ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1520/21 Справа № 178/768/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2021 року про зміну запобіжного заходу з особистого зобов`язання на тримання під вартою щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, громадянина України, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України,
В с т а н о в и л а:

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2021 року клопотання прокурора було задоволено та змінено обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід з особистого зобов`язання на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 20 червня 2021 року, із визначенням застави у розмірі 573 024 гривень, взявши його під варту у залі суду.
Рішення суду обґрунтовано тим, що ОСОБА_9 неодноразово не з`являвся в судові засідання, чим порушив процесуальну поведінку, у зв`язку з чим відносно останнього було застосовано привід до суду. ОСОБА_9 не має міцних соціальних зв`язків, обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за що у разі доведеності його вини передбачено покарання до 8 років позбавлення волі. Прокурором було доведено існування ризиків того, що ОСОБА_9 , усвідомлюючи невідворотність призначення покарання у вигляді реального позбавлення волі у разі визнання його винним, може переховуватись від суду, впливати на свідків, дані яких йому відомі, чи перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Обвинувачений ОСОБА_9 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська 22 квітня 2021 року та відмовити в задоволенні клопотання прокурора про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, оскільки прокурором не наведено жодних обґрунтувань ризиків, які є підставою для обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. На протязі всього часу, що він знаходиться на свободі під особистим зобов`язанням, не встановлено жодного факту незаконного впливу на свідків та не наведено таких обґрунтованих ризиків у клопотанні прокурора.
Також апелянт вказує на те, що суд в своїй ухвалі зазначає, що на теперішній час йому також повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.175 КК України, у іншому кримінальному провадженні, при цьому не взявши до уваги той факт, що вищевказане кримінальне провадження було відправлено судом на додаткове розслідування та йому обвинувальний акт не вручався.
Зауважує, що на момент застосування до нього приводу до суду він був госпіталізований до лікарні за станом здоров`я і не міг разом із клопотанням про перенесення надати до суду копії медичних довідок, оскільки перебував в лікарні, а ще він був присутнім на допитах в якості потерпілого у Центральному апараті Державного бюро розслідувань в м. Києві по кримінальному провадженню №0000912. Пізніше ним до суду було надано всі відповідні медичні довідки та клопотання про долучення цих документів до матеріалів справи на підтвердження поважності причин щодо його відсутності під час судових засідань.

Заслухавши доповідь головуючого судді, думку обвинуваченого та його захисників, які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.06.2019 року № 4-р/2019 визнано таким, що є неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Відповідно до абзацу 15 пункту 2.4. мотивувальної частини зазначеного рішення Конституційного суду України, надання особі права на апеляційний перегляд судового рішення про продовження строку тримання під вартою під час судового провадження є проявом гарантії виконання державою міжнародних зобов`язань зі створення умов із забезпечення кожному підозрюваному, обвинуваченому (підсудному) дієвого юридичного засобу захисту його конституційних прав і свобод відповідно до міжнародних стандартів, потрібною гарантією відновлення порушених прав, свобод і інтересів людини, додатковим механізмом усунення помилок, допущених судом першої інстанції під час розгляду кримінальних справ до ухвалення рішення по суті.
Згідно зі ст. 392 КПК України ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Як витікає з ч.5 ст. 394 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції про зміну запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання на запобіжний захід у виді тримання під вартою, постановлена на стадії судового розгляду, є предметом апеляційного перегляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого підлягає розгляду.
Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать зокрема про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого та матеріали контрольного провадження, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Як видно з наданих матеріалів, в провадження Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 00000640 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.08.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України.
В підготовчому судовому засіданні прокурор надав клопотання про застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, мотивуючи це наявністю ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, а також тим, що на теперішній час зібрані докази, які мають суттєве значення для доказування вини ОСОБА_9 у вчинені тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 8 років. Крім того, прокурором у клопотанні було наголошено на тому, щона теперішній час ОСОБА_9 також повідомлено і про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.175 КК України іншому кримінальному провадженні.
Розглядаючи вказане клопотання прокурора, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 183,194, 331 КПК України, суд повинен був з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є можливим.
У справі «Смірнови проти Росії» (п. 59) ЄСПЛ зазначив, що в досудовому звільненні особі може бути відмовлено через доведеність таких основних підстав, як: ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. у справі «Штеґмюллер проти Австрії»); ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесу здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ від 27 червня 1968 р. у справі «Вемгофф проти Німеччини»); вчинення ним подальших правопорушень (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. «Мацнеттер проти Австрії») або спричинення ним порушень громадського порядку (рішення ЄСПЛ від 26 червня 1991 р. у справі «Летельєр проти Франції»).
ЄСПЛ визнав допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою наявність із боку підозрюваного таких загроз, як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину. Проте й у цих випадках ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність відповідних ризиків, які слугують підставою тримання підозрюваного під вартою, повинна бути доведена в кожному конкретному випадку.
Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив наявність ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_9 , перебуваючи на свободі, може переховуватись від суду, впливати на свідків, дані яких йому відомі, чи перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
При цьому апеляційний суд, як і суд першої інстанції, враховує тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_9 , за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі строком до 8 років. Разом з цим, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні даних злочинів, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).
Таким чином, висновки суду, що запобіганню настанню заявлених прокурором та встановлених судом ризиків можливо виключно шляхом обрання обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, і більш м`які запобіжні заходи не будуть дієвими та достатніми, щоб запобігти визначеним ризикам, підтверджуються наданими судом першої інстанції матеріалами та зроблені з належним дотриманням вимог процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність клопотання прокурора вимогам КПК України, оскільки в ньому взагалі не обгрунтована необхідність застосування до нього саме цього запобіжного заходу, що, на думку апелянта, залишилось поза увагою суду першої інстанції, апеляційний суд вважає необґрунтованими.
Посилання ж обвинуваченого на ті обставини, що судом першої інстанції не було наведено доказів, які вказують на недоцільність обрання більш м`якого запобіжного заходу, суд апеляційної інстанції розцінює як безпідставні, оскільки вони повністю спростовуються матеріалами провадження, а тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_9 , й покарання за яке може бути призначено у виді реального позбавлення волі, дає підстави вважати, що саме запобіжний захід, пов`язаний з ізоляцією від суспільства, в цьому випадку зможе попередити встановлені судом ризики.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи рішення про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_9 з особистого зобов`язання на тримання під вартою, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 183, 194, 331, 405, 407, 419 КПК, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2021 року ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2021 року про зміну запобіжного заходу з особистого зобов`язання на тримання під вартою щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4