Дата документу 13.04.2021 Справа № 314/5299/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №314/5299/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/720/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за клопотанням засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Софіївська виправна колонія (№ 55)».

Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 лютого 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення.

Своє рішення суд мотивував тим, що саме по собі поліпшення поведінки в останній період без врахування більшої частини фактичного періоду відбування покарання не може бути достатньою підставою для застосування ст.81 КК України, а встановлені в судовому засіданні обставини у своїй сукупності не можуть свідчити про виправлення та перевиховання засудженого на цей час.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, застосувати відносно нього умовно-дострокове звільнення, оскільки він має 3 заохочення та 1 стягнення, яке погашене.

Згідно з ухвалою суду, до Вільнянського районного суду Запорізької області від засудженого, який відбуває покарання у ДУ «Софіївська виправна колонія (№ 55)» ОСОБА_6 надійшло клопотання про умовно-дострокове звільнення.
У судовому засіданні засуджений пояснив, що своє виправлення він довів та просить суд задовольнити його клопотання. Прокурор заперечував проти задоволення клопотання.

Заслухавши доповідь судді; засудженого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого і вважав ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.2 ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Висновок щодо виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та ставлення до праці за весь період знаходження у виправній установі, а не час, що безпосередньо передує розгляду клопотання.
При цьому висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися також й на аналізі даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому.
Відповідно до положень КВК України, основним засобом виправлення і ресоціалізації засуджених є, зокрема, суспільно корисна праця.
Суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону та рекомендацій, викладених в постанові Пленуму Верхового Суду України, детально проаналізував дані про особу засудженого ОСОБА_6 і його поведінку за весь час відбування покарання та дійшов обґрунтованого висновку про те, що засуджений не довів своє виправлення.
Так, з матеріалів провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_6 відбуває покарання за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 липня 2018 року, яким його засуджено за ч.3 ст.185, ст.71 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі. Початок строку відбування покарання: 14 листопада 2018 року, кінець строку: 14 грудня 2021 року.
ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності. До нього застосовувалось звільнення від відбування покарання з випробуванням, проте під час іспитового строку він знову вчинив умисний тяжкий злочин проти власності, за що і відбуває покарання на цей час.
Під час тримання в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» з 16 листопада 2018 року по 26 січня 2019 року характеризувався посередньо. Вимоги режиму тримання не порушував, стягнень та заохочень не мав.
З 26 січня 2019 року по 01 липня 2019 року відбував покарання в ДУ «Софіївська ВК (№55)». За час відбування покарання характеризувався посередньо. Вимоги режиму тримання не порушував, стягнень та заохочень не мав.
З 01 липня 2019 року по 06 серпня 2019 року перебував на лікуванні в багатопрофільній міжобласній лікарні при ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)». За час відбування покарання характеризувався таким чином: вимоги режиму відбування покарання не порушував, стягнень та заохочень не мав.
З 06 серпня 2019 року відбуває покарання в ДУ «Софіївська ВК (№55)». За час відбування покарання характеризується таким чином: вимоги режиму відбування покарання порушує, за що має 1 стягнення правами начальника установи, яке на даний час погашене в установленому законом порядку. За сумлінну поведінку та ставлення до праці 3 рази заохочувався правами начальника установи.
На виробництві установи не працевлаштований. До праці ставиться задовільно.
У взаємовідносинах з іншими засудженими неконфліктний. Підтримує стосунки із засудженими як позитивної, так і негативної спрямованості.
Не завжди дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом.
Утримує спальне місце та приліжкову тумбочку у чистоті та порядку, не завжди має охайний зовнішній вигляд.
Не завжди приділяє увагу необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду, використання їх тільки за призначенням.
До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно, але виконує їх.
Намагається самостійно виконувати роботи із самообслуговування.
До виконання робіт з благоустрою установи ставиться посередньо.
Намагається дотримуватись вимог пожежної безпеки і безпеки праці.
Не бере участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі.
Не бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених.
Не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня та вдосконалення наявних професійно-технічних навичок.
Не бере участь у роботі самодіяльних організацій. Не входить до складу ради колективу засуджених.
За вироком суду позову не має.
Рішенням комісії установи від 29 травня 2020 року засудженому ОСОБА_6 відмовлено у застосуванні змін умов тримання згідно зі ст.82 КК України, як такому, що не став на шлях виправлення.
Рішенням комісії установи від 15 грудня 2020 року засудженому ОСОБА_6 відмовлено у застосуванні змін умов тримання згідно зі ст.81 КК України, як такому, що не довів своє виправлення.
Відповідно до довідки начальника відділення СПС ОСОБА_8 від 12 лютого 2021 року, засуджений ОСОБА_6 не відвідує бібліотеку установи, не приймає участі у самодіяльних організаціях відділення. Не приймає участі у програмах диференційованого виховного впливу на засуджених. Не підвищує свій освітній рівень шляхом самоосвіти. Не приймає участі у суспільно-корисній праці (а.п.14).
Крім того, з матеріалів провадження встановлено, що засуджений ОСОБА_6 за час відбування покарання в ДУ «Софіївська ВК (№55)» в період з 06 серпня 2019 року по 31 грудня 2020 року на виробництві установи працевлаштований не був (а.п.15), незважаючи на те, що праця засудженого і сумлінне ставлення до неї, відповідно до вимог ч.2 ст.81 КК України, є обов`язковою умовою для застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Дослідивши всі обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що засуджений ОСОБА_6 не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання.
Те, що засуджений під час відбування покарання мав 3 заохочення та лише 1 стягнення, яке погашене (про що йдеться в апеляційній скарзі), само по собі не є достатньою підставою для умовно-дострокового звільнення засудженого у розумінні положень ч.2 ст.81 КК України, оскільки обставини провадження та відомості про особу засудженого, викладені вище, не можуть свідчити про те, що останній довів своє виправлення, на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.
З урахуванням даних, що характеризують особу засудженого, його відношення до праці за весь період знаходження у виправній установі, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_6 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі засудженого, на думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції не спростовують, отже, підстав для задоволення цієї скарги не вбачається.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.
Керуючись ст.ст.404-405, 407, 418-419 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 лютого 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4