Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/923/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4

ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні № 0000157 від 19.05.2020 року по обвинуваченню ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України та угоди про визнання винуватості, укладені між прокурором та обвинуваченими,-
ВСТАНОВИВ:
У провадженні Олевського районного суду Житомирської області перебуває обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні № 0000157 від 19.05.2020 року по обвинуваченню ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України з угодами про визнання винуватості, укладеними 28.05.2020 року між прокурором Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_3 та підозрюваними ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з участю захисника ОСОБА_6 .
Ухвалою суду від 06.11.2020 року призначено підготовче судове засідання по обвинувальному акту у кримінальному провадженні № 0000157 від 19.05.2020 року по обвинуваченню ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України.
В підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 просить затвердити угоди про визнання винуватості.
Обвинувачені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх захисник ОСОБА_6 , кожен окремо, також просять затвердити угоди про визнання винуватості.
Представник потерпілого ДП «Олевське лісове господарство» в судове засідання не з`явився, до суду надав письмову заяву з проханням розглядати справу без його участі.
Суд, заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, дослідивши обвинувальний акт з додатками, а також угоди про визнання винуватості від 28.05.2020 року приходить до наступного висновку.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст.ст.468-475 цього Кодексу.
Згідно п.2 ч.1 ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Відповідно до ч.2 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.
У статті 472 КПК України передбачено вимоги до угоди про визнання винуватості, а саме: формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.
Частина 7 ст.474 КПК України передбачає, що суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону.
Вказаною частиною статті визначений вичерпний перелік підстав, за яких суд відмовляє в затвердженні угоди, в тому числі, якщо умови угоди суперечать вимогам Кримінального процесуального Кодексу України та/або закону, а також якщо умови угоди не відповідають інтересам суспільства. У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.
Зокрема, відповідно до вимог ст. 470 КПК України прокурор при вирішенні питання про укладення угоди про визнання винуватості зобов`язаний врахувати такі обставини: 1) ступінь та характер сприяння підозрюваного чи обвинуваченого у проведенні кримінального провадження щодо нього або інших осіб; 2) характер та тяжкість обвинувачення (підозри); 3) наявність суспільного інтересу в забезпечення швидкого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень; 4) наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.
При цьому, зазначені вище обставини, які прокурор зобов`язаний врахувати при вирішенні питання щодо можливості укладення угоди, якщо вони дійсно мають місце, відповідно до вимог ст.ст. 470, 472 КПК України, повинні знайти своє конкретизоване відображення безпосередньо у змісті угоди про визнання винуватості, як істотні для відповідного кримінального провадження, обставини.
Крім того відповідно до ч.6 ст.474 КПК України суд зобов`язаний переконатися у судовому засіданні, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Для з`ясування добровільності укладення угоди у разі необхідності суд має право витребовувати документи, у тому числі скарги підозрюваного чи обвинуваченого, подані ним під час кримінального провадження, та рішення за наслідками їх розгляду, а також викликати в судове засідання осіб та опитувати їх.
Відповідно до п.п.1, 2 ч.7 ст.474 КПК України, суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; умови угоди не відповідають інтересам суспільства.
Судом встановлено, що умови наданих угод про визнання винуватості суперечать вимогам Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України, а також не відповідають інтересам суспільства.
Так, згідно умов п.7 угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_5 , в присутності захисника ОСОБА_6 , сторони погодилися на призначення покарання за ч.2 ст.185 КК України, із застосуванням ст.69 КК України та перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ст.185 ч.2 КК України, та призначити основне покарання у виді штрафу в розмірі 400 (чотириста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 6800,00 грн. Дане покарання призначити враховуючи, що підозрюваний ОСОБА_5 раніше не судимий, злочин вчинив вперше, повністю визнав свою вину, за місцем проживання характеризується позитивно, на утриманні має 2-х малолітніх дітей 2012 та 2019 років народження, на диспансерних обліках у психіатричному та наркологічному кабінеті не знаходиться, з моменту вчинення даного правопорушення будь-яких інших дій, які можливо розцінювати як кримінальні або інші правопорушення не вчиняв, матеріальна шкода, завдана кримінальним правопорушенням, повністю відшкодована потерпілому, щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочину, при визначенні узгодженої міри покарання ОСОБА_5 сторони врахували вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин.
Також, згідно п.7 угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 , в присутності захисника ОСОБА_6 , сторони погодилися на призначення покарання за ч.2 ст.185 КК України, із застосуванням ст.69 КК України та перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ст.185 ч.2 КК України, та призначити основне покарання у виді штрафу в розмірі 400 (чотириста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 6800,00 грн. Дане покарання призначити враховуючи, що підозрюваний ОСОБА_4 , раніше не судимий, злочин вчинив вперше, повністю визнав свою вину, проживає разом з батьками, двома братами та 2 сестрами, утримує свого батька, який є інвалідом 3-ї групи, офіційно не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, на диспансерних обліках у психіатричному та наркологічному кабінеті не знаходиться, з моменту вчинення даного правопорушення будь-яких інших дій, які можливо розцінювати як кримінальні або інші правопорушення не вчиняв, матеріальна шкода, завдана кримінальним правопорушенням, повністю відшкодована потерпілому, щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочину, при визначенні узгодженої міри покарання ОСОБА_4 сторони врахували вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин.
Згідно ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
У відповідності до висновку Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного в постанові № 442/1887/16-к від 15.03.2018 року, при аналізі норм ст. 69 КК України можна зробити висновок, що призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
Згідно п.1, п.8 п.15, п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) ( 2341-14 ) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч.1 ст.69 КК України. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.
