Київський апеляційний суд
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2021 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Мар`янівка Маловисківського району Кіровоградської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року ОСОБА_6 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправданий у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Провадження № 11-кп/824/763/2021
Єдиний унікальний № 759/17245/14-к
Категорія справи: ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_10
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Судом першої інстанції вирішено питання стосовно речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з пред`явленим ОСОБА_6 обвинуваченням, він, будучи працівником дочірнього підприємства ДП «Фірма Альфатер Київ», перебуваючи на посаді водія сміттєвоза з механізованим завантаженням, 24 вересня 2013 року приблизно о 22 годині 27 хвилин, керуючи вантажним сміттєвозом «МАН М44», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вулиці Депутатській зі сторони бульвару Академіка Вернадського в напрямку вулиці Генерала Вітрука в місті Києві, перевозячи на підніжці кабіни вантажника ОСОБА_11 .

В цей же час в попутному напрямку по вулиці Депутатській рухався автомобіль «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_12 зі швидкістю приблизно 30-35 км/год.

Під`їжджаючи до будинку № 13 по вулиці Депутатській, водій ОСОБА_6 , грубо ігноруючи правилами безпеки дорожнього руху, продовжував рух, керуючи указаним вище вантажним сміттєвозом, який являється підвищеним джерелом небезпеки, перевозячи на підніжці кабіни вантажника ОСОБА_11 всупереч вимогам правил дорожнього руху, які категорично забороняють перевезення осіб поза кабіною транспортного засобу (окрім місць, призначених для перевезення пасажирів), поруч з робочим місцем водія, не забезпечивши місцем для пасажира (особи, яка користується транспортним засобом і перебуває в ньому, але не причетна до керування ним). Керування ОСОБА_6 транспортним засобом зі стоячим на підніжці кабіни вантажником, не вжиття ОСОБА_6 заходів безпеки під час вивезення вантажника на проїзну частину вулиці Депутатської, призвело до небезпечного стрибку ОСОБА_11 з підніжки вантажного автомобіля «МАН М44» на проїзну частину, де на нього скоїв наїзд автомобіль «Daewoo Lanos» під керуванням водія ОСОБА_12 .

Таким чином ОСОБА_6 порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме не виконав пункти 1.3, 1.5, 2.3 (б), 21.1, 21.11 (а) Правил дорожнього руху України.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми забою головного мозку легкого ступеню, перелому лобної кістки справа (передньої і задньої стінок лобної пазухи), гемосинусу, субкон`юнктивального крововиливу правого ока, перелому кісток носа; саден зовнішньої поверхні лівого стегна у нижній третині і тулуба, - які в комплексі відносяться до тяжких тілесних ушкоджень (за критерієм небезпеки для життя).

Порушення водієм ОСОБА_6 правил дорожнього руху та заподіяння ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень перебувають між собою у прямому причинному зв`язку.

За наведених обставин дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Виправдовуючи ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні за недоведеністю вчинення ним даного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд у вироку вказав, що надані стороною обвинувачення докази лише підтверджують факт дорожньо-транспортної пригоди, її наслідки у вигляді отримання ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, правомірність керування обвинуваченим вантажним сміттєвозом у зв`язку з виконанням трудових відносин та проходження ним відповідних інструктажів по техніці безпеки, однак не доводять того, що під час пригоди даний транспортний засіб, за кермом якого знаходився ОСОБА_6 , рухався та не спростовують версію обвинуваченого в суді про те, що потерпілий самостійно зіскочив з підніжки автомобіля, коли той вже був зупинений і стояв на місці. У зв`язку із цим, ОСОБА_6 , хоча і допустив порушення пункту 21.11 (а) Правил дорожнього руху України, які забороняють перевозити пасажирів поза кабіною автомобіля, але таке порушення не знаходиться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_5 просить виправдувальний вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги прокурор зазначає про: недотримання судом регламентованої у п. 15 ст. 7 та у ст. 22 КПК України засади змагальності сторін, що передбачає свободу в поданні сторонами своїх доказів та доведеності їх переконливості перед судом; неповноту судового розгляду, оскільки залишилися недослідженими обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи; надання судом неправильної оцінки доказам сторони обвинувачення; істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, - що призвело до невідповідності висновків суду стосовно недоведеності обвинувачення ОСОБА_6 фактичним обставинам кримінального провадження.

