Справа № 127/942/21
Провадження №11-кп/801/472/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 березня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю учасників провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7
та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в режимі відеоконференції з ДУ "Вінницька установа виконання покарань (№1)" апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання
засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вербики Павлоградського району Дніпропетровської області, українця, громадянина України, освіта середня, до засудження проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
про заміну невідбутої частини покарання призначеного за вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12.2006 року більш м`яким,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

До Вінницького міського суду Вінницької області 15.01.2021 надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Клопотання мотивоване тим, що на думку засудженого міра покарання, яка йому призначена є занадто суворою, а тому підлягає заміні. Наразі він відбув покарання терміном п`ятнадцять років без порушень. За час відбування покарання зрозумів наслідки вчиненого та став на шлях виправлення. Згідно ст. 49 КК України передбачено строки давності притягнення до кримінальної відповідальності. Так, за особливо тяжкий злочин встановлено строк давності п`ятнадцять років. Відповідно до ст. 80 КК України питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі вирішується судом, якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі замінюється на позбавлення волі. Тому, на думку засудженого йому можливо пом`якшити міру покарання у виді позбавлення волі на строк до двадцяти п`яти років.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 своє клопотання підтримав в повному обсязі, посилаючись на доводи викладені в письмовому клопотанні.
Захисник засудженого адвокат ОСОБА_8 зазначила, що покарання призначене засудженому дійсно є занадто суворим. В національному законодавстві немає порядку заміни даного виду покарання, на що неодноразово звертав увагу Європейський суд з прав людини. Враховуючи конкретні обставини справи, особу засудженого, захисник вважала, що суд може враховуючи в першу чергу не норми національного законодавства, а «Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод» та практику Європейського суду з прав людини, яка є на сьогоднішній день, пом`якшити покарання. З огляду на те, що п`ятнадцять років уже є відбутими ОСОБА_7 і жодних порушень за весь час відбування покарання у нього не було, тому захисник вважала за можливим пом`якшити покарання, до двадцяти п`яти років позбавлення волі.
Прокурор ОСОБА_9 зазначив, що чинним законодавством передбачено лише дві підстави для звільнення особи яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, а саме: помилування та звільнення по хворобі. На даний час в суду відсутні повноваження в порядку виконання вироків здійснювати таку заміну, тому просив відмовити в задоволенні клопотання засудженого.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2021 року та постановити нову, якою задовольнити клопотання ОСОБА_7 замінивши покарання у вигляді довічного позбавлення волі на покарання у вигляді позбавлення віолі на строк 25 років.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та ст.28 Конституції України, яка має найвищу юридичну силу по відношенню до інших нормативно-правових актів України. Чинне законодавство України надає особам, засудженим до довічного позбавлення волі, можливість дострокового звільнення за певних обставин. Стаття 3 Конвенції та ст.28 Конституції України мають бути застосовані у даній справі, не дивлячись на відсутність у Кримінальному кодексі України механізму дострокового звільнення від довічного позбавлення волі чи його заміни більш м`яким, оскільки вони мають вищу юридичну силу, аніж КК України.
Зазначила, що суд першої інстанції не врахував в повній мірі обставини, які свідчать про виправлення її підзахисного, гарну поведінку за час відбування ним покарання (відсутність стягнень), негативне сприйняття ним скоєного злочину, намір створити повноцінну сім`ю.

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_8 в судовому засіданні подану нею апеляційну скаргу в інтересах засудженого ОСОБА_7 підтримала та просила її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.
Засуджений ОСОБА_7 апеляційну скаргу свого захисника підтримав повністю, також просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.
Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, посилаючись на її безпідставність, вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, засудженого та його захисника, прокурора, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Апеляційний суд у відповідності до ч.1 ст.404 КК України переглядає судове рішення в межах поданої апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як визначено ч.2 ст.370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.
Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону суддею дотримані.

Встановлено, що вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12.2006 року ОСОБА_7 засуджено за ст.115 ч.2, п.п.1, 4 КК України до довічного позбавлення волі (а.п.10).
Ухвалою Верховного Суду України від 17.04.2007 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12.2006 року щодо нього залишено без змін (а.п.110).
На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)".
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Згідно ст.152 КВК України підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.
Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.
Згідно п.п.2, 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Суд першої інстанції всебічно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого.
Можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким передбачена статтею 82 Кримінального кодексу України та може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Проте, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачена.
Так, при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де, Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.
Таке право на помилування в Україні передбачено ст.87 КК України.

У відповідності до п.27 ч.1 ст.106 Конституції України правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.
В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.
У підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.
Суду не надано право оцінювати достатність чи недостатність даних для звільнення від довічного ув`язнення.
Також апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань.
Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.
Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Враховуючи позиції Європейського Суду з прав людини, викладені у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.
За таких обставин колегія суддів вважає необґрунтованими посилання захисника у своїй апеляційній скарзі щодо неврахування судом при розгляді клопотання засудженого вимог ст.3 Конвенції з прав людини і основоположних свобод та вказаних нею рішень Європейського суду з прав людини, оскільки суд це питання належним чином проаналізував і дійшов правильних висновків про те, що чинне законодавство України щодо можливості здійснення шляхом помилування заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років відповідає вимогам вказаної Конвенції і практиці Європейського Суду з прав людини.
Доводи захисника про те, що через відсутність дійсного закону, Україна повинна користуватися Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, Резолюцією Комітету Міністрів Ради Європи щодо поводження із засудженими до тривалих строків ув`язнення та рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України №2», є особистою думкою сторони захисту, яка є помилковою, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженим до довічного позбавлення волі, як такі, що не передбачені законодавством України у сфері кримінальної юстиції.
Захисник не навела конкретних фактів порушення судом прав та законних інтересів засудженого, а обмежилася перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені не були. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки місцевого суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Доводи апелянта про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права надумані і свого підтвердження під час розгляду справи в апеляційному суді не знайшли, у зв`язку з чим, вказана апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким - залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4