ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/525/21 Справа № 188/1118/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000294 від 02 червня 2018 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 було висунуто обвинувачення в тому, що він при невстановлених обставинах, у невстановлений досудовим розслідуванням час, місці та спосіб, без передбаченого законом дозволу, у порушення вимог Положення про дозвільну систему, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12 жовтня 1992 року, Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і холощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для вистрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №622 від 21 серпня 1998 року, придбав бойові припаси, а саме 6 штук патронів калібру 7,62 мм, 31 штуку патронів калібру 5,45 мм, 328 штук патронів калібру 5,6 мм.
Після чого ОСОБА_8 , маючи умисел на незаконне придбання, зберігання вказаних бойових припасів, усвідомлюючи, що придбання та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу є незаконним, умисно, у невстановлений слідством час та спосіб поклав незаконно придбані ним бойові припаси до однієї з кімнат будинку, в якому він зареєстрований та проживає, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , де залишив зберігатись придбані ним бойові припаси.

02 червня 2018 року працівниками Петропавлівського ВП ПВП ГУНП у Дніпропетровській області під час проведення обшуку на підставі ухвали слідчого судді Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області в домоволодінні, де зареєстрований та проживає ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено 6 штук патронів калібру 7,62 мм, 31 штуку патронів калібру 5,45 мм, 328 штук патронів калібру 5,6 мм.

Дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 263 КК України зберігання, придбання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вказаний виправдувальний вирок скасувати з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Стягнути з ОСОБА_8 судові витрати на користь держави за проведення судової експертизи №20/3.1/276 від 11 червня 2018 року в розмірі 1144 грн. Речові докази, передані до камери зберігання речових доказів Петропавлівського ВП, у вигляді 308 патронів калібру 5,6 мм, 20 гільз патронів калібру 5,6 мм, 24 патрони калібру 5,45 мм, 7 гільз патронів калібру 5,45 мм, 3 патрони калібру 7,62 мм, 3 гільзи патронів 7,62 мм знищити.
Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що суд першої інстанції взяв до уваги лише ті дані, на які вказував сам обвинувачений та його захисник, взагалі не взявши до уваги доводи сторони обвинувачення, зокрема про те, що ним було надано саме оригінали відеозапису обшуку домоволодіння обвинуваченого. Звертає увагу, що обшук домоволодіння обвинуваченого було проведено з відеофіксацією, яка після проведення обшуку була переглянута слідчим у присутності понятих, після чого відеозапис було перенесено на DVD диски та долучено до протоколу, при цьому свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та сам ОСОБА_8 підтверджують факт фіксації проведення обшуку, а відповідно до детальної інформації файлів відеозапису останні було створено у день проведення обшуку, що вказує на те, що це є оригінали відеофіксації проведення обшуку. Звертає увагу, що відсутність відеозапису у матеріалах справи, який є невід`ємною частиною протоколу огляду місця події, не є безумовною підставою для визнання отриманих під час огляду доказів недопустимими. Вказує, що саме слідчим, а не особою, яка не вказана у протоколі обшуку, було виявлено та вилучено патрони в сейфі. Звертає увагу, що судом не вжито жодних заходів для перевірки показань обвинуваченого в частині того, що патрони йому підкинули працівники поліції. Вказує, що судом безпідставно піддано сумніву показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Вважає, що суд не надав належної оцінки протоколу перегляду відеозапису від 02 червня 2018 року та довідці Петропавлівського ВП №51.2-4614 від 19 червня 2018 року. Вказує, що судом під час допиту свідків було порушено вимоги ст. 352 КПК України, не з`ясовано чи отримали вони пам`ятки про права та обов`язки, чи зрозумілі вони їм та чи не відмовляються вони від надання пояснень. Зазначає, що текст оголошеного вироку не відповідає тому, що наявний у матеріалах провадження. Звертає увагу, що вирок містить суперечності між мотивувальною та резолютивною частинами щодо підстав виправдання.
В запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду залишити без зміни. Зазначає, що рішення суду є законним та обгрунтованим, а апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає. Вказує, що судом обгрунтовано визнано недопустимими доказами протокол обшуку від 02 червня 2018 року, протокол перегляду відеозапису від 02 червня 2018 року, 2 копії відеозапису обшуку, речові докази, оскільки в матеріалах провадження відсутні оригінали відеозаписів обшуку, а копії зазначених відеозаписів є фрагментальними, на них відсутні відео обшуку кухні, санвузлу, котельної та інших підсобних приміщень. Звертає увагу, що відповідно до витягу з ЄДРДР від 05 липня 2018 року відомості були внесені лише щодо зберігання боєприпасів, а тому досудове розслідування в частині його обвинувачення у придбанні боєприпасів проведено незаконно.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити в повному обсязі.
Прокурор ОСОБА_7 частково підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просила вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_9 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду залишити без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, які не оспорювалися в апеляційній скарзі, не перевіряються. Тому суд апеляційної інстанції виходить з того, що було встановлено вироком районного суду.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Судом першої інстанції не дотримано зазначених вимог кримінального процесуального закону при розгляді провадження та прийнятті судового рішення, а тому вирок не може вважатися законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 263 КК України суд у вироку навів показання обвинуваченого та свідків, які вони давали в судовому засіданні, й дослідив письмові докази, покладені в основу обвинувачення.
Між тим цим доказам суд належної оцінки не надав, не навів у вироку переконливих мотивів чому він відкидає кожен з доказів обвинувачення окремо та у їх сукупності, внаслідок чого допустив неповноту судового розгляду.
Аналіз матеріалів кримінального провадження, протоколу судових засідань та ухваленого судового рішення свідчать про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам чинного законодавства провів судовий розгляд однобічно та неповно, оскільки не дослідив такі обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення для правильного вирішення справи.
Так, суд першої інстанції під час судового розгляду даного провадження не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_8 фактично частково визнав свою винуватість у інкримінованому йому правопорушенні, зокрема за фактом зберігання патронів калібру 5,6 мм у кількості 328 штук, та не перевірив його пояснення, чим допустив неповноту судового розгляду.
При цьому під час апеляційного перегляду обвинувачений ОСОБА_8 відмовився від надання пояснень, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції був позбавлений можливості перевірити зазначені обставини.
Також суд, посилаючись на відсутність у обвинуваченого умислу на незаконне зберігання патронів калібру 5,6 мм у кількості 328 штук, не навів обгрунтовних мотивів, з яких він дійшов до такого висновку, зокрема, з урахуванням кількості вилучених у обвинуваченого патронів та того, що отримав ОСОБА_8 ці патрони ще у 1988 році та назвати підстави, з яких він тривалий час їх не повертав, не може.
Крім того суд не звернув увагу на те, що Конституційний Суд України у рішенні № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства.
Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
З оскаржуваного вироку видно, що мотивуючи свої висновки про наявність підстав для виправдання ОСОБА_8 , суд посилався, зокрема, на недопустимість такого доказу як протокол обшуку домоволодіння від 02 червня 2018 року по АДРЕСА_1 , за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_8 , оскільки в порушення вимог КПК України в протоколі обшуку не зазначено час закінчення процесуальної дії; вступна частина протоколу не містить відомості про всіх осіб, які присутні під час проведення процесуальної дії; учасники обшуку, зазначені у протоколі, не попереджені про застосування звуко- та відеозаписувальних технічних засобів; протокол не містить характеристики технічних засобів фіксації та носіїв інформації, які застосовувались при проведенні обшуку, умови та порядок їх використання; до матеріалів кримінального провадження не додані оригінальні примірники технічних носіїв інформації, на яких зафіксовано обшук.
Між тим, суд не врахував позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 22 жовтня 2020 року у справі №677/2040/16-к, відповідно до якої згідно ч. 1 ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати, зокрема, й матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні). Сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа його відображення, якому надається таке ж значення, як документу. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-IV у випадку зберігання інформації на кількох електронних носіях кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. Матеріальний носій лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.