При цьому, на переконання апелянта, винуватість ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України повністю підтверджується зібраними органом досудового розслідування доказами, а саме: схемою розташування дорожніх знаків по АДРЕСА_2 станом на 24 вересня 2013 року; листом Українського гідрометеорологічного центру № 01-20/2549 від 16 жовтня 2013 року про погодні умови в день події; протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 24 вересня 2013 року, схемою та ілюстративною таблицею до нього, на яких зафіксовані огляд ділянки дороги по АДРЕСА_2 , та розташування автомобілів після пригоди; висновком експерта № 2066/Е від 16 січня 2014 року про виявлені у ОСОБА_11 тілесні ушкодження; копією наказу ДП «Фірма Альтфатер Київ» № 49-К від 10 квітня 2013 року про прийняття на роботу ОСОБА_11 ; витягами з журналів реєстрації вступного інструктажу з питань охорони праці згаданого підприємства, відповідно до яких ОСОБА_11 11 вересня 2012 року, 17 квітня, 15 липня 2013 року і ОСОБА_6 18 квітня та 15 липня 2013 року було проведено інструктаж з питань охорони праці; копіями інструкцій цього ж підприємства з охорони праці № 6 для вантажників і № 9 для водія сміттєвоза з механізованим завантаженням.

З посиланням на те, що суд надав неналежну оцінку зібраним стороною обвинувачення доказам, прокурор просить під час апеляційного перегляду кримінального провадження повторно допитати обвинуваченого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_13 , дослідити письмові докази сторони обвинувачення.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , в підтримку доводів і вимог апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим, за клопотанням прокурора дослідивши наявні в справі письмові докази сторони обвинувачення, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цих Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За вимогами ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведене винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Виходячи зі змісту наведених вимог закону, обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, що існує єдина версія подій, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якої їй пред`явлено обвинувачення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, чи винна особа у вчиненні кримінального правопорушення, в якому обвинувачується, та у разі недоведеності, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим ухвалити виправдувальний вирок.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке їй пред`явлене і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 суд першої інстанції наведених вимог закону дотримався.

Як вбачаються з вироку, у ньому викладено формулювання пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, що визнане судом недоведеним, підстави виправдання та мотиви, з яких суд визнав надані стороною обвинувачення докази недостатніми для доведення винуватості обвинуваченого в суді.

Згідно з пред`явленим ОСОБА_6 обвинуваченням, він, керуючи вантажним сміттєвозом «МАН М44», допустив порушення пунктів 1.3, 1.5, 2.3 (б), 21.1, 21.11 (а) Правил дорожнього руху, яке виразилось у перевезенні вантажника ОСОБА_11 на підніжці кабіни автомобіля, незабезпечення його спеціальним місцем для пасажира, не вжиття заходів безпеки під час його вивезення на проїзну частину дороги, що призвело до небезпечного стрибку ОСОБА_11 на дорогу, де на нього скоїв наїзд «Daewoo Lanos» під керуванням ОСОБА_12 , внаслідок чого потерпілому було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.

За таких обставин, за версією органу досудового розслідування, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Диспозиція ч. 2 ст. 286 КК України є банкетною, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу цього злочину потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки дорожнього руху й експлуатації транспорту, насамперед Правила дорожнього руху, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, яка керувала транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди. При цьому, обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень Правил дорожнього руху, а лише ті з них, які утворюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, визначених в указаній частині статті (спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження чи смерті потерпілого), і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку дорожньо-транспортної пригоди, тобто перебувають з ними у причинному зв`язку.

Таким чином, об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, включає три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху); суспільно небезпечні наслідки (заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, спричинення смерті потерпілого); причинний зв`язок між цими діянням і наслідками, кожен з яких має бути доведений поза розумним сумнівом.

Дослідивши та оцінивши всі представлені сторонами докази, в тому числі й ті, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, чому у вироку наведені належні і достатні мотиви, з якими погоджується і колегія суддів.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 своєї винуватості не визнав та показав, що 24 вересня 2013 року він керував вантажним сміттєвозом «МАН», який належить ДП «Фірма Альтфатер Київ», а ОСОБА_11 та ОСОБА_13 були вантажниками. При цьому ОСОБА_13 знаходився на підніжці позаду автомобіля з лівої сторони. ОСОБА_11 , який був ведучим на їхньому маршруті, стояв на підніжці кабіни. Він говорив ОСОБА_11 , що на підніжці автомобіля ніхто не рухається, на що потерпілий сказав, що тоді не буде показувати маршрут. Коли вони під`їжджали до АДРЕСА_2 , де був односторонній рух, то він зупинився там, де сказав йому ОСОБА_11 , а саме навпроти заїзду в двір, включивши при цьому аварійний сигнал. Коли він зупинив автомобіль, потерпілий показав йому, де стоять контейнери та куди потрібно буде заїхати. З моменту зупинки автомобіля до закінчення його розмови з ОСОБА_11 минуло декілька секунд. Після цього потерпілий зістрибнув з підніжки автомобіля і його збив автомобіль «Daewoo Lanos». Даний автомобіль він, ОСОБА_6 , побачив коли ОСОБА_11 вже стрибнув. До цього моменту та під час керування сміттєвозом, він не бачив, щоб позаду нього рухались інші автомобілі. Далі вони викликали швидку медичну допомогу і поліцію. Після пригоди потерпілий перебував у свідомості та самостійно піднявся з дороги.

