Ухвала
Іменем України

19 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 766/14740/19
провадження № 51-1586 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 31 грудня 2020 року про повернення апеляційної скарги ОСОБА_5 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_6 ,

встановив:
Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року затверджено угоду від 17 червня 2019 року про визнання винуватості, укладену між прокурором відділу процесуального керівництва досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні і координації правоохоронної діяльності та підозрюваним ОСОБА_6 . Зазначеним вироком ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.396 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки, на підставі положень статей 75, 76 КК його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю один рік та з покладенням відповідних обов`язків.
Суддя Одеського апеляційного суду ухвалою від 31 грудня 2020 року, керуючись п.2 ч.3 статті 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), повернув апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_6 , оскільки скарга подана особою, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 30 березня 2021 року касаційну скаргу представника адвоката ОСОБА_5 залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У зазначений строк представник адвокат ОСОБА_5 звернувся до касаційного суду зі скаргою на виконання ухвали Верховного Суду від 30 березня 2021 року, в якій ставить питання про перегляд у касаційному поряду ухвали судді апеляційного суду на підставі істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, просить відкрити касаційне провадження, передати кримінальне провадження для розгляду на Велику Палату Верховного Суду, скасувати судове рішення та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.Скаргу просить розглянути з його участю.
На обґрунтування своїх доводів ОСОБА_5 посилається на те, що:
ОСОБА_4 мав право на перегляд в апеляційному порядку питання щодо законності незалучення його судом першої інстанції як потерпілої особи та цивільного позивача в цьому кримінальному провадженні з постановленням апеляційним судом відповідного судового рішення;
суддя апеляційного суду дійшов передчасного висновку про відсутність права на апеляційне оскарження вироку, оскільки скаржник в апеляційній скарзі вказував про те, що ОСОБА_4 є потерпілою особою з часу подання ним заяви в порядку ст. 55 КПК, у задоволенні якої суд першої інстанції ухвалою від 01 жовтня 2020 року відмовив, не маючи на це повноважень;
ухвалою апеляційного суду від 23 жовтня 2020 року ОСОБА_4 необґрунтовано відмовлено у відкритті апеляційного провадження на зазначену ухвалу місцевого суду від 01 жовтня 2020 року з роз`ясненням права на оскарження ухвали суду першої інстанції разом з вироком;
судове рішення постановлено без участі ОСОБА_4 , який статус потерпілого набув і не втрачав;
суддя апеляційного суду, повернувши представнику апеляційну скаргу, істотно порушив вимоги процесуального закону, оскільки відмовив скаржнику в доступі до правосуддя.
При цьому, ОСОБА_5 у скарзі посилається на те, що у заяві про залучення ОСОБА_4 в якості потерпілого, було зазначено про нанесення шкоди ОСОБА_4 шляхом приховування відомостей про справжнього замовника злочину ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 396 КК, внаслідок чого ОСОБА_4 через ці протиправні дії ОСОБА_6 незаконно притягується до кримінальної відповідальності за організацію нападу на ОСОБА_7 .
Водночас ОСОБА_5 зазначає, що порушене у скарзі питання містить виключну правову проблему і підлягає розгляду Великою Палатою Веховного Суду в порядку, передбаченому ст. 434-1 КПК, оскільки у практиці відсутня відповідь на те, в якому порядку підлягає перевірці законність ухвали суду першої інстанції про відмову в залученні до участі у провадженні потерпілої особи.
Суд, перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до положень п. 7 ч.1 ст. 393 КПК апеляційну скаргу має право подати потерпілий або його законний представник, представник у частині, що стосується інтересів потерпілого, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції.
Як убачається з оскаржуваної ухвали судді апеляційного суду від 31 грудня 2020 року, в апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 ставив питання про перегляд вироку у зв`язку з істотними порушеннями вимог КПК при укладенні угоди про визнання винуватості ОСОБА_6 та вказував на те, що ОСОБА_4 незаконно відмовлено судом першої інстанції у його залученні до участі у провадженні як потерпілого і цивільного позивача.
Суддя апеляційного суду, врахувавши положення статей 24, 392, 393, ч.4 ст. 394, ч.4 ст.475 КПК, положення Контистуції України та практику Конституційного Суду України, зазначив в ухвалі про те, що відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст.394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою у доступі до правосуддя та зверненні до суду вищої інстанції, що передбачено ч.2 ст.24 КПК. Відповідно до цієї норми КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК, також гаратується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод та інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
З огляду на зазначене суддя також вказав в ухвалі, що право на апеляційне оскарження вироку щодо ОСОБА_6 в адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 виникає у разі, якщо вирок стосується інтересів ОСОБА_4 тією мірою, що надає останньому відповідно до ч.2 ст. 24 КПК право оскаржити його до вищих судових інстанцій.
В оскаржуваній ухвалі судді апеляційного суду також зазначено, що зі змісту вироку Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року вбачається, що ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 396 КК, викладене у вироку обвинувачення не містить безпосередньої вказівки на особу ОСОБА_4 , що могло б впливати на його права, свободи та інтереси, та не містить даних, які дають можливість ідентифікувати ОСОБА_4 як особу, інтересів якої стосується зазначений вирок тією мірою, що надає йому або його представнику відповідно до положень ч.2 ст. 24, ч.4 ст.394, ч.4 ст.475 КПК право оскаржити вирок в апеляційному порядку. При цьому суддя також вказав, що будь-яких інших відомостей, які б підтверджували порушення цим вироком прав та охоронюваних інтересів ОСОБА_4 , немає також і в матеріалах кримінального провадження.
Доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_5 щодо неправомірної відмови судом першої інстанції в залученні ОСОБА_4 до участі у провадженні як потерпілого суддя апеляційного суду визнав безпідставними, оскільки доведеність вини ОСОБА_4 або відсутність у його діях складу кримінального правопорушення має встановлюватися за результатами судового розгляду в рамках кримінального провадження № 0000215, в якому він є обвинуваченим, що свідчить про передчасність тверджень в апеляційній скарзі скаржника про невинуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину та висновків про те, що він є потерпілим у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 .
При цьому суддя апеляційного суду звернув увагу на те, що вирок щодо ОСОБА_6 не має преюдиційного значення для кримінального провадження, у якому ОСОБА_4 є обвинуваченим, а визнання винуватості ОСОБА_6 в іншому кримінальному провадженні не є доказом вини ОСОБА_4 за обвинуваченням у замовленні злочину проти ОСОБА_7 у кримінальному провадженні щодо нього.
Посилання представника ОСОБА_5 в апеляційній скарзі про існування права у ОСОБА_4 на апеляційне оскарження вироку щодо ОСОБА_6 також визнано суддею апеляційного суду безпідставними, оскільки навіть якщо б він був визнаний потерпілою особою у цьому кримінальному провадженні, з урахуванням положень ч.4 ст.394 КПК процесуального права на апеляційне оскарження вироку на підставі угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором та обвинуваченим, ОСОБА_4 би не набув.
З урахуванням зазначеного суддя апеляційного суду обґрунтовано дійшов висновку, що вирок щодо ОСОБА_6 оскаржено в апеляційному порядку особою, яка не мала права його оскаржувати, оскільки цим вироком права та інтереси ОСОБА_4 порушені не були, тому адвокат ОСОБА_5 , який діяв у його інтересах, не наділений правом на оскарження вироку в апеляційному порядку.
З урахуванням наведеного, на думку Суду, зазначені в ухвалі висновки судді апеляційного суду є обґрунтованими.
У силу п.2 ч.3 ст.399 КПК апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
Отже, суддя апеляційного суду, встановивши, що апеляційну скаргу подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу, і повертаючи апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 , діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з положеннями ч.1 ст.392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме:
1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу;