Також судом першої інстанції не було враховано позицію Верховного Суду, зазначену у постанові суду від 05 серпня 2020 року у справі 334/5670/18, відповідно до якої сама по собі відсутність у матеріалах кримінального провадження відеозапису вчинення слідчої (розшукової) дії, з огляду на відсутність сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення, не може бути підставою для визнання доказів, отриманих під час огляду місця події, недопустимими. Вимоги, передбачені ч. 10 ст. 236 КПК України, ч. 2 ст. 104 КПК України, ч.ч. 1, 6 ст. 107 КПК України, спрямовані на удосконалення порядку проведення обшуку житла чи іншого приміщення органами досудового розслідування, зокрема коли до протоколів слідчих дій вноситься недостовірна інформація про докази, отримані під час їх проведення. З огляду на зміст ч. 6 ст. 107 КПК України негативні наслідки у виді визнання процесуальної дії та отриманих внаслідок її вчинення результатів недійсними можуть наступати лише у разі незастосування технічних засобів фіксування. Проте, навіть у цьому випадку це не є безумовною підставою для визнання доказів, отриманих під час обшуку, недопустимими, оскільки ч. 6 ст. 107 КПК України передбачені винятки з цього правила, коли підстави визнання фактичних даних недопустимими як докази, можуть бути «переборені» консенсусом сторін кримінального провадження (так звані, умовно-консенсуальні підстави визнання фактичних даних допустимими як докази).
Як убачається з матеріалів провадження, 02 червня 2018 року працівниками поліції на підставі ухвали слідчого судді Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2018 року було проведено обшук домоволодіння по АДРЕСА_1 за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_8 , під час якого застосовувалась відеофіксація проведення слідчої дії.
При цьому після проведення обшуку слідчим у присутності двох понятих було переглянуто відеозапис фіксації проведення обшуку домоволодіння по АДРЕСА_1 , після чого відеозапис було перенесено на DVD диски та долучено до протоколу.
Також, допитані під час судового розгляду свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які були понятими під час проведення вищевказаного обшуку, та сам обвинувачений ОСОБА_8 підтвердили, що всім було відомо про факт застосування відеофіксації за допомогою технічних засобів.
Під час судового розгляду у суді першої інстанції за клопотанням захисника було переглянуто детальну інформацію файлів відеозапису, які містяться на дисках, згідно якої файли були створені саме 02 червня 2018 року, тобто в день проведення обшуку, що також підтвердили допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Суд, посилаючись у вироку на недопустимість протоколу обшуку від 02 червня 2018 року та відеозапису до нього, не врахував вищевикладені обставини та дійшов до передчасного висновку про визнання цього доказу недопустимим.
При цьому, визнаючи недопустимими докази, а саме: висновок експерта № 20/3.1/276 від 11 червня 2018 року та речові докази, вилучені під час проведення 02 червня 2018 року обшуку домоволодіння по АДРЕСА_1 , суд формально послався лише на недопустимість як доказу протоколу обшуку від 02 червня 2018 року, не наводячи зміст досліджених доказів та не надаючи їм будь-якої оцінки з точки зору підтвердження чи спростування інкримінованого обвинувачення.
На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, порушивши питання про недопустимість доказів, що мають істотне значення для вирішення провадження, докладних висновків не навів. При цьому фактично посилаючись як на підставу виправдання ОСОБА_8 на відсутність доказів висунутого обвинувачення, жодних доводів щодо неможливості усунення цієї неповноти у вироку не навів.
Не може погодитися суд апеляційної інстанції і з твердженнями суду першої інстанції про необхідність критичного ставлення до показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , у зв`язку з тим, що вони були понятими на слідчих діях неодноразово, мали особливі стосунки з працівниками поліції, яким були відомі їх адреси та номера мобільних телефонів, а також син свідка ОСОБА_11 неповнолітній ОСОБА_12 на час проведення обшуку перебував під вартою, будучи підозрюваним у вчиненні кримінальних правопорушень, та в подальшому засуджений вироком Петропавлівського районного суду від 07 серпня 2020 року, та вважає їх необгрунтованими з таких підстав.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження та технічних записів судових засідань суду першої інстанції допитані у суді першої інстанції в якості свідків поняті ОСОБА_10 та ОСОБА_11 зазначали, що вони другий раз були запрошені як поняті під час проведення слідчих дій, а не неодноразово, як зазначає про це суд першої інстанції.