Також обвинувачений показав, що всі вантажники перед виходом на маршрут проінструктовані і знають, що повинні робити з кожним рухом автомобіля. В завдання вантажників входить допомагати водію заїжджати заднім ходом та за необхідності перекривати рух транспорту в попутному напрямку.

Наведені показання обвинуваченого ОСОБА_6 в суді стосовно обставин дорожньо-транспортної пригоди, в тому числі про те, що в момент здійснення потерпілим ОСОБА_11 стрибку з підніжки кабіни автомобіля «МАН» на проїзну частину дороги, даний транспортний засіб вже деякий час знаходився в нерухомому стані, повністю підтверджуються та узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_13 в судовому засіданні суду першої інстанції.

Зокрема, свідок ОСОБА_13 показав, що в день події вони з водієм вантажного сміттєвоза ОСОБА_6 та з вантажником ОСОБА_11 працювали разом. Переїжджаючи з одного місця на інше, при виїзді на головну дорогу праворуч з двору, ОСОБА_11 знаходився на підніжці кабіни зі сторони водія та показував обвинуваченому дорогу по маршруту. Проїхавши приблизно 200 метрів по головній дорозі, при повороті праворуч, ОСОБА_6 зупинив автомобіль. Після цього, приблизно через десять секунд, ОСОБА_11 стрибнув на середину дороги прямо на автомобіль, що здійснював їх обгін. До здійснення обгону указаний автомобіль рухався по їхній смузі руху. Далі вони надали допомогу потерпілому, викликали швидку. Водій автомобіля, на який стрибнув потерпілий, постійно залишався на місці пригоди (т. 1 а.п. 174)

На підтвердження обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, сторона обвинувачення надала суду першої інстанції такі письмові докази: схему розташування дорожніх знаків по АДРЕСА_2 станом на 24 вересня 2013 року (т. 1 а.п. 46); повідомлення Українського гідрометеорологічного центру про погодні умови у вечірній час дня події (т. 1 а.п. 47); протокол огляду місця дорожнього-транспортної пригоди від 24 вересня 2013 року зі схемою та ілюстративною таблицею до нього, якими зафіксовано, зокрема, огляд ділянки дороги по АДРЕСА_2 , розташування автомобілів «МАН» і «Daewoo Lanos» після пригоди, наявність пошкодження лобового скла з правої сторони автомобіля «Daewoo Lanos» (т. 1 а.п. 48-59); висновок експертів за результатами проведення судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 239/6452/15-52 від 17 квітня 2015 року, відповідно до якого на підставі проведеного аналізу, в тому числі згаданої схеми пригоди від 24 вересня 2013 року, неможливо встановити рухався чи стояв автомобіль МАН в момент дорожньо-транспортної пригоди (момент відокремлення тіла ОСОБА_11 від автомобіля МАН) (т. 1 а.п. 69-73); висновок експерта № 2066/Е від 16 січня 2014 року, згідно з яким у ОСОБА_11 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: саден зовнішньої поверхні лівого стегна і тулуба; закритої черепно-мозкової травми забою головного мозку легкого ступеню, перелому лобної кістки справа (передньої і задньої стінок лобної пазухи), гемосинусу, субкон`юнктивального крововиливу правого ока, перелому кісток носа, - що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя); виявлені у ОСОБА_11 тілесні ушкодження могли утворитись від травматичної дії тупих предметів, що могло бути при транспортній травмі при умовах, зазначених в постанові (падіння з підніжки кабіни автомобіля під керуванням ОСОБА_6 на автомобіль під керуванням ОСОБА_12 ), та за давністю можуть відповідати 24 вересня 2013 року (т. 1 а.п. 62-66); документи ДП «Фірма Альтфатер Київ», а саме копію наказу № 49-К від 10 квітня 2013 року про прийняття на роботу на посаду вантажника ОСОБА_11 (т. 1 а.п. 84), витяги з Журналів реєстрації вступного інструктажу з питань охорони праці, за даними яких 17, 18 квітня, 15 липня 2013 року вантажник ОСОБА_11 та 15 липня 2013 року водій автотранспортного засобу ОСОБА_6 пройшли відповідні інструктажі (т. 1 а.п. 85-86, 87-89, 90-92); інструкції з охорони праці № 6 для вантажників та № 9 для водія сміттєвоза з механізованим завантаженням (т. 1 а.п. 93-97, 98-106).

