17 за результатами проведення судової експертизи №19-мк від 11 січня 2018 року вказують на те, що потерпілий активно захищався під час нанесення йому ударів ножем, прикриваючись руками, частину з яких йому вдалося відбити.

Відтак, наведене, на переконання колегії суддів, спростовує версію сторони захисту щодо побутового утворення виявлених на руці обвинуваченого ушкоджень, разом з тим, об`єктивно підтверджує, що такі могли утворитись внаслідок опору та самозахисту потерпілого ОСОБА_17 протиправним діям ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_28 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_9 неодноразово просив підшукати для нього пістолет з глушником, який потрібний для іншої особи. Однак він відмовив йому в такому проханні.
Показаннями свідка ОСОБА_39 , незважаючи на наявні у нього вади зору, підтверджуються обставини події злочину, які він об`єктивно сприймав та комунікував з особою, котра за декілька хвилин до вбивства ОСОБА_17 , у під`їзді між другим і третім поверхом з ним привіталася. Свідок зазначив, що це був підозрілий, незнайомий йому чоловік. Ствердив, що чув бійку у під`їзді, крик про допомогу, а також те, як ОСОБА_17 чинив опір особі, що наносила йому удари. Вважає, що вони між собою були знайомі.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_19 пояснив, що працює таксистом, обвинувачений ОСОБА_9 його частий клієнт. 06 січня 2018 року, приблизно о 01 год. 00 хв. він допомагав останньому знайти його батька. В транспортному засобі ОСОБА_9 перебував на задньому сидінні за водієм. Після вбивства ОСОБА_17 , працівники поліції під час огляду його автомобіля вилучили килимок з місця, де знаходився ОСОБА_9 . Також зазначив, що близько 2-3 тижнів до події, яка мала місце 05 січня 2018 року, підвозив обвинуваченого неподалік будинку АДРЕСА_3 . Крім цього ствердив, що незадовго до події, підвозив ОСОБА_9 на автовокзал м. Мукачева, де останній зустрічався з невідомим йому чоловіком.
Допитаний у судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_30 , окрім іншого зазначив, що проводив судово-медичну експертизу щодо обвинуваченого ОСОБА_9 . Підтвердив, що ним безпосередньо здійснювався відбір біологічного матеріалу у ОСОБА_9 . Всі перераховані взірці відбиралися у присутності слідчого, який забезпечив йому можливість виконання даної процедури. Жодних заперечень з боку ОСОБА_9 не було, він добровільно погодився пройти освідування.
З огляду на матеріали кримінального провадження та враховуючи показання експерта ОСОБА_30 щодо процедури відбору біологічного матеріалу у ОСОБА_9 , колегія суддів вважає слушними доводи апеляційних скарг представників потерпілої ОСОБА_12 адвокатів ОСОБА_29 та ОСОБА_16 про безпідставність висновків суду першої інстанції щодо визнання недопустимими доказами протоколу отримання зразків для експертизи (освідування особи) від 06 січня 2018 року щодо ОСОБА_9 та висновку експерта №19/10-1/58-СЕ від 04 квітня 2018 року, відповідно до якого, у піднігтьовому вмісті правої та лівої рук ОСОБА_9 виявлено кров людини і клітини з ядрами та встановлено їх генетичні ознаки. Генетичні ознаки слідів крові та клітин у піднігтьовому вмісті правої та лівої рук ОСОБА_9 є змішаними, збігаються між собою і містять генетичні ознаки трупа ОСОБА_17 та ОСОБА_9 .
Так, ч.2 ст. 93 КПК України передбачено, що сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не було піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Легітимна мета слідчих (розшукових) дій досягається дотриманням встановленого порядку їх проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.
Згідно ч.3 ст. 245 КПК України, відбирання біологічних зразків у особи здійснюється за правилами освідування (ст. 241 КПК України). У разі відмови особи добровільно надати біологічні зразки слідчий суддя, суд за клопотанням сторони кримінального провадження, має право дозволити слідчому, прокурору (або зобов`язати їх, якщо клопотання було подано стороною захисту) здійснити відбирання біологічних зразків примусово.
У вказаних нормах закону не міститься вимога про участь захисника. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 52 КПК України, участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів та забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного.
Отримувати (відбирати) біологічні зразки можливо у вичерпного кола учасників кримінального провадження, а саме у підозрюваного, потерпілого та свідка. Оскільки підстави для залучення цих учасників до кримінального провадження є різними за своєю природою, їхній процесуальний статус відрізняється насамперед тими правами й обов`язками, які їм надаються згідно із законом.