Так, узгоджуючи обвинуваченим вид та міру покарання із застосуванням ст. 69 КК України, перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не передбаченого в санкції ч. 2 ст. 185 КК України, у виді найлегшого виду покарання штрафу, прокурором не зазначено про наявність таких пом`якшуючих покарання обставин та відомостей про особи обвинувачених, які б настільки істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 мінімального покарання в межах санкції статті чи іншого будь-якого тяжчого покарання ніж штраф, було б явно несправедливим.
Враховуючи вищенаведене та вимоги КПК України та КК України суд вважає, що зміст угод про визнання винуватості не містить належним чином обґрунтованих підстав застосування положень ст.69 ч.1 КК України при призначенні міри основного покарання, для застосування іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ст.185 ч.2 КК України, та призначення основного покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 6800,00 грн.
Крім того, в угоді про визнання винуватості від 28.05.2020 року, укладеній між обвинуваченим ОСОБА_5 та прокурором Коростенської місцевої прокуратури Житомирської області ОСОБА_3 зазначено, що обвинувачений ОСОБА_5 офіційно не працює та має на своєму утриманні двох малолітніх дітей.
Так само, в угоді про визнання винуватості, укладеній 28.05.2020 року між обвинуваченим ОСОБА_4 та прокурором Коростенської місцевої прокуратури Житомирської області ОСОБА_3 , зазначено, що обвинувачений ОСОБА_4 офіційно не працює, проживає разом з батьками, двома братами та має на своєму утриманні батька, який є інвалідом 3-ї групи.
Суд звертає також увагу на обвинувальний акт, в якому зазначено, що обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не працюючі.
Слід зазначити, що у судовому засіданні прокурор вказав, що обвинувачені виїжджають за кордон на заробітки, проте доказів на підтвердження цього суду не надав.
Також, учасниками судового процесу не надано належних та допустимих доказів, які свідчать про можливість сплати штрафу згідно умов угод про визнання винуватості.
Однак, в обох угодах про визнання винуватості сторони погодили міру покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 6800,00 грн.
З огляду на зазначене, суд вбачає очевидну неможливість виконання обвинуваченими взятих на себе за угодою зобов`язань, що відповідно до п. 5 ч. 7 ст. 474 КПК України є підставою для відмови у затвердженні угоди.
Також, на думку суду, в угоді про визнання винуватості обов`язково має обґрунтування забезпечення співвідношення суспільного інтересу та приватного інтересу підозрюваного, обвинуваченого. У цьому випадку інтерес держави (суспільства) щодо призначення належного покарання винному може підпорядковуватися зацікавленості у підвищенні ефективності досудового розслідування. Тобто в обмін на узгоджену міру покарання підозрюваний (обвинувачений) мав би сприяти державі у викритті інших злочинів, повідомляти схему злочинної діяльності тощо.
Однак дані угоди фактично укладені лише з однією умовою, а саме: обовязок підозрюваних беззастережно визнати свою провину. При цьому жодний суспільний інтерес, який би мав бути забезпечений при цьому, умовами угоди навіть не обговорювався.
Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 від 11.12.2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», слід враховувати, що відповідно до ст. 472 КПК в угоді про визнання винуватості серед інших обставин зазначається про беззастережне визнання підозрюваним/обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення та узгоджене покарання, яке повинно відповідати вимогам чинного законодавства.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що подані до суду угоди про визнання винуватості не підлягають затвердженню, з підстав суперечності їх умов вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства, невідповідності їх умов інтересам суспільства та держави.
Відповідно до п. 18 б Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 від 11.12.2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», за наслідками розгляду угоди в судовому засіданні (під час підготовчого судового провадження або під час судового розгляду) суд, перевіривши відповідність угоди вимогам кримінального процесуального закону і закону про кримінальну відповідальність, врахувавши доводи сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження, має відмовити у затвердженні угоди в разі встановлення підстав, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК, та: повернути кримінальне провадження прокурору, якщо угоди досягнуто під час досудового розслідування, для його продовження у порядку, передбаченому розділом III КПК; або продовжити судовий розгляд у загальному порядку, якщо угоду було укладено під час його здійснення; або призначити судовий розгляд для проведення судового провадження в загальному порядку, якщо до суду надійшов обвинувальний акт, а угоду було укладено під час підготовчого провадження, а також у випадку подання прокурором відповідного клопотання, пов`язаного з відсутністю необхідності продовження досудового розслідування внаслідок його фактичного закінчення.
Оскільки угоду про визнання винуватості було укладено під час досудового розслідування, а прокурором не подано до суду клопотання, пов`язаного з відсутністю необхідності продовження досудового розслідування внаслідок його фактичного закінчення, кримінальне провадження підлягає поверненню прокурору для продовження досудового розслідування.
При цьому необхідно розяснити, що згідно з ч.8 ст.474 КПК України повторне звернення з угодою у цьому кримінальному провадженні не допускається.
Керуючись ст.ст.314, 369-372, 376, 468-474 КПК України, Суд, -
У Х В А Л И В :
У затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 28 травня 2020 року між прокурором Коростенської місцевої прокуратури Житомирської області ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_5 з участю захисника ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України - відмовити.
У затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 28 травня 2020 року між прокурором Коростенської місцевої прокуратури Житомирської області ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 з участю захисника ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України - відмовити.
Повернути прокурору кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000157 від 19.05.2020 року по обвинуваченню ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України для продовження досудового розслідування.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1