Проаналізувавши та оцінивши наведені письмові докази сторони обвинувачення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вони підтверджують лише правомірність керування ОСОБА_6 вантажним сміттєвозом, проходження ним і вантажником ОСОБА_11 відповідних інструктажів з охорони праці, факт дорожньо-транспортної пригоди та її наслідки у вигляді отримання ОСОБА_11 тяжкого тілесного ушкодження, однак не доводять версію сторони обвинувачення про те, що причиною настання указаних наслідків пригоди стали порушення водієм ОСОБА_6 під час керування транспортним засобом пунктів 1.3, 1.5, 2.3 (б), 21.1, 21.11 (а) Правил дорожнього руху України, як і жодним чином не спростовують показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_13 стосовно того, що потерпілий самостійно зістрибнув з підніжки кабіни вантажного автомобіля МАН на проїзну частину дороги вже після того, як ОСОБА_6 його зупинив і той знаходився в нерухомому стані.

З огляду на те, що стороною обвинувачення не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що автомобіль МАН рухався під час здійснення ОСОБА_11 стрибку з підніжки його кабіни на дорогу, суд першої інстанції правильно відхилив дані висновку експертів № 239/6452/15-52 від 17 квітня 2015 року в тій частині, яка заснована на гіпотезі, що автомобіль МАН під час дорожньо-транспортної пригоди знаходився в рухомому стані, і за такої умови водію ОСОБА_6 слід було б діяти відповідно до вимог пункту 21.11 (а) Правил дорожнього руху, оскільки такий досліджуваний експертами варіант розвитку подій ґрунтувався виключно на припущеннях (т. 1 а.п. 69-73).

Водночас, в цьому ж висновку зазначено, що за умови знаходження автомобіля МАН в нерухомому стані під час дорожньо-транспортної пригоди, тобто в момент стрибку ОСОБА_11 з підніжки його кабіни на проїзну частину, про що показали обвинувачений і свідок ОСОБА_13 в суді, то виникнення пригоди та можливість її уникнення не залежало від односторонніх дій водія ОСОБА_6 . Тому оцінювати дії ОСОБА_6 в контексті виникнення цієї дорожньо-транспортної пригоди з технічної точки зору не доцільно, оскільки чинні Правила дорожнього руху не регламентують дії водія в даній дорожній ситуації.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із тим, що представлені стороною обвинувачення докази не доводять причинного зв`язку між діяннями водія ОСОБА_6 в дорожній ситуації, що склалася, та отриманням потерпілим ОСОБА_11 тяжкого тілесного ушкодження, а відтак обов`язкової ознаки об`єктивної сторони складу інкримінованого ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. При цьому, як правильно вказав суд, та обставина, що до моменту дорожньо-транспортної пригоди та здійснення стрибка вантажника ОСОБА_11 з підніжки кабіни нерухомого автомобіля на проїзну частину, ОСОБА_6 в порушення пункту 21.11 (а) Правил дорожнього руху перевозив його по маршруту з одного місця на інше поза кабіною автомобіля, також не знаходиться в безпосередньому причинному зв`язку з наслідками пригоди.

Таким чином, колегію суддів встановлено, що висновки суду стосовно недоведеності обвинувачення ОСОБА_6 підтверджуються дослідженими під час судового розгляду доказами та відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Підстав вважати, що суд неналежно оцінив наведені вище докази і це вплинуло на правильність вирішення справи по суті обвинувачення, колегія суддів не вбачає. Фактично не наведено таких підстав і в апеляційній скарзі прокурора, яка містить лише формальне посилання на перелік доказів сторони обвинувачення.

При цьому, з огляду на те, що в суді першої інстанції свідок ОСОБА_13 , будучи приведений до присяги та попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, надав послідовні та однозначні показання з приводу обставин дорожньо-транспортної пригоди, то колегія суддів, не знайшовши підстав ставити під сумнів їх правдивість та погоджуючись із наданою їм судом оцінкою як окремо, так і в сукупності з іншими доказами справи, не вбачає необхідності здійснювати повторний допит зазначеного свідка в апеляційному суді, як про це ставить питання прокурор в апеляційній скарзі.

