Провадження № 1-кс/761/6620/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2021 року місто Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1

за участю представника володільця арештованого майна адвоката ОСОБА_2

секретаря ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Шевченківського районного суду м.Києва клопотання адвоката ОСОБА_2 , який діє в інтересах релігійної організації «Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа» про скасування арешту на майно накладеного постановою Генеральної прокуратури України від 26.02.2009 року №49-2550 ( нежилі приміщення) у рамках кримінального провадження № 0000190,
В С Т А Н О В И В:
У провадження слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_2 , який діє в інтересах релігійної організації «Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа» про скасування арешту на майно накладеного постановою Генеральної прокуратури України від 26.02.2009 року №49-2550 ( нежилі приміщення) у рамках кримінального провадження № 0000190.
Клопотання мотивовано тим, що постановою Генеральної прокуратури України від 26.02.2009 року №49-2550 у рамках кримінального провадження №0000190 було накладено арешт на нежитлові приміщення, а саме на нежилі приміщення 3-го поверху (№1, №2, №3, №№6-23, 1V, V) загальною площею 706, 0 кв.м., ( літ А) в будинку №16 по вул. Шота Руставелі у м. Києві власником яких являється «Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа» та нежиле приміщення №2, загальною площею 366,7 кв.м., ( Літ А) в будинку №16 по вул. Шота Руставелі у м. Києві власником яких являється «Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа».

Релігійна організація «Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа Святих Останніх Днів в Україні» є власником нежилих приміщень 3-го поверху (№ 1, № 2, № 3, №№ 6 23, 1V, V), загальною площею 706,0 кв.м. (літ. А) та № 2, загальною площею 366,7 кв.м. (літ. А) в будинку № 16 по вул. Шота Руставелі у м. Києві (нежилі приміщення) на підставі Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладеного 03.04.2003 р. з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансово-консультативний центр сприяння розвитку підприємництва», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 04.04.2003 р. за реєстраційним № 5448 та Договору міни, укладеному 20.07.2004 р. із громадянином ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 20.07.2004 р. за реєстраційним № 6280 (копії договорів додаються). Крім цього, право власності Релігійної організації на вищевказані приміщення також підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.11.2019 р. № 716.

Генеральною прокуратурою України проводилося розслідування в кримінальній справі № 49-2550 щодо ОСОБА_6 та інших про вчинення бандитизму, вимагання, погроз вбивством, тощо.

В ході досудового слідства встановлено, що ОСОБА_6 та його оточення займалось захопленням приміщень, в тому числі у буд. АДРЕСА_1 , а саме: нежилого приміщення 3-го поверху (Літ. А) загальною площею 706,0 кв.м та нежилого приміщення № 2 (Літ. А) загальною площею 366,7 кв.м, що зареєстроване за Релігійною організацією.

У подальшому, до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000190 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255 КК України на підставі матеріалів кримінальної справи № 49-2550, досудове розслідування в якій наразі здійснюється слідчим управлінням ГУ НП в Київській області.

Таким чином, арешт на нежилі приміщення застосовано в рамках кримінального провадження № 0000190, досудове розслідування в якому на сьогоднішній день здійснюється СВ ГУНП в Київській області.

В клопотанні заявник вказує, що арешт накладено необґрунтовано та безпідставно, оскільки ТОВ релігійна організація «Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа».

Крім того, нежилі приміщення були придбані Релігійною організацією 03.04.2003 р. відповідно до Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та 20.07.2004 р. відповідно до Договору міни, укладених між ТОВ «Фінансово-консультативний центр сприяння розвитку підприємництва» та ОСОБА_5 з одного боку та Релігійною організацією з іншого. Тобто Релігійна організація законним шляхом набула право власності на вказані нежилі приміщення.

Разом з тим, ні ТОВ «Фінансово-консультативний центр сприяння розвитку підприємництва», ані ОСОБА_5 , ані Релