Ухвала
іменем України
20 травня 2021 року

м. Київ
Справа № 751/5235/20

Провадження № 51-2495 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , котрий діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 1 грудня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 березня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003511,
встановив:
За вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 1 грудня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився в м. Чернігові, проживаючого на АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз 24 жовтня 2018 року Новозаводським районним судом м. Чернігова за ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді штрафу у розмірі 1 020 грн.,
засуджено за ч. 1 ст. 115 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Прийнято рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватими та засуджено за те, що він 25 травня 2020 року, приблизно о 22:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в під`їзді будинку АДРЕСА_2 , в ході конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, діючи умисно, з метою вбивства наніс ОСОБА_6 не менше двадцяти шести ударів руками та ногами в область голови та тулуба, заподіявши останньому закриту черепно-мозкову травму з субарахноїдальними крововиливами лівої лобної, лівої скроневої, тім`яних долей, на полюсах обох лобних та скроневих долей, що призвело до його смерті.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 19 березня 2021 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_5 та призначити йому за ч. 1 ст. 115 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. Наголошує, що судом безпідставно не взято до уваги пом`якшуючу покарання обставину щире каяття. Всупереч вимогам кримінального процесуального закону апеляційний суд відповідних доводів апеляційної скарги захисника належним чином не перевірив та безпідставно залишив вирок у частині призначення покарання без зміни.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 414 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі засудженого внаслідок суворості, то вони є необґрунтованими.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог закону суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися.
Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Суворо індивідуальний підхід при призначенні покарання з урахуванням характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого злочину, особи винного і обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, забезпечує застосування оптимальної моделі кримінального покарання як щодо осіб, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили тяжкі злочини, так й щодо осіб, які вперше вчинили менш небезпечні злочини.
Тобто, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
Так, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК. Санкція вказаної норми передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.
Обираючи ОСОБА_5 міру примусу, суд першої інстанції, виконуючи приписи ст. 65 КК, врахувавтяжкість вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є особливо тяжким, пом`якшуючу покарання обставину сприяння слідству, обставини, що його обтяжують вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів, а також узяв до уваги дані про особу винного, котрий раніше судимий, притягувався до адміністративної відповідальності, не вчиняв жодних дій для відшкодування шкоди потерпілій.
Таким чином, повною мірою врахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які захисник послався у касаційній скарзі, зваживши на принцип індивідуалізації покарання, суд правильно призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 12 років, яке не є максимальним у межах санкції вказаної норми.

Призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим через суворість, про що захисник порушив питання у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника у частині суворості призначеного ОСОБА_5 покарання, які є аналогічними доводам касаційної скарги, апеляційний суд відповідно до приписів ст. 419 КПК обґрунтовано визнав їх неспроможними та, з наведенням докладних мотивів ухваленого рішення, залишив вирок щодо ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Твердження захисника про безпідставне неврахування судами попередніх інстанцій щирого каяття засудженого як пом`якшуючу покарання обставину, є неприйнятними. Так, розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання.
Відтак Верховний Суд погоджується з висновками місцевого та апеляційного судів, які з наведенням відповідних мотивів, обґрунтовано не визнали каяття ОСОБА_5 , обставиною, що пом`якшує його покарання, оскільки з копій судових рішень вбачається, що останній лише визнав факт нанесення потерпілому тілесних ушкоджень та обставини вчинення кримінального правопорушення, при цьому заперечував умисел на заподіяння смерті, після скоєного жодним чином не намагався допомогти потерпілому, що у розумінні ч. 1 ст. 66 КК не може бути визнано обставиною, яка знижує ступінь вчиненого та свідчити про щире усвідомлення своєї вини, а тому каяття засудженого є формальним і не підтверджується поведінкою винного.
Інших переконливих доводів, які би спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 12 років, захисник у касаційній скарзі не навів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування судових рішень, не встановлено.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 1 грудня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 березня 2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3