Справа № 1-25/2003 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11/811/2/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляції захисника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на постанову Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2020 року,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 ,
встановила:
вироком військового місцевого суду Львівського гарнізону від 03 листопада 2003 року, зокрема, ОСОБА_5 засуджено за ч.5 ст. 27, ч.2 ст. 410, ч.2. ст. 366, ст. 70 КК України до чотирьох років позбавлення волі з позбавленням військового звання "капітан запасу" та з позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими функціями, строком на три роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком два роки.
Не погоджуючись з даним вироком, 04 березня 2020 року ОСОБА_5 подав апеляцію, яку постановою Львівського апеляційного суду від 13 березня 2020 року направлено до Залізничного районного суду м. Львова для виконання вимог ст. 353 КПК України 1960 року, а саме для вирішення питання про відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження вироку суду.
В подальшому, постановою Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_5 про відновлення строку на апеляційне оскарження вироку військового місцевого суду Львівського гарнізону від 03 листопада 2003 року.
Своє рішення суд мотивував тим, що пройшов значний період часу і суду не надано доказів поважності пропуску такого строку.
В апеляції на постанову суду захисник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 покликається на те, що постанова суду підлягає скасуванню з підстав однобічності судового слідства, а також невідповідності висновків суду, викладених у постанові, фактичним обставинам справи.
Зазначає, що строк на апеляційне оскарження рішення суду необхідно поновити у зв`язку з порушенням вимог ст. 344 КПК України 1960 року, що полягає у неврученні ОСОБА_5 повного тексту вироку.
Акцентує, що прокурором не надано доказів, які б підтвердили те, що ОСОБА_5 отримав копію вироку у триденний термін з дня його проголошення.
Наголошує, що покликання суду у своєму рішенні про значний проміжок часу (сімнадцять років) між оголошенням вироку і його оскарженням, жодним чином не підтверджує отримання ОСОБА_5 повного тексту рішення суду, а навпаки, вказує на те, що він не був знайомий з таким, оскільки скористався б правом на апеляційне оскарження.
Вважає, що судом першої інстанції порушено принцип ст. 22 КПК України (1960 року) щодо всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи.
Просить скасувати постанову Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2020 року та постановити ухвалу, якою задоволити клопотання ОСОБА_5 , відновити пропущений строк та визнати апеляцію такою, що підлягає розгляду і дати розпорядження суду першої інстанції щодо виконання вимог ст. 351 КПК України (1960 року).
В апеляції ОСОБА_5 покликається на те, що постанова суду є незаконною та необґрунтованою.
Зазначає, що в порушення ст. 324 КПК України (1960 року) його доводи судом першої інстанції не були спростовані.
Просить скасувати постанову Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2020 року та поновити строк на подачу апеляції.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 неодноразово належним чином був повідомлений про день і місце судових засідань, однак, систематично не з`являвся та подавав клопотання про відкладення розгляду справи, що, на думку апеляційного суду, є способом затягування судового процесу.
Разом з тим, кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.
Про обов`язковість дотримання розумного строку розгляду кримінальних справ неодноразово наголошував та встановлював порушення і Європейський суд з прав людини (справи «Смірнова проти Росії» від 24.07.2003, «Вітрук проти України» від 16.09.2010, «Юртаєв проти України» від 31.01.2006 та інші).
З огляду на те, що у даному випадку участь ОСОБА_5 у судовому засіданні не є обов`язковою і його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду поданих апеляцій, колегія суддів вважає за можливе проводити такий з участю захисника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 , що належним чином забезпечить реалізацію права останнього на захист.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ захисника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 , яка підтримали апеляції, думку прокурора про їх заперечення та залишення постанови суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що такі задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Згідно вимог ч.3 ст. 349 КПК України (1960 року), апеляція на вирок суду першої інстанції може бути подана протягом п`ятнадцяти діб з моменту його проголошення.
У разі пропуску строку на апеляційне оскарження з поважних причин особи, які мають право на подання апеляції, можуть заявити клопотання перед судом, який постановив вирок чи виніс ухвалу, постанову, про відновлення пропущеного строку.
В обґрунтування поважності причин пропуску процесуального строку, апелянти покликаються на невручення ОСОБА_5 повного тексту оскаржуваного вироку.
Як встановлено судом першої інстанції в ході розгляду клопотання ОСОБА_5 про відновлення строку на апеляційне оскарження вироку суду від 03 листопада 2003 року, кримінальна справа №25/03 відносно ОСОБА_5 та наглядове провадження прокурора №385-01 по даній справі знищені у встановленому законом порядку.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу на наявні в матеріалах судової справи на аркуші 58-59 копію постанови військового місцевого суду Львівського гарнізону від 01 березня 2004 року, постановлену за участі ОСОБА_5 , про внесення змін до оскаржуваного вироку, зокрема, щодо повернення сплаченої відносно останнього застави заставнику та копію постанови Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 08 листопада 2005 року (а.с. 57) про звільнення ОСОБА_5 від основного покарання за вироком військового місцевого суду Львівського гарнізону від 03 листопада 2003 року як такого, що після закінчення іспитового строку повністю виконав покладені на нього обов`язки і не вчинив нового злочину.
Також, як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови суду від 09 листопада 2020 року, в своїх поясненнях ОСОБА_5 зазначив про те, що вирок щодо нього було оскаржено в апеляційному порядку його захисником і залишено без змін.
Відтак, наведене, на думку колегії суддів, беззаперечно свідчить про обізнаність ОСОБА_5 зі змістом винесеного щодо нього вироку, який ним було оскаржено по спливу тривалого проміжку часу, а саме через сімнадцять років.
З цього приводу Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зауважив, що національні суди, застосовуючи процесуальні норми, повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2010 року Суд вказав, що необґрунтоване поновлення строку оскарження остаточного рішення по справі зі спливом значного періоду часу без обґрунтованих підстав порушує принцип правової визначеності, і як наслідок тягне порушення ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.
Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу юридичної визначеності.
Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що місцевим судом, у відповідності до передбачених вимог законодавства, підставно відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_5 про відновлення строку на апеляційне оскарження вироку військового місцевого суду Львівського гарнізону від 03 листопада 2003 року, зазначивши про відсутність поважних причин пропуску, належним чином мотивувавши це в своїй постанові, з чим погоджується і апеляційний суд.
Таким чином, колегія суддів вважає, що сукупність вищевказаних обставин свідчить про те, що ОСОБА_5 мав можливість повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення, однак у встановлений законом строк не скористався таким.
Відтак, колегія суддів вважає постанову суду законною та обґрунтованою і не вбачає підстав для її скасування.
Керуючись ст.ст. 362, 366 КПК України (1960 року), колегія суддів,
ухвалила:
апеляції захисника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 та ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_5 про відновлення строку на апеляційне оскарження вироку військового місцевого суду Львівського гарнізону від 03 листопада 2003 року без зміни.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4