Номер справи 703/3306/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

за участі

прокурора ОСОБА_3

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

потерпілої ОСОБА_10

представника потерпілої ОСОБА_11

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області клопотання захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_12 про повернення обвинувального акту прокурору у кримінальному провадженні №0001658 про обвинувачення ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.272 КК України,

ВСТАНОВИВ:

07 жовтня 2020 року до суду від Смілянської місцевої прокуратури надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001658 від 14 липня 2017 року, щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.272 КК України.

Ухвалою судді від 09 жовтня 2020 року у вказаному кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання.

Під час підготовчого судового засідання захисники обвинуваченого ОСОБА_6 адвокати ОСОБА_9 та ОСОБА_12 звернулися до суду з клопотанням, в якому просять обвинувальний акт у вищевказаному кримінальному провадженні повернути прокурору Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_3 як такий, що не відповідає вимогам ст.291 КПК України.

Клопотання обґрунтовують тим, що під час складання обвинувального акту прокурором порушено вимоги ст.291 КПК України, що є правовою підставою для його повернення. Так, вивченням обвинувального акту встановлено, що в розділі, визначеному прокурором як «Фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими» щодо обвинуваченого ОСОБА_6 містяться 8 абзаців, які викладені російською мовою без перекладу цього тексту українською мовою.

Також, наводячи в обвинувальному акті певні нормативні акти, положення яких, на думку прокурора, обвинуваченими були порушені, прокурор в частині обвинувачення ОСОБА_6 посилається на п.2.24 ГОСТ 12.1.013-78 «Строительство. Электробезопасность. Общие требования», однак ні назви даного документа, ні органу, який його постановив чи то затвердив не зазначено. Самостійний пошук вказаного документу в мережі Інтернет показав, що йдеться про «Міждержавний стандарт. Система стандартів безпеки праці. Будівництво. Електробезпека. Загальні вимоги», введений в дію 01 січня 1980 року постановою Державного комітету СРСР у справах будівництва, при цьому яким чином цей нормативний акт має діяти на території України до даного часу, невідомо та в обвинувальному акті не зазначено.

Крім того, в обвинувальному акті прокурором наведено перелік доказів, які, на його думку, підтверджують доведеність вини обвинувачених і у відповідності до положень ст.84 КПК України охоплюються поняттям «докази у кримінальному провадженні». Вважають, що викладення таких доказів в обвинувальному акті на даній стадії кримінального процесу є грубим порушенням закону і неприпустимим, оскільки положеннями ч.2 ст.291 КПК України, не передбачено зазначення в обвинувальному акті переліку доказів та їх оцінка слідчим чи прокурором, які можуть вказувати на винуватість обвинуваченого. Ця обставина відноситься до принципу неупередженості суду під час розгляду обвинувального акту. Оскільки докази у підтвердження винуватості обвинуваченого можуть бути надані суду прокурором у подальших стадіях судового процесу, слід визнати, що посилання на такі докази в обвинувальному акті не відповідає вимогам ст.291 КПК України.

У підготовчому судовому засідання обвинувачені ОСОБА_6 і ОСОБА_4 та їх захисники ОСОБА_9 і ОСОБА_7 підтримали вказане клопотання та просили його задовольнити. В свою чергу обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_8 віднесли розгляд даного питання на розсуд суду.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні заперечила проти задоволення клопотання захисників, оскільки вважає що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, а викладені у ньому відомості не суперечать чинному законодавству України, та норми, які на думку захисту є неіснуючими, можуть бути виключені судом із фабули обвинувачення, в разі, якщо суд погодиться із таким твердженням, та це ніяк не вплине на кваліфікацію дій обвинувачених.

Потерпіла та її представник у підготовчому судовому засідання заперечили проти задоволення клопотання захисників, оскільки на їх думку обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали провадження, приходить до наступного висновку.

Згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо такий не відповідає вимогам КПК України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.29 КПК України, кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою. Особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно ст.10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова.

Конституцією України визначено, що держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Держава сприяє вивченню мов міжнародного спілкування. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року (справа №10-рп/99) зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом.

Згдіно ч.3 ст.29 КПК України, слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.29 КПК України, судові рішення, якими суд закінчує судовий розгляд по суті, надаються сторонам кримінального провадження або особі, стосовно якої вирішено питання щодо застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, а також представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у перекладі на їхню рідну або іншу мову, якою вони володіють. Переклад інших процесуальних документів кримінального провадження, надання копій яких передбачено цим Кодексом, здійснюється лише за клопотанням зазначених осіб. Переклад судових рішень та інших процесуальних документів кримінального провадження засвідчується підписом перекладача.

Отже, учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача, а також отримувати копії процесуальних документів у перекладі на мову, якою вони володіють, за їх клопотанням, однак всі процесуальні документи мають бути складені виключно державною мовою.

