ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1567/21 Справа № 210/2141/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 квітня 2021 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2

обвинувачений у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 28 ст. 263-1 КК України,

за участю секретаря ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 квітня 2021 року залишено без задоволення клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу, задоволено клопотання прокурора й продовжено раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 та ОСОБА_6 строком до 20.06.2021 включно. Залишено без змін попередньо обраний альтернативний запобіжний захід обвинуваченим у вигляді застави у розмірі 659 100 грн. 00 коп., кожному, з покладенням попередньо вказаних обов`язків у випадку внесення застави.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде ефективним та не зможе забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинувачених. Так, суд, врахувавши, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , кожен окремо, обвинувачуються у вчиненні злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, за вчинення яких законом передбачене покарання у виді позбавлення волі, а також наявність слабких соціальних зв`язків, й особу обвинувачених: ОСОБА_7 не одружена, не має на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей, офіційно не працевлаштована та ОСОБА_6 , який не одружений, не має на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей, офіційно не працевлаштований, встановив наявність ризиків їх переховування від суду та незаконного впливу на свідків у цьому ж провадженні. Зважаючи на ці обставини, суд дійшов висновку про необхідність продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених з залишенням без змін визначеного альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

В апеляційних скаргах захисник в інтересах обвинувачених просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою застосувати щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Свої вимоги захисник обґрунтовує незаконністю судового рішення. На переконання захисника, прокурором не було доведено належним чином наявність хоча б одного з передбачених законодавством ризиків, які не підтверджуються жодними доказами, й не обґрунтовано неможливість застосування шодо обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу. При цьому, захисник вважає, що суд, не надав належної оцінки особі обвинувачених ОСОБА_9 , який має матір, що є інвалідом 2 групи, має постійне місце проживання, на обліку в наркологічному відділенні не знаходиться, раніше не судимий, та ОСОБА_7 , яка має постійне місце мешкання, на обліку в наркологічному відділенні не перебуває, раніше не судима, тому запобіжний захід підлягає зміні на більш м`який у вигляді домашнього арешту.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

З огляду на те, що від сторін кримінального провадження не надходило клопотань про розгляд апеляційних скарг за їх участі, апеляційний суд, у відповідності до положень ч. 4 ст. 422-1 КПК України, вважає за можливе здійснити розгляд цих апеляційних скарг без участі сторін кримінального провадження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційних скарг.

Вирішуючи питання законності судового рішення, ухваленого щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , суд зазначає таке.

Згідно ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Вказаним розділом передбачено, в тому числі і порядок подачі, розгляду клопотань про застосування та продовження запобіжних заходів.

При цьому, Конституційний Суд України у своєму рішенні № 1-р/2017 від 23 листопада 2017 року зазначив, що висновки слідчого судді щодо будь-яких обставин, які стосувалися суті підозри, обвинувачення та були взяті до уваги при обґрунтуванні запобіжного заходу, обраного під час досудового розслідування, для суду на стадії судового провадження не є преюдиційними. У підготовчому провадженні суд має перевірити обґрунтованість застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого, пов`язаного з обмеженням його права на свободу та особисту недоторканність, та прийняти вмотивоване рішення, незважаючи на те, чи закінчився строк дії ухвали слідчого судді, постановленої на стадії досудового розслідування про обрання такого запобіжного заходу.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

В силу вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Частиною 5 статті 199 КПК України, передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно зі ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , дотримався вищезазначених вимог кримінального процесуального закону.

Так, апеляційним судом встановлено, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровська перебувають матеріали кримінального провадження, які внесено до ЄРДР за №0000089 від 24.01.2020, щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263-1 КК України.

20 жовтня 2020 року ухвалами слідчих суддею Індустріального районного суду м. Дніпропетровська щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_10 обрано запобіжні заходу у вигляді тримання під вартою, які неодноразово було продовжено ухвалами судів.

Разом з цим, 23 квітня 2021 року судом першої інстанції було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_10 та клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, що можуть перешкодити завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання осіб під вартою.

Так, суд першої інстанції, відповідно до ст. 178 КПК України, врахував, що ОСОБА_6 та ОСОБА_10 обґрунтовано обвинувачуються у вчиненні злочинів, які, відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі, особи обвинувачених, які, кожен окремо, не одружені, не мають на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей, офіційно не працевлаштовані, раніше не судимі, не мають постійного місця проживання, наявність у ОСОБА_6 утриманців, а також міцність соціальних зв`язків обвинувачених.

За таких умов суд встановив, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, можливого переховування від суду, впливу на свідків, не зменшилися та продовжують існувати, й дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , кожному окремо, строку тримання під вартою й відсутність процесуальної можливості застосування менш суворого виду запобіжного заходу.

Ці висновки узгоджуються із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинувачених та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченими, кожним окремо, процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_10 й доводи сторони захисту про необхідність зміни запобіжного заходу на більш м`який, та належно з`ясував всі обставини, які мають значення для вирішення цих питань.

Разом з цим, колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_10 під вартою.

З огляду на викладене, доводи захисника в скаргах, що прокурором та судом не обґрунтовані ризики, є безпідставними і такими, що не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки наявність у провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які існували на момент обрання запобіжного заходу, не зменшились є обґрунтованими та об`єктивно існують, а тому для їх запобігання було продовжено застосування щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , кожного окремо, запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

При цьому, продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16.05.2013), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Отже, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою щодо обвинувачених, суд в повній мірі обґрунтував своє рішення щодо необхідності продовження застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, врахувавши при цьому й практику ЄСПЛ.

Всі викладені захисником апеляційні доводи були предметом дослідження суду при продовженні обвинуваченим строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги судом не встановлено.

Окрім того, суд, враховуючи положення ч. 3 ст. 183 КПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що розмір застави, визначений під час досудового розслідування є справедливим та об`єктивним, не виходить за межі визначені ч. 5 ст. 182 КПК України, й підстав для його зменшення не встановлено, та на переконання апеляційного суду, достатньою мірою гарантуватиме виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не є завідомо непомірним дня них.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є вмотивованим і обґрунтованим, та ухвалене у відповідності до вимог кримінального процесуального закону й на підставі об`єктивно з`ясованих обставин провадження, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими й оціненими судом, та не убачає підстав для задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 квітня 2021 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4