За наявності достатніх даних про те, що сліди на місці вчинення злочину або на речових доказах були залишені особою, біологічні зразки у неї можуть вилучатися за її добровільною згодою, з метою встановлення причетності такої до вчинення злочину, що обумовлено необхідністю отримання доказової інформації для обґрунтованості оголошення підозри.
Постановою слідчого від 06 січня 2018 року, на підставі ст. 242 КПК України було призначено проведення судово-медичної експертизи у даному кримінальному провадженні. В ході огляду, ОСОБА_9 добровільно надав зразки для експертизи, про що слідчим складено протокол, з яким ОСОБА_9 був ознайомлений і жодних зауважень не висловив.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що на момент відібрання зразків для експертизи у ОСОБА_9 , останній не перебував у статусі підозрюваного, а відтак, участь захисника при проведенні вищезазначеної слідчої дії не була обов`язковою.
Таким чином, підстав для визнання відомостей, відображених у протоколі отримання зразків для експертизи (освідування особи) від 06 січня 2018 року щодо ОСОБА_9 та висновку експерта №19/10-1/58-СЕ від 04 квітня 2018 року недопустимими, колегія суддів не вбачає, що в свою чергу, нівелює застосування місцевим судом з цього приводу доктрини «плодів отруєного дерева».
Також, колегією суддів не встановлено порушень права на захист ОСОБА_9 під час досудового провадження, оскільки в момент повідомлення про підозру ОСОБА_9 та його затримання 06 січня 2018 року, був присутній призначений йому захисник адвокат ОСОБА_27 , що вбачається з ухвали слідчого судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області та протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 06 січня 2018 року (т.1, а.с.93, 103).
Наведене, на думку колегії суддів, спростовує наявність констатованих судом першої інстанції порушень вимог ст.ст. 42, 52, 104, 223, 241, 245 КПК України.
Окрім показань потерпілої, свідків та експерта, вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненому підтверджується безпосередньо дослідженими та проаналізованими місцевим судом письмовими доказами, а саме: протоколом огляду місця події від 06 січня 2018 року, в якому зафіксована слідова інформація про злочин, виявлений в під`їзді № 1 будинку АДРЕСА_3 ; висновком експерта від 26 квітня 2018 року №№19/10-1/55-СЕ/18; протоколом огляду місця події від 12 січня 2018 року; висновком експерта №19/10-1/54-СЕ/18 від 02 травня 2018 року.
Згідно з протоколом огляду трупа від 06 січня 2018 року, у морзі Мукачівської ЦРЛ оглянуто труп ОСОБА_17 та виявлено видимі ушкодження у вигляді колото-різаних ран в ділянці тулуба і голови.
Відповідно до висновку експерта № 9/18 від 02 березня 2018 року, смерть ОСОБА_17 настала внаслідок проникаючих поранень грудної клітки з пошкодженням лівої легені, колото-різаних поранень шиї з пошкодженням магістральних кровоносних судин, що проявилось масивною зовнішньою та внутрішньою крововтратою в ліву плевральну порожнину, з розвитком травматичного та гіповолемічного шоку, що і стало безпосередньою причиною його смерті. Через давність виникнення можуть вкладатися в час події, яка мала місце 05 січня 2018 року, як такі, що небезпечні для життя в момент їх спричинення, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень із безпосередньою причиною настання смерті знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку та настала безпосередньо після спричинення йому тілесних ушкоджень.
Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть, ОСОБА_17 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в під`їзді будинку на АДРЕСА_3 . Причина смерті: множинні колото-різані поранення грудної клітки, шиї.
Висновком експерта №19-мк від 11 січня 2018 року встановлено, що морфологічні особливості частини пошкоджень на одязі ОСОБА_17 , а саме на куртці і светрі, вказують на виникнення їх внаслідок дії гострого колюче-ріжучого плоского предмету типу клинка ножа, що мав гострий край (лезо) та обушок товщиною близько 0,2 см з чітко виразними ребрами.
Згідно з висновком експерта №91 від 09 січня 2018 року, у слідах на куртці, светрі та парі кросівок потерпілого ОСОБА_17 знайдена кров потерпілого.
Відповідно до протоколу огляду місця події від 11 січня 2018 року, за згодою ОСОБА_19 власника транспортного засобу, проведено огляд автомобіля марки «КІА РІО», р.н. НОМЕР_1 , яким 06 січня 2018 року останній підвозив обвинуваченого ОСОБА_9 та його батька додому. В ході слідчої дії виявлено та вилучено автомобільний килимок, що знаходився позаду сидіння водія.
За результатами судової молекулярно-генетичної експертизи, згідно з висновком експерта № 19/10-1/60-СЕ/18 від 05 квітня 2018 року, в результаті проведеного дослідження, встановлено генетичні ознаки слідів крові, виявлених на автомобільному килимку з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_17 і не збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_9 .