Крім того, вказані свідки були допитані під час апеляційного перегляду та підтвердили раніше надані ними показання, заперечували факт наявності у них особливих стосунків з працівниками поліції чи будь-якої заінтересованості у розгляді кримінального провадження.
В матеріалах провадження відсутні та під час апеляційного перегляду не надано жодних доказів на підтвердження факту наявності особливих стосунків свідків з працівниками правоохоронних органів чи того факту, що син свідка ОСОБА_11 неповнолітній ОСОБА_12 на час проведення обшуку перебував під вартою та в подальшому був засуджений.
При цьому, в порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема, ст.ст. 23, 86, 95 КПК України суд першої інстанції в оскаржуваному вироку послався на вирок Петропавлівського районного суду від 07 серпня 2020 року, яким ніби-то було засуджено ОСОБА_12 , проте як слідує з матеріалів кримінального провадження, журналів судових засідань та технічного запису до них вказаний вирок судом не вивчався та до матеріалів провадження не долучався.
Більш того, як слідує з журналів судових засідань та технічного запису до них суд першої інстанції в порушення вимог ч.ч. 1, 2 ст. 352 КПК України перед допитом свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 лише встановив особи свідків та формально з`ясував про отримання ними пам`яток про права та обов`язки, при цьому не встановив чи зрозумілі свідкам їх права та обов`язки та чи потрібно їх роз`яснити, а також перед допитом свідка ОСОБА_10 не з`ясував, чи не відмовляється останній з підстав, визначених ст. 66 КПК України, від надання показань, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що положеннями ст. 373 КПК України чітко встановлено підстави для ухвалення виправдувального вироку.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.
Зазначені норми закону різняться за своєю правовою природою та містять самостійні підстави для їх застосування.
Разом з тим, виправдовуючи обвинуваченого за ч. 1 ст. 263 КК України суд у мотивувальній частині вироку зазначив, що вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, не доведена (п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України), тоді як у резолютивній частині вироку суд виправдав ОСОБА_8 у зв`язку з тим, що не доведено вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується (п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України), тобто припустився протиріч між мотивувальною та резолютивною частинами вироку в частині зазначення підстав виправдання, що є порушенням вимог кримінального процесуального закону.
При цьому, резолютивна частина виправдувального вироку повинна містити рішення суду про визнання підсудного невинним у вчиненні злочину, передбаченого статтею (пунктом, частиною статті) кримінального закону, за якою його було віддано до суду, із зазначенням передбаченої законом підстави виправдання.
Слід зауважити, що вирок суду повинен бути чітким і зрозумілим та не викликати сумнівів, суперечностей та двозначного тлумачення.
Як видно з оскаржуваного вироку, виправдовуючи ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 263 КК України через недоведення його вини у вчиненні злочину, суд не послався на норму процесуального закону, а саме пункт ч. 1 ст. 373 КПК України, що передбачає конкретні підстави виправдання особи.
Отже, суд апеляційної інстанції вважає слушними доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження й істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.
Виходячи з викладеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, внаслідок чого дійшов до передчасного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 .
Згідно п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
З огляду на наведені обставини апеляційний суд вважає за необхідне, керуючись ст. 9 КПК України, де вказано, що у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені зокрема п.п. 2, 15, 16 ч. 1 ст. 7 КПК України, скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
При новому розгляді провадження суду необхідно усунути зазначену вище неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та порушення кримінального процесуального закону, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини провадження, перевірити усі доводи, які викладені в апеляційній скарзі прокурора, й прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити частково.
Вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4