Як вбачається з обвинувального акту у вищевказаному кримінальному провадженні, у формулюванні обставин, які прокурор вважає встановленими та формулюванні обвинувачення щодо ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.272 К України, прокурор посилається на п.2.24 ГОСТ 12.1.013-78 Строительство. Электробезопасность. Общие требования та наводить норми з даного нормативного акту, які, на його думку, порушені ОСОБА_6 , які надруковані російською мовою, що суперечить вимогам ст.29 КПК України.

Крім того, згідно ч.4 ст.110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, дізнавачем, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим, дізнавачем.

Згідно п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити такі відомості виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

Згідно ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться не в межах повідомлення особі про підозру, а в межах висунутого їй обвинувачення відповідно до обвинувального акта, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді.

Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, наслідки та інші дані, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Даний принцип закріплений у ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі «Камасінскі проти Австрії» (рішення від 19 грудня 1989 року) та у справі «Абрамян проти Росії» (рішення від 09 жовтня 2008 року) зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 01 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини», №29082/95, п.47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).

Крім того практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується саме змісту фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд з прав людини покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року.

Норми ст.348 КПК України покладають на суд обов`язок роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення.

Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду.

Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24 жовтня 2003 року №8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 29 грудня 2011 року №405 «Про прийняття проекту національного стандарту, розробленого методом переведення (перекладу) на заміну міждержавного стандарту прийнятого до 1992 року», з метою удосконалення нормативної бази у будівельному комплексі України та на підставі рішення науково-технічної ради Мінрегіону від 22 грудня 2011 року №65 «Про проекти національних стандартів, розроблених на заміну міждержавних стандартів (ГОСТ), прийнятих до 1992 року», вирішено, зокрема: 1. Прийняти з наданням чинності з 01 грудня 2012 року національний стандарт ДСТУ Б.А.3.2-13:2011 «Система стандартів безпеки праці. Будівництво. Електробезпечність. Загальні вимоги (ГОСТ 12.1.013-78, MOD)», розроблений методом перевидання (перекладу) на заміну міждержавного стандарту (ГОСТ), прийнятого до 1992 року, розроблений ТОВ «НТК Буд-стандарт»; 2. Визнати таким, що втратив чинність на території України, ГОСТ 12.1.013-78 «Система стандартов безопасности труда. Строительство. Электробезопасность. Общие требования» з 01 грудня 2012 року.

Таким чином, в обвинувальному акті у вищевказаному кримінальному провадженні, у формулюванні обставин, які прокурор вважає встановленими та формулюванні обвинувачення щодо ОСОБА_6 , прокурор, як на підставу наявності, на думку останнього, в діях (бездіяльності) ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.272 КК України, посилається на нормативний акт, який втратив чинність ще 01 грудня 2012 року, тобто до подій, які викладені в обвинувальному акті.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не конкретизовано, не у повній мірі розкрита суб`єктивна та об`єктивна сторонни кримінального правопорушення, що у свою чергу унеможливлює якісно і у повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення та порушує право обвинуваченого на захист, яке гарантується кожній особі приписами п.«с» ч.3 ст.6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Крім того, ч.2 ст.291 КПК України містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт та не підлягає розширеному тлумаченню.

Так, вимогами ч.2 ст.291 КПК України не передбачено викладення в обвинувальному акті доказів, на підставі яких слідчий чи прокурор дійшов висновку про причетність особи до інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Разом з тим, в обвинувальному акті по обвинуваченню ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 прокурором, у розділі «Причетність ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується наступними доказами», зазначено докази, на яких ґрунтується твердження сторони обвинувачення причетність вказаних осіб до вчинення інкримінованого їм кримінального правопорушення.

Викладені обставини, а саме розкриття сутності доказів стороною обвинувачення до початку судового розгляду кримінального провадження по суті, фактично ставить вже на стадії підготовчого судового провадження сторону захисту у нерівноправне у порівнянні зі стороною обвинувачення становище, що суперечить принципам рівноправності та змагальності сторін під час судового розгляду та практиці Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини в п.87 рішенні по справі «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (статус остаточного набрало 06 грудня 2005 року), в якій були встановлені порушення статті 6 Конвенції та визначив, що принцип рівності сторін у процесі є однією зі складових широкого поняття справедливого суду, яке також включає основоположний принцип змагальності процесу. Крім того, принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону в суттєве більш невигідне становище порівняно з іншою стороною.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.272 КК України, не відповідає вимогам, передбаченим ст.291 КПК України, в зв`язку з чим клопотання захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_12 підлягає задоволенню, а обвинувальний акт поверненню прокурору.

Керуючись ст.10 Конституції України, ст.9, 29, 110, 291, 314, 395 КПК України,

УХВАЛИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001658 про обвинувачення ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.272 КК України, повернути прокурору Смілянської місцевої прокуратури як такий, що не відповідає вимогам КПК України, та з метою усунення вказаних в описовій частині недоліків протягом розумного строку.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд протягом семи днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строків на її оскарження, а в разі оскарження, після розгляду справи апеляційним судом, якщо її не буде скасовано.

Повний текст ухвали складено і оголошено 13 травня 2021 року о 16 год. 00 хв.

Головуючий ОСОБА_1