Номер провадження: 11-сс/813/425/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 та ТОВ «ЕКАТ», на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 22.02.2021 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000055, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.08.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, -

встановив:

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СВ відділу поліції №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_9 , та у кримінальному провадженні №0000055, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.08.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України накладено арешт на нежитлову будівлю кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною відчуження та розпорядження.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що правовою підставою арешту майна є положення ст.170 КПК України, та, враховуючи, що в матеріалах досудового розслідування вбачається наявність достатніх підстав вважати, що вказане майно має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, слідчий суддя дійшов висновку про наявність необхідних і достатніх підстав для задоволення клопотання органів досудового розслідування.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 та ТОВ «ЕКАТ» подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену ухвалу. Апелянт стверджує, що ухвала слідчого судді необґрунтована та незаконна, винесена з істотним порушенням норм кримінального процесуального права. Апелянт вважає, що слідчим суддею допущені неповнота судового розгляду, не враховано, що кримінальне провадження внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 20.08.2020 року з правовою кваліфікацією за ч.3 ст.190 КК України за фактом заволодіння земельною ділянкою невстановленою особою шляхом обману, розташованого під нежитловою будівлею кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Апелянт вказує, що ТОВ «ЕКАТ» не є юридичною особою щодо якої здійснюється вказане кримінальне провадження, а вказані нежитлові приміщення не були речовими доказами. При постановленні ухвали слідчим суддею не враховано, що прокурором у клопотанні не доведено таку мету арешту майна, як збереження речових доказів; не доведено, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження. Разом з тим, апелянт вказала, що в порушення ст.ст. 171, 173 КПК України, слідчий суддя не оцінив розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власника.

Прокурор - процесуальний керівник у даному кримінальному провадженні, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного перегляду справи, шляхом направлення відповідного листа керівнику Суворовської окружної прокуратури м. Одеси на електронну пошту прокуратури, до апеляційного суду не з`явився, причин неявки суду не повідомив. У зв`язку із чим, апеляційний суд, у відповідності до ч.4 ст.405 КПК України, вважає можливим апеляційний розгляд провести за відсутності прокурора.

Апеляційної суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, судом були створені всі умови для реалізації права прокурора на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги те, що останній, будучи повідомленим про дату та час розгляду скарги в апеляційному суді, не з`явилися, суд оцінює таку поведінку прокурора, як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Заслухавши суддю-доповідача; адвоката ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особою яка, відповідно до матеріалів кримінального провадження, не має процесуального статусу і не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України (далі - КПК) визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. При цьому, КПК не встановлено чіткого переліку осіб суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, але п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК регламентовано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК.

Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт (п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).

У ст. 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Водночас, в останньому абзаці ч. 7 ст. 173 КПК передбачено, що треті особи мають право на захисника та право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.

За таким обставин, власник майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.

Згідно матеріалів судового провадження та долучених до апеляційної скарги документів, власником майна нежитлової будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , - є ТОВ «ЕКАТ», керівником якого є ОСОБА_7 .

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ст.41 Конституції України, ст.ст. 24, 64-2, 173, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК, ТОВ «ЕКАТ», та його керівник ОСОБА_7 , є особами, які вправі звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

Перевіривши доводи апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді, про накладення арешту на нежитлову будівлю кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду, не звернув уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК.

Так, у відповідності до вимог ч.1 ст.171 КПК з клопотанням про арешт майна, а саме на нежитлову будівлю кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

Матеріали додані до клопотання слідчого не містять доказів, які б свідчили про те, що ТОВ «ЕКАТ» є юридичною особою щодо якої здійснюється кримінальне провадження, чи того, що його керівник ОСОБА_10 є підозрюваними, обвинуваченим чи засудженим, та про те, що нежитлова будівля кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є знаряддям кримінального правопорушення чи речовим доказом у кримінальному проваджені. До клопотання слідчого не долучено постанови слідчого про визнання нежитлової будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » речовим доказом. В клопотанні слідчого не зазначено яке відношення нежитлова будівля кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », має до предмету доказування в даному кримінальному провадженні, в якому досліджується незаконне заволодіння невстановленою особою шляхом обману земельною ділянкою.

Згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000055 від 20.08.2020 року, у викладі обставин справи вказано, що 06.02.2019 року невстановлена особа шляхом обману заволоділа земельною ділянкою рекреаційного призначення, орієнтовною площею 176 кв.м, отримавши право власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна з 281 кв.м. до 456,7 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що завдало значної шкоди потерпілому територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради. У графі, де зазначаються відомості про особу, якій повідомлено про підозру, та у графі, де зазначаються найменування та код ЄДР юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, інформація відсутня (а.с.5).

Згідно Листа Головного управління держгеокадастру в Одеській області від 21.10.2020 року вих.№10-15-0.4-10567/2-20, станом на 31.12.2012 року не зареєстровано право власності на (користування) на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про те, що вказана земельна ділянка є власністю територіальної громади м. Одеси.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) право приватної власності на нежитлову споруду кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 456,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за ТОВ «ЕКАТ». Станом на момент розгляду листа, земельні ділянки, розташовані за вищевказаною адресою, відповідно до вимог ст.79-1 Земельного кодексу України не сформовані та не зареєстровані, що також свідчить про перебування вказаної земельної ділянки у власності територіальної громади м. Одеси (а.с.14-15).

За таких обставин, ініціювання слідчим питання про накладення арешту на нежилаве приміщення, право власності на яке належить юридичній особі та не скасоване у передбаченому законом порядку, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Так, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з п.п.1, 2 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора.

З урахуванням матеріалів кримінального провадження, долучених до клопотання слідчого, які надані в розпорядження апеляційного суду, колегія суддів вважає, що посилання в клопотанні про накладення арешту на майно на те, що на теперішній час існує реальна загроза відчуження або зміни фізичних характеристик нежитлової будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », є необґрунтованими та такими, що не мають відношення до предмету розслідування в даному кримінальному провадженні щодо обставин ймовірного незаконного заволодіння земельною ділянкою, з правовою кваліфікацією за ч.3 ст.190 КК України.
За таких обставин, апеляційний суд констатує, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, відсутні підстави для застосування щодо нежитлової будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , обмежувальних заходів, а тому оскаржена ухвала слідчого судді про накладення арешту на вказану нежитлову будівлю є необґрунтованою.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з прийняттям нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 та ТОВ «ЕКАТ» - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 22.02.2021 року, якою у кримінальному провадженні №0000055 від 20.08.2020 року накладено арешт на нежитлову будівлю-кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ відділу поліції №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000055 від 20.08.2020 року: на нежитлову будівлю кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4