З висновку експерта №62 від 11 січня 2018 року вбачається, що кров від трупа ОСОБА_17 відноситься до групи О з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В, кров підозрюваного ОСОБА_9 відноситься до групи В з ізогемаглютиніном анти-А.
Так, суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії захисту.
Отже, всупереч покликанням сторони захисту про недопустимість висновку експерта №19/10-1/60-СЕ/18 від 05 квітня 2018 року у зв`язку з тим, що при проведенні огляду автомобільного килимка не були присутні поняті і не складався протокол слідчої дії, колегія суддів вважає даний висновок таким, що підставно покладений в основу обвинувального вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , оскільки доводи захисників з цього приводу спростовуються показаннями в суді першої інстанції свідка ОСОБА_19 про те, що огляд його транспортного засобу та вилучення з нього килимка здійснювався експертом в присутності слідчого і невідомих йому осіб, крім цього свідок ствердив, що підписував протокол огляду у відділенні поліції.
Також, даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 06 січня 2018 року встановлено, що свідок ОСОБА_21 , у присутності понятих, впізнала на фото під №4 особу, яка приходила до неї додому і питала про місцезнаходження та проживання її племінника ОСОБА_17 , цією особою під № 4, згідно з вказаним протоколом, зазначений ОСОБА_9 .
Об`єктивність та легітимність проведення слідчої дії пред`явлення особи для впізнання за участі свідка ОСОБА_21 у колегії суддів не викликає жодних сумнівів.
Згідно протоколів огляду відеозаписів, які вилучені на підставі ухвал слідчого судді, з камер спостереження на вул. Петефі-Димитрова в м. Мукачеві видно, як о 23 год. 51 хв. 05 січня 2018 року особа чоловічої статі проходить в бік набережної ріки Латориці. Дана особа свідками ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та потерпілою ОСОБА_12 була впізнана, як обвинувачений ОСОБА_9 .
При відтворенні відеофайлів, наявних на іншому диску, із АДРЕСА_4 встановлено, що о 02 год. 36 хв. до будинку де проживає ОСОБА_9 під`їжджає автомобіль, однак марки не видно. Після чого зупиняється, хтось із пасажирів вийшов і пішов. В подальшому, цей же автомобіль заїжджає до гаража. Через деякий час о 02 год. 50 хв., до будинку де проживає ОСОБА_9 під`їжджає автомобіль працівників поліції. При відтворенні файлу о 03 год. 31 хв., видно як із гаражного приміщення будинку ОСОБА_9 виїжджає автомобіль і їде.
В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 підтвердив, що саме на транспортному засобі, який заїхав у гараж о 02 год. 36 хв., він повернувся додому.
У ході проведення 12 січня 2018 року слідчого експерименту, свідок ОСОБА_19 вказав місце, яке знаходиться на перехресті вулиць Руська-Пржевальського в м. Мукачеві та пояснив, що 06 січня 2018 року близько 01 год. 30 хв. ОСОБА_9 попросив його приїхати саме в це місце, там де він його залишив. Повідомив, що ОСОБА_9 знаходився в тому районі 30-40 хв., а потім він його забрав.
За версією обвинуваченого ОСОБА_9 , він розшукував свого батька майже дві з половиною години, проте, його позиція, як вірно встановлено судом першої інстанції, не узгоджується з показаннями свідка-таксиста ОСОБА_19 та з розрахунком часу його переміщень по місту на автомобілі.
Відтак, на переконання колегії суддів, зазначені у рішенні суду докази в своїй сукупності, належно оцінені та вірно покладені в основу обвинувального вироку.
Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно оцінив показання обвинуваченого ОСОБА_9 про заперечення вини у вчиненні кримінального правопорушення та показання свідків ОСОБА_40 і ОСОБА_41 батька і бабусі обвинуваченого щодо його алібі, як такі, що дані з метою уникнення останнім кримінальної відповідальності за вчинене.
Отже, на думку колегії суддів, досудове розслідування та судовий розгляд були проведені належним чином з дотриманням вимог КПК України, докази по справі зібрані у законний спосіб. Надавши перевагу одним доказам перед іншими, суд мотивував у вироку свої висновки.
Що стосується призначеного максимального в межах санкції ч.1 ст. 115 КК України обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, то колегія суддів звертає увагу на наступне.
У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Значення заходу примусу для досягнення його мети визначається, зокрема, його суворістю. При цьому, захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу і об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Так, згідно ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

