ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 489/7440/18 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/291/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 cт.186 КК України
У Х В А Л А
іменем України

10 серпня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

перекладача ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0004263 за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2020 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ташкенту Республіки Узбекистан, громадянина Республіки Узбекистан, раніше судимого вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25.03.2015 року за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі;
засуджено:

за ч.2 ст.186 КК України на 5 років позбавлення волі.

Міра запобіжного заходу тримання під вартою з 06.11.2018 року.

Вирішено питання про речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 24.10.2018 року близько 02 год., знаходячись біля будинку № 21 по пр. Миру в м. Миколаєві, з метою реалізації злочинного наміру, спрямованого на відкрите викрадення чужого майна, діючи повторно, переслідуючи мету наживи та незаконного збагачення, із застосуванням фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, яке виразилося у нанесенні удару ногою в область обличчя, спричинивши тілесні ушкодження ОСОБА_10 у виді синців навколо очей, садни в праві скуловій області та в області правого колінного суглобу, забиття носу, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, відкрито заволодів майном останнього, а саме мобільним телефоном iPhone 5S вартістю 1500 грн., спричинивши потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на вказану суму. Після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

У поданих на вирок апеляційних скаргах:

- прокурор, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 , порушує питання про скасування вироку в частині призначення покарання з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. В обгрунтування доводів указує, що судом не дотримано вимоги ст.50, 65 КК України, ст.370 КПК України. При призначенні ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років суд першої інстанції недостатньо врахував суспільну небезпечність вчиненого ним злочину та його наслідки. Згідно із даними, що характеризують особу винного, він вчинив новий аналогічний злочин в період незнятої та непогашеної судимості із застосуванням насильства. Обставини вчинення ним злочину, а саме нанесення удару ногою в область обличчя потерпілого з метою утримання викраденого мобільного телефону, свідчать про його жорстокість та підвищену суспільну небезпечність. Як на досудовому розслідування, так і час судовому розгляді ОСОБА_8 не визнав себе винним. Обставини, що пом`якшують його покарання, відсутні. За місцем відбування покарання ОСОБА_8 характеризується негативно, звільнившись 14.09.2018 року з місць позбавлення волі, він через місяць скоїв новий тяжкий корисливий злочин. Вважає, що призначене судом покарання є не сприятиме його виправленню та не буде запобігати вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, тому обвинуваченому слід призначити більш суворе покарання.
Просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років;

- обвинувачений ОСОБА_8 посилається на незаконність та необґрунтованість вироку з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. В обґрунтування доводів указує, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_11 , який був попереджений про кримінальну відповідальність за неправдиві показання, та надав перевагу показанням потерпілого, який під час вчинення кримінального правопорушення втрачав свідомість. Крім того, ним неодноразово заявлялись клопотання про допит свідка ОСОБА_12 , яка була присутня під час події, яка встановлюється та може підтвердити його версію про непричетність до вчиненого злочину. Апелянт зазначає, що невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи полягає у тому, що телефон потерпілий йому віддав добровільно, на ранок він передав телефон свідку Місанчуку для того, щоб він повернув його потерпілому, оскільки він думав, що вони знайомі. Вказує про те, що висновки суду містять істотні суперечності.
Просить скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, змінити обраний щодо нього запобіжний захід на більш м`який;

- захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Свої доводи мотивує тим, що в судовому засіданні потерпілий підтвердив, що особисто передав мобільний телефон ОСОБА_8 і не бачив куди він зник. Також потерпілий стверджував, що обвинувачений наніс йому один удар. Однак відповідно до висновку судово-медичної експертизи №1204 від 15.11.2018 року потерпілий отримав численні тілесні ушкодження, але від чого судом не встановлено. Свідок ОСОБА_11 пояснив, що це він мав конфлікт з потерпілим і він завдав йому тілесні ушкодження, які суд безпідставно не прийняв до уваги. Апелянт вважає, що дії ОСОБА_8 кваліфіковано неправильно, оскільки обвинувачений вчинив шахрайство, міг після зникнення в повній мірі розпорядитись телефоном потерпілого. Також судом не було допитано свідка ОСОБА_13 за клопотанням сторони захисту, яка могла підтвердити обставини того, що обвинувачений не спричиняв тілесні ушкодження потерпілому, що свідчить про неповному судового розгляду.
Просить повторно допитати потерпілого та свідків, змінити вирок суду, перекваліфікувавши дії ОСОБА_8 з ч.2 ст.186 на ч.1 ст.190 КК України та призначити йому мінімальну міру покарання.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданої апеляційної скарги, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні вимоги, наведені в їхніх апеляційних скаргах, просили їх задовольнити, думку прокурора, який підтримав апеляційні вимоги прокурора, просив ухвалити новий вирок щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання, просив апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника залишити без задоволення, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до такого висновку.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або із порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з буквального тлумачення вказаної норми процесуального закону сам по собі факт незгоди сторони із рішенням суду першої інстанції та подачі на нього апеляційної скарги із вимогою про його скасування не зобов`язує суд апеляційної інстанції повторно здійснювати судовий розгляд у повному обсязі, оскільки це є порушенням принципу інстанційності судової системи і зумовить порушення розумних строків апеляційного розгляду.

За змістом ч.3 ст.404 КПК України повторне дослідження апеляційним судом доказів відбувається лише у разі дослідження таких доказів з порушенням вимог КПК України або не повністю.
При цьому учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й навести, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.
В апеляційній скарзі захисником заявлено клопотання про повторне дослідження доказів, зокрема, допит потерпілого та свідків.

Зі змісту апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 випливає, що його доводи фактично зводяться до незгоди з юридичною оцінкою судом вказаних доказів та встановленими обставинами кримінального провадження у судовому рішенні, що відповідно до ч.3 ст.404 КПК України не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.
Виходячи з наведеного, клопотання сторони захисту має бути залишено без задоволення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який він засуджений, за встановлених і викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.186 КК України, обґрунтовані дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів визнає безпідставними та такими, що суперечать встановленим обставинам кримінального провадження та дослідженим у справі доказам.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 не визнав себе винним у вчиненні злочину та стверджував, що 24.10.2018 року знаходився у барі на пл. Перемоги в м. Миколаєві, де зустрів потерпілого, який знаходився у стані алкогольного сп`яніння та попросив у нього телефон для того, щоб зателефонувати. Після того, як подзвонив, повернув телефон потерпілому. Через деякий час знову попросив у потерпілого телефон та спросив, чи може він вийти побалакати на вулицю, на що потерпілий дав свою згоду. Коли він повернувся, то потерпілого в барі вже не було. Телефон віддав свідку ОСОБА_11 для того, щоб він повернув його потерпілому, оскільки він був впевнений, що той знає потерпілого.

Ці заперечення ОСОБА_8 проти обвинувачення та його версія події були предметом розгляду в судовому засіданні та не знайшли свого підтвердження.

Обставини, за яких ОСОБА_8 відкрито заволодів чужим майном, підтверджуються наступними доказами.

Показаннями потерпілого ОСОБА_10 про те, що 24.10.2018 року він знаходився у барі на пл. Перемоги в м. Миколаєві. В барі він познайомився з обвинуваченимОСОБА_8 , з яким вони спілкувались, зокрема останній зазначав, що працює охоронцем. У барі обвинувачений попросив у нього телефон подзвонити та він надав йому телефон у приміщенні бару. Отримавши телефон, ОСОБА_8 вийшов з ним на вулицю і зник. Після того, як він знайшов обвинуваченого, почав вимагати повернути свій телефон, але ОСОБА_8 вдарив його та втік. Він намагався наздогнати обвинуваченого, але втратив свідомість. Свідка ОСОБА_11 побачив вперше в судовому засіданні, Коли його бив ОСОБА_8 , свідка не бачив.

Зазначені показання потерпілого були перевірені судом та правильно визнані достовірним джерелом доказів, оскільки вони є послідовними та узгоджуються з іншими доказами, тому підстав ставити під сумнів правдивість показаній потерпілого у суду не було.

