Номер провадження: 11-кп/813/1013/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_9 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 23.12.2020 у кримінальному провадженні №0004671 відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, який має середню освіту, працюючого на посаді охоронця ПП «СПЕЦ-ЮГ МОНТАЖ», не одруженого, маючого на утриманні 2-х неповнолітніх дітей, 2008 року народження та доньку-інваліда 2017 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з іспитовим строком на 3 (три) роки.

Відповідно до пунктів 1-2 ч.1 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти даний орган про зміну місця проживання, роботи або навчання.

До набрання вироком законної сили, відносно ОСОБА_7 застосований запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, після набрання вироком законної сили запобіжний захід скасувати.

Цивільний позов прокурора задоволений, стягнуто з ОСОБА_7 на користь КУ «Одеська обласна клінічна лікарня», матеріальні збитки в сумі 23858,45 грн.

Долю речових доказів вирішено згідно зі ст. 100 КПК України.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що, 23.12.2019, близько 19 год. 30 хв., він, перебуваючи на сходах біля магазину, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Героїв оборони Одеси, буд. 68, в ході сварки між ним та ОСОБА_10 наніс один удар невстановленим колюче-ріжучим предметом типу ножа, з максимальною шириною поринулої частини не більше 2,5 см, який носив при собі, в область правої половини грудної клітини, чим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді колото-різаного поранення передньої поверхні грудної клітки справа, проникаюче в праву плевральну порожнину, з ушкодженням правої легені та перикарду, що супроводжувалось внутрішньо-плевральною кровотечею і згідно з п. 2.1.3 «й» Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. Після зазначених дій, ОСОБА_11 побіг в напрямку будинку №72 по вул. Героїв оборони Одеси та зник з місця події

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_9 не погодився із оскаржуваним вироком у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню і тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість, з наступних підстав:
- суд 1-ої інстанції не дотримався вимог ст.ст. 50, 65 КК України, не врахував ступінь тяжкості вчиненого діяння, належність злочину до категорії тяжких та ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину, і призначив м`яке покарання, що не може бути достатнім для виправлення ОСОБА_11 та попередження вчинення ним нових правопорушень;
- суд 1-ої інстанції проігнорував той факт, що повне визнання вини ОСОБА_11 та його щире каяття не може бути прийняте до уваги, оскільки обвинувачений визнав себе винуватим лише у зв`язку з наявністю беззаперечних доказів;
- судом 1-ої інстанції не враховано те, що на стадії досудового розслідування, під час допиту 06.07.2020 ОСОБА_12 та слідчого експерименту від 04.08.2020 фактично вину не визнавав та надавав покази згідно яких ОСОБА_10 сам наткнувся на гребінець у руках ОСОБА_13 , у зв`язку з чим, на думку сторони обвинувачення ОСОБА_12 визнав вину та частково відшкодував шкоду на стадії судового розгляду лише під тиском беззаперечних доказів з метою уникнення більш суворого покарання.
Посилаючись на викладене, прокурор ОСОБА_9 просить вирок суду 1-ої інстанції в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 6 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка частково підтримала доводи апеляційної скарги, думкиобвинуваченого та його захисника, які заперечували проти її задоволення, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.
Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався у вироку на його показання, у яких він повністю визнав свою вину та підтвердив фактичні обставини справи, наведені у обвинувальному акті.
На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за погодженням зі сторонами судового розгляду, суд першої інстанції визнав за недоцільне дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються та обґрунтовано кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної норми кримінального закону, зазначив, що враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, факт скоєння злочину особою, що не має судимості, також повною мірою вивчена особа обвинуваченого, який офіційно працевлаштований, добре характеризується за місцем роботи, не одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, одна з яких є інвалідом та потребує постійної уваги, відношення обвинуваченого до вчиненого злочину, провину визнав повністю, щиро покаявся, добровільно відшкодував потерпілому частину завданих збитків.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно з положеннями ст. 66 КК України, суд 1-ої інстанції визнав щире каяття, добровільне часткове відшкодування шкоди потерпілому.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, з числа передбачених ст. 67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.
Суд апеляційної інстанції вважає, що врахувавши сукупність зазначених обставин, суспільну небезпеку вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, один з яких є інвалідом, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст. 75 КК України.
Апеляційний суд вважає безпідставним довід прокурора ОСОБА_9 про призначення ОСОБА_7 надто м`якого покарання, з огляду на те, що при призначенні покарання, суд 1-ої інстанції врахував усі доводи, на які посилається у апеляційній скарзі прокурор.
Так, суд 1-ої інстанції надав оцінки доводам прокурора щодо відсутності щирого каяття обвинуваченого, зазначивши у вироку, що такі доводи прокурора суперечать діям самого обвинуваченого, який у залі суду попросив пробачення у потерпілого та добровільно зробив поштовий переказ останньому на суму 10000 гривень, при цьому потерпілий прийняв вибачення та просив не позбавляти обвинуваченого свободи. Крім того, зазначений прокурором факт переховування від досудового слідства також не знайшов свого підтвердження, оскільки за твердженням обвинуваченого з яким погодився прокурор, на час залишення території України та розшуку обвинуваченого, останній не знав про наявність по відношенню до нього кримінального провадження та йому не було повідомлено про підозру.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що цілі виправлення та перевиховання обвинуваченого будуть досягнуті призначенням йому покарання без реального позбавлення волі.
Позиція апеляційного суду обґрунтовується тим, що ОСОБА_7 повністю визнав вину, є раніше не судимим, має на утриманні 2-х неповнолітніх дітей, 2008 року народження та доньку-інваліда, 2017 року народження.
Щодо доводів прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_12 визнав вину та частково відшкодував шкоду на стадії судового розслідування лише під тиском беззаперечних доказів з метою уникнення більш суворого покарання, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки враховує позицію потерпілого, який просив призначити ОСОБА_7 покарання без позбавлення волі, а також те, що витрати на лікування потерпілого у КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» будуть відшкодовані обвинуваченим в порядку виконання вироку суду. Тому, визнання вини обвинуваченим та його каяття в даному випадку можна визнати щирим.
З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного основного покарання ОСОБА_7 такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду провадження, оскільки покарання призначене із урахуванням особи обвинуваченого, тяжкості вчиненого, а також наслідків злочину та суд 1-ої інстанції належним чином мотивував у вироку призначення покарання ОСОБА_7 .
Отже, колегія суддів вважає, що суд 1-ої інстанції призначив обвинуваченому покарання, відповідно до правил, визначених положеннями ст. 65 КК України, тому колегія суддів вважає, що підстав для скасування вироку - немає.
Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення більш суворого покарання є безпідставними, а підстави для скасування або зміни вироку - відсутні.
Отже, апеляційний суд вважає оскаржуваний вирок законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_9 - залишити без задоволення.
Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 23.12.2020, яким ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3