2) ухвали про застосування чи відмову в застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру;
3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч.2 ст.392 КПК ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.
На думку Суду, доводи скаржника в касаційній скарзі, які, по суті, стосуються необхідності встановлення порядку перевірки законності ухвали суду першої інстанції про відмову в залученні до участі у провадженні потерпілої особи, постановленої під час судового розгляду, не ґрунтуються на зазначених положеннях норм КПК, якими чітко врегульовано порядок оскарження судових рішень та відповідно до яких, ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, окремому оскарженню не підлягають.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (Рішення у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року).
За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя і порушенню конституційних прав, а отже, не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Доводи у касаційній скарзі про постановлення судового рішення у кримінальному провадженні (з урахуванням вимог ч.5 ст. 412 КПК) без участі ОСОБА_4 як потерпілого, на думку Суду, є безпідставними, оскільки з наявних у Суду копій судових рішень не вбачається встановлення обставин щодо наявності у ОСОБА_4 статусу потерпілого. Суддею апеляційного суду 31 грудня 2020 року перевірено апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на відповідність вимогам ст.396 КПК та прийнято рішення без участі сторін, що чинним КПК не заборонено.
Крім того, Судом приймається до уваги, що ОСОБА_5 посилаючись на те, що зміст вироку щодо ОСОБА_6 стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_4 , не зазначив у скарзі обгрунтувань, у якій саме частині зміст наданої копії вироку стосується особи ОСОБА_4 .
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Зазначене в касаційній скарзі клопотання про передачу цього кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду в порядку, передбаченому ст. 434-1 КПК, не може бути розглянуто, оскільки таке питання вирішується судом касаційної інстанції лише у разі відкриття касаційного провадження за скаргою та під час підготовки кримінального провадження до касаційного розгляду. Тоді як у цьому провадженні Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за скаргою.
Ураховуючи положення ч.7 ст.115 КПК та керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 31 грудня 2020 року про повернення апеляційної скарги ОСОБА_5 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_6 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3