Зокрема, даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 25.10.2018 року , згідно якого ОСОБА_10 повідомив про те, що 24.10.2018 о 02 год. 00 хв., невстановлена особа, знаходячись біля будинку № 21 по пр. Миру в м. Миколаєві, заволодів його мобільним телефоном iPhone 5S.
(т.1 а.п.188)
Протоколом огляду предмету від 06.11.2018 року, згідно якого було оглянуто мобільний телефон iPhone 5S, який належить ОСОБА_10 , згідно наданих документів, та який був добровільно виданий 06.11.2018 року ОСОБА_11
(т.1 а.п.189 -192)
Товарною накладною № 2750-010928 від 17.12.2015 року, згідно якої вартість мобільного телефону iPhone 5S становила 7915,83 без ПДВ.
(т.1 а.п.195)
Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.11.2018 року, згідно якого ОСОБА_10 впізнав ОСОБА_8 , який 24.10.2018 року близько 02 год. 00 хв. наніс удар ногою йому в обличчя та заволодів його мобільним телефоном. (т.1 а.п.196)

Висновком судово-медичної експертизи № 1204 від 15.11.2018 року встановлено, що у потерпілого ОСОБА_10 виявлено тілесні пошкодження у вигляді синців навколо очей, садни в праві скуловій області та в області правого колінного суглобу, забоїв носа. Дані тілесні ушкодження утворилися внаслідок не менш як від п`яти ударних дій тупими твердими предметами (можливо кулаками, ногами), не виключено в строк 24.10.2018 року. По ступеню тяжкості кожне з тілесних пошкоджень відноситься до категорії легких тілесних пошкоджень.
(т.1 а.п.202, 203)
Довідкою ФОП ОСОБА_14 , згідно якої станом на 24.10.2018 вартість мобільного телефону iPhone 5S 16Gb становить 1500-2000 грн.
(т.1 а.п. 205)
Наведені вище докази в своїй сукупності узгоджуються між собою щодо обставин, за яких ОСОБА_8 вчинив відкрите викрадення майна потерпілого ОСОБА_10 ,тому у суду не було підстав ставити під сумнів їх належність, допустимість, достовірність і достатність, які в своїй сукупності та взаємозв`язку доводять винуватість ОСОБА_8 вчиненні інкримінованого злочину, які обґрунтовано взято судом до уваги при ухваленні судового рішення.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника про недоведеність обвинувачення були предметом перевірки в суді першої інстанції і спростовані під час перевірки фактичних обставин кримінального провадження.

Так, свідок ОСОБА_11 показав, що він 24.10.2018 року знаходився у барі на площі Перемоги в м. Миколаєві разом із дівчиною. В цей час у нього виник конфлікт з потерпілим, який знаходився в стані алкогольного сп`яніння, внаслідок чого відбулася бійка, в ході якої він наніс декілька ударів потерпілому в область обличчя. Після бійки вони розійшлися. Вранці того ж дня до нього додому прийшов ОСОБА_8 та віддав телефон, який належить потерпілому. В цей же день до нього прийшли працівники поліції та побачили цей телефон, після чого у нього телефон вилучили. Чому ОСОБА_8 приніс йому телефон не знає, напевно через те, що вони товаришують.
Показанням цього свідка суд першої інстанції дав належну оцінку та обгрунтовано не прийняв їх до уваги, оскільки вони суперечать дослідженим у справі доказам та спростовуються послідовними показаннями потерпілого ОСОБА_10 , з яких випливає, що саме ОСОБА_8 наніс йому удар та відкрито заволодів його майном, а свідка ОСОБА_11 він вперше побачив у судовому засіданні.
У зв`язку з чим, посилання апелянтів на неналежну оцінку показаній цього свідка, позбавлені підстав.

Не заслуговують на увагу доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника про те, що в суді за клопотанням сторони захисту не було допитано свідка ОСОБА_13 , яка могла б спростувати причетність обвинуваченого до вчинення вказаного злочину.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що клопотання про наявність підстав для допиту вказаного свідка вирішувалось в судовому засіданні 04.12.2020 року, воно було вмотивовано тим, що вказаний свідок може повідомити обставини добровільного надання потерпілим телефону обвинуваченому.