До критеріїв, які мають стати основою визначення покарання, співрозмірного зі злочином, слід віднести також суспільну небезпечність вчинюваного обвинуваченим злочину, адже Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому, в той час, як людина, її життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Відтак, належна кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням держави, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосування кримінального закону до особи, яка вчинила злочини проти життя та здоров`я особи, та повинна нести справедливе покарання.
Як і в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_9 вини у вчиненому не визнав та не розкаявся і не проявив співчуття чи жалю до потерпілої.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, реалізувавши принципи законності, справедливості та обґрунтованості, врахував дані про особу винного, який за місцем свого проживання характеризується посередньо, ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 злочину проти життя особи, його невідворотні наслідки у вигляді смерті людини, конкретні обставини справи, а саме спричинення потерпілому ОСОБА_17 численних тілесних ушкоджень предметом, типу клинка ножа, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання та виправдано призначив ОСОБА_9 максимальне покарання в межах санкції ч.1 ст. 115 КК України, що в даному конкретному випадку, на переконання колегії суддів, цілком відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є доцільним, необхідним й достатнім для виправлення та попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим, який представляє собою небезпеку для суспільства.

На думку колегії суддів, вищенаведеним обставинам у їх сукупності суд першої інстанції дав належну правову оцінки, а відтак приходить до висновку, що прийняте рішення не приведе до порушення засад виваженості, що включають наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи.

Окрім цього, справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданих злочином збитків або усунення заподіяної шкоди.

Європейський суд з прав людини стоїть на позиції, що можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один із виявів верховенства права.

Згідно із ч.1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому (ч.1 ст. 129 КПК України).

Моральна шкода, відповідно до ст. 1167 ЦК України, заподіяна фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її заподіяла, при наявності вини вказаної особи.

Верховний Суд у Постанові Великої Палати від 05 грудня 2018 року (справа №210/5258/16-ц), чітко визначив основоположні засади для формування компенсаторного механізму, зазначивши, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Європейський суд з прав людини у багатьох своїх рішеннях (наприклад, у справах «Сілка проти України», «Доніченко проти України», «Парінцев та інші проти України»), в яких присуджується матеріальна компенсація за моральну шкоду, завдану порушенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не конкретизує фактично підтверджені немайнові витрати заявника і не наводить якогось сталого алгоритму визначення розміру пов`язаної з ними компенсації. Водночас Суд зазначає, що «заявники мали зазнати певну моральну шкоду в результаті визнаних порушень».

Оцінюючи правильність вирішення судом цивільного позову про стягнення із ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 матеріального відшкодування у вигляді витрат на поховання в розмірі 34 106,38 грн. та моральної шкоди, колегія суддів вважає законним і належним чином обґрунтованим у вироку суду визначення сум відшкодування і приходить до висновку, що такі є виправданими.

Так, зокрема, місцевим судом проаналізовано і оцінено обсяг моральних страждань потерпілої, порушення її звичайного способу життя, укладу та побутуі прийнято мотивоване рішення про стягнення із ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 3 000 000 грн. моральної шкоди, що, на думку колегії суддів, за своїм розміром відповідає вимогам розумності і справедливості цивільного судочинства та ступеню вини обвинуваченого і є адекватною сатисфакцією та достатньою компенсацією для потерпілої за погіршення можливості побудови і реалізації нових життєвих перспектив та її довічні страждання як матері, у зв`язку із вбивством єдиної дитини.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає вирок суду законним і обґрунтованим і не вбачає підстав для його скасування.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
постановила:
апеляційні скарги начальника Воловецького відділу Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_8 , захисників обвинуваченого ОСОБА_9 адвокатів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , представників потерпілої ОСОБА_12 адвокатів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 залишити без задоволення, а вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_9 без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4