Висловлюю незгоду з прийнятою судом присяжних ухвалою від 14 квітня 2021 року про задоволення заяви потерпілого ОСОБА_5 та відвід судді ОСОБА_1 .
Вважаю, що заява потерпілого про відвід не підлягала задоволенню, адже доводи потерпілого зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями судді про зміну запобіжного заходу. Потрпілий вважає, що для такого рішення у суду не було достатніх доказів неможливості утримання обвинуваченого ОСОБА_4 в СІЗО. Однак згідно норм ст. 75, 76 КПК незгода з процесуальними рішеннями судді не може бути підставою для відводу судді. Також не може бути підставою для відводу судді подання потерпілим скарги до Вищої Ради Правосуддя.
Окрім цього, висловлюю незгоду із викладеним в ухвалі від 14 квітня 2021 року мотивуванням щодо порушення головуючим суддею норм п.20-5 Перехідних положень КПК.
Правовою підставою для розгляду головуючим суддею ОСОБА_1 питання про доцільність продовження тримання обвинувачених під вартою були норми ч.3 ст.383, ч.3 ст.331 КПК України, які, зокрема, передбачають, що під час розгляду справи судом присяжних виключно до повноважень головуючого судді віднесено розгляд питання про доцільність продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу продовженого строку, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. Це питання вирішується незалежно від наявності відповідних клопотань. За наслідками розгляду цього питання суд у складі головуючого судді уповноважений своєю вмотивованою ухвалою скасувати, змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжити його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Як вбачається з ухвали суду від 4 березня 2021 року вона постановлена саме на підставі ч.3 ст.331 КПК України, адже завершити судовий розгляд справи до завершення строку застосування запобіжного заходу, що був раніше продовжений ухвалою суду від 19 січня 2021 року, було неможливим оскільки зібрати повний склад суду присяжних 4 березня 2021 року було неможливо через неявку присяжної ОСОБА_6 , яка повідомила суд про свою зайнятість на роботі, а наступні судові засідання з урахуванням зайнятості суддів, присяжних, захисників та прокурора були визначені за межами строку застосування продовженого запобіжного заходу, а саме на 14 і 20 квітня 2021 року. Тому питання щодо доцільності продовження запобіжного заходу та його зміни розглядалися у судовому засіданні 4 березня 2021 року головуючим суддею ОСОБА_1 , що відповідає зазначеним вище нормам закону. Норми п.20-5 Перехідних положень КПК у цьому випадку застосуванню не підлягали, розгляд зазначеного питання під час розгляду справи судом присяжних нормами ч.3 ст.383, ч.3 ст.331 КПК України віднесено виключно до повноважень головуючого. При цьому суддя ОСОБА_1 перебував на робочому місці, тому підстав для застосування норм п.20-5 Перехідних положень не було.
Окрім цього, в ухвалі від 14 квітня 2021 року суд вийшов за межі доводів заяви потерпілого, що суперечить принципу диспозитивності та змагальності. Відповідно до ч.3 ст.26 КПК суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень нормами КПК. Потерпілий у своїй заяві про відвід судді ОСОБА_1 не посилався та не ставив під сумнів наявність у судді ОСОБА_1 повноважень для розгляду питання про продовження або зміну запобіжного заходу. Натомість суд в ухвалі від 14 квітня 2021 року з власної ініціативи вирішив питання про наявність або відсутність зазначених повноважень, яке не було предметом судового розгляду у судовому засідання та з якого сторони своєї думки не висловлювали.
Суддя ОСОБА_1