Оскільки потерпілий ОСОБА_10 , не заперечував той факт, що він у приміщенні бару добровільно надав телефон ОСОБА_8 подзвонити, з яким той вийшов на вулицю і зник, суд обгрунтовано відмовив в задоволення цього клопотання сторони захисту.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник під час судового розгляду не вказувала на те, що свідку ОСОБА_13 відомі обставини про непричетність обвинуваченого до вчиненого злочину, також про це вони не вказували на досудовому розслідування, а посилаються на ці обставини лише в апеляційних скаргах, що суперечить їхній позиції захисту в суді першої інстанції.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що потерпілий добровільно надав йому телефон, не спростовують висновків суду про його винність, оскільки на вимогу потерпілого ОСОБА_10 повернути телефон, ОСОБА_8 застосував до потерпілого фізичне насильство, відкрито викрав телефон та втік, яким розпорядився на власний розсуд, і саме ці дії свідчать про закінчений склад злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Посилання сторони захисту на неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України та наявність в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, були предметом перевірки в суді першої інстанції та вмотивовано не прийняті до уваги.

Так, судом встановлено, що насильницькі дії, вчинені ОСОБА_8 під час відкритого викрадення чужого майна, повністю охоплюються ч.2 ст.186 КК України.

Згідно із правовим висновком ККС Верховного Суду, викладеним у постанові від 21.07.2020 року в справі №545/1937/18, якщо обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, а саме вилучення майна відбувалося таємно чи відкрито, то склад шахрайства відсутній. Такі дії слід кваліфікувати відповідно як крадіжку, грабіж або розбій.
Отже підстави вважати, що в діях ОСОБА_8 наявний склад злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, як про це вказує захисник, відсутні.
Не спростовують висновків суду посилання сторони захисту в апеляційній скарзі на те, що згідно із висновком судово-медичної експертизи №1204 від 15.11.2018 року у потерпілого ОСОБА_10 виявлено численні тілесні ушкодження на обличчі, тоді як він вказував про нанесення йому одного удару обвинуваченим, оскільки це жодним чином не спростовує встановлені судом обставини вчиненого ОСОБА_8 злочину.
Висновком цієї експертизи підтверджено наявність тілесних ушкоджень на обличчі у потерпілого ОСОБА_10 , їх локалізація та механізм утворення, від удару в обличчя, що не суперечить показанням потерпілого.
Врахувавши всі обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_8 про його непричетність до вчиненого злочину та його версії події, і обгрунтовано не прийняв їх до уваги, оскільки вони суперечать фактичним обставинам кримінального провадження та спростовуються послідовними показаннями потерпілого, з яких випливає, що саме обвинувачений ОСОБА_8 , застосувавши насильство, відкрито викрав у нього майно.
Суд правильно розцінив показання ОСОБА_8 про його непричетність до вчиненого злочину як намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, оскільки вони спростовується наведеними вище доказами.
Будь-яких даних, які б свідчили про те, що потерпілий міг обмовити ОСОБА_8 у вчиненні злочину через його зацікавленість, в матеріалах провадження немає.
Крім того, суд перевірив версію сторони захисту щодо наявності в діях обвинуваченого іншого складу злочину та вмотивував висновки про наявність в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.
Позбавлені підстав і доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам обвинувачення та захисту щодо їх належності та достатності на підтвердження чи спростування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, оскільки відповідно до ч.1 ст.89, ст.94 КПК України суд вирішує питання належності, допустимості, достовірності і достатності доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином мотивував свій висновок щодо належності, допустимості, достовірності, достатності доказів та обґрунтовано прийняв їх до уваги при ухваленні обвинувального вироку.
Отже, сукупність наведених у вироку доказів, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, свідчать про те, що ОСОБА_8 з корисливих мотивів, повторно, з метою незаконного збагачення, наніс удар ногою в область обличчя ОСОБА_10 , спричинивши йому легкі тілесні ушкодження, та відкрито викрав мобільний телефон, що належить потерпілому, після чого зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд. Його вина у вчиненні цього злочину судом доведено повністю.
Відповідно до встановлених фактичних обставин учиненого злочину та доведеності вини ОСОБА_8 , суд першої інстанції правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.186 КК України.

У зв`язку із чим, доводи обвинуваченого та його захисника про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та недоведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину є такими, що суперечать встановленим обставинам справи та наведеним доказам.

Докази винуватості ОСОБА_8 , на які посилалися органи досудового розслідування, перевірені судом першої інстанції та згідно зі ст.94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

Суд дотримався вимог ст.10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Необґрунтованими є доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про неповноту судового розгляду, оскільки перевіркою матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи упередженість дослідження судом обставин, що могли мати істотне значення для правильного вирішення справи. Як під час досудового розслідування, так і судового розгляду були встановлені і досліджені всі обстави, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, перевірялася позиція захисту обвинуваченого про його невинуватість шляхом допиту потерпілого, свідка, дослідження даних протоколів слідчих дій, висновку експертизи, які мають значення для висновків суду, та яким дано належну оцінку у вироку.
Крім того, після з`ясування обставин та перевірки їх доказами, клопотань щодо необхідності з`ясування інших невстановлених досудовим розслідуванням обставин вчинення злочину, а також про доповнення судового розгляду, сторона захисту не заявляла.
Тому доводи сторони захисту про неповноту судового розгляду, слід визнати голослівними.

Під час судового розгляду стороною обвинувачення було надано належні, допустимі та достатні докази, які свідчать про те, що ОСОБА_8 вчинив інкримінований йому злочин.
А тому доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про те, що судом не дана належна оцінка зібраним у кримінальному провадженню доказам сторін обвинувачення та захисту, не відповідають дійсності.

Порушень кримінального процесуального закону, зокрема й права обвинуваченого на захист, при збиранні, дослідженні та оцінці доказів, розгляді клопотань, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення щодо винності обвинуваченого та правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Підстав для скасування вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, як про це ставить питання обвинувачений, або зміни вироку в частині кваліфікації дій ОСОБА_8 з ч.2 ст.186 на ч.1 ст.190 КК України, як про це ставить питання захисник, колегія суддів не знаходить.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, про невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При цьому, згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Зі змісту апеляційної скарги прокурора випливає, що стороною обвинувачення фактично порушується питання про недотримання судом першої інстанції вищенаведених вимог закону, що безпосередньо пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

На думку колегії суддів, доводи прокурора про необхідність призначення обвинуваченому більш суворого покарання у виді позбавлення волі, є непереконливими.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 дотримався вимог ст.50, 65 КК України щодо його необхідності, достатності і справедливості. Підстав вважати, що призначене покарання є м`яким, як про це стверджує прокурор, немає.

Призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про його особу, що він є раніше судимою особою, характеризується посередньо, не працевлаштований, на обліку у лікаря психіатра і лікаря нарколога не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З урахуванням цих конкретних обставин, суд обґрунтовано обрав ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років у межах санкції ч.2 ст.186 КК України, яке за своїм видом та розміром, на думку колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання, оскільки воно пов`язане з ізоляцією особи від суспільства на тривалий проміжок часу, в результаті чого може бути досягнуто його виправлення.

Ті обставини, на які посилається прокурор як такі, що, на його думку, вказують на недостатність призначеного покарання ОСОБА_8 , зокрема, вчинення нового злочину в період незнятої та непогашеної судимості в незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі, наявність негативних відомостей про особу обвинуваченого, які, на його думку, свідчать про його жорстокість та підвищену суспільну небезпечність, не спростовують висновки суду про достатність застосування до обвинуваченого міри покарання в межах санкції ч.2 ст.186 КК України.

Сам факт наявності судимості у ОСОБА_8 , на що посилається прокурор, не є безумовною підставою для призначення обвинуваченому більш суворого покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років та жодним чином не свідчать про неможливість його виправлення в умовах реального відбування покарання у виді позбавлення волі протягом строку, визначеного судом першої інстанції.

Отже, переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в частині призначеного покарання, а також свідчили б про неможливість виправлення обвинуваченого умовах реального відбування покарання у виді позбавлення протягом визначеного судом строку, прокурором в апеляційній скарзі не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для зміни чи скасування вироку, під час апеляційного розгляду не встановлено.

Виходячи з наведеного, апеляційні скарги сторін обвинувачення та захисту слід залишити без задоволення, а вирок без зміни.

Керуючись ч.2 ст. 376, ст.404, 407, 419 КПК України колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2020 року щодо ОСОБА_8 - без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4