Не вбачає таких підстав колегія суддів і для повторного допиту в суді апеляційної інстанції обвинуваченого ОСОБА_6 .

Крім того, матеріалами кримінального провадження підтверджується, що суд першої інстанції вжив вичерпні передбачені законом заходи для здійснення виклику та допиту в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_11 .

Зокрема, згідно з наявними у справі відомостями, потерпілий ОСОБА_11 фактично проживає та зареєстрований у місті Антрацит Луганської області (т. 1 а.п. 3, 8), яке віднесено до переліку тимчасово окупованих населених пунктів, що затверджений Указом Президента України від 07 лютого 2019 року № 32/2019.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-VIII та статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII, якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням такого оголошення учасник судового процесу вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

На виконання наведених вимог закону, за відсутності в матеріалах справи електронної адреси потерпілого ОСОБА_11 , суд першої інстанції здійснював його виклик шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, зокрема в судове засідання на 03 жовтня 2019 року (т. 1 а.п. 40-41). Аналогічним чином, за клопотанням прокурора в апеляційній скарзі про допит потерпілого, колегія суддів викликала ОСОБА_11 в судові засідання на 04 березня і 15 квітня 2021 року, а також вживала заходи для повідомлення потерпілого за указаними в матеріалах номерами телефону, однак вони абонентом не обслуговуються (т. 2 а.п. 42, 44, 43).

На здійснені належним чином судові виклики потерпілий ОСОБА_11 жодного разу в судові засідання не з`явився, про причини неявки суди не повідомляв. Отже, вживши передбачені законом заходи для забезпечення явки потерпілого в судові засідання з урахуванням місця його фактичного проживання на тимчасово окупованій території Луганської області, суди першої та апеляційної інстанції з об`єктивних причин були позбавлені можливості здійснити його допит.

Також, всупереч твердженням прокурора в апеляційній скарзі про недотримання судом регламентованої ст. 22 КПК України засади змагальності сторін, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції вжив передбачені ч. ч. 1, 2 ст. 327 КПК України заходи для сприяння стороні обвинувачення у забезпеченні явки свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , зокрема шляхом здійснення їх викликів в судові засідання на 16 жовтня і 06 листопада 2019 року та винесення ухвал про застосування до них приводів в судові засідання на 21 листопада та 11 грудня 2019 року, виконання яких було доручено Святошинському УП ГУНП України в м. Києві, а контроль за їх виконанням покладений на прокурора Київської місцевої прокуратури № 8 (т. 1 а.п. 133, 135, 136, 137, 152, 153, 154, 155). Однак, ухвали про привід зазначених свідків виконані не були. Згідно з наданими суду матеріалами про причини невиконання приводів, свідок ОСОБА_12 проживає в Черкаській області, що виходить за межі територіальної юрисдикції Святошинського УП ГУНП України в м. Києві, свідок ОСОБА_15 за указаною органом досудового розслідування адресою не проживає, за результатами виїзду за місцем проживання свідка ОСОБА_14 двері квартири ніхто не відчинив (т. 1 а.п. 166, 168, 170, 171). Відомостей про причини невиконання приводів свідка ОСОБА_16 суду не надано взагалі.

Таким чином, судом першої інстанції надано прокурору достатній час для забезпечення явки свідків сторони обвинувачення в судове засідання та вжито передбачені законом заходи для сприяння йому в цьому. Проте, сторона обвинувачення не змогла виконати свій процесуальний обов`язок, регламентований ч. 3 ст. 23, ч. 2 ст. 327 КПК України, і забезпечити присутність в суді згаданих вище свідків. При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі прокурор не вважав за необхідне порушити питання про здійснення допиту зазначених свідків.

Враховуючи наведене, за результатами перевірки доводів апеляційної скарги прокурора, колегія суддів дійшла переконання про те, що суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 в межах пред`явленого йому обвинувачення, дотримуючись передбаченого ст. 22 КПК України принципу змагальності сторін, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав, в тому числі сприяв стороні обвинувачення у забезпеченні явки свідків, відповідно до вимог ст. 23 КПК України безпосередньо дослідив всі надані сторонами докази у кримінальному провадженні та оцінив їх згідно з правилами ст. 94 КПК України, на підставі чого дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані стороною обвинувачення докази не доводять винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні, чому у вироку наведені належні і правильні мотиви.

Таким чином, об`єктивно з`ясувавши обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, з урахуванням приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, суд першої інстанцій дійшов вмотивованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування виправдувального вироку суду колегією судів не встановлено.

Виходячи з наведеного, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_5 , який брав участь в суді першої інстанції, залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року стосовно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

С У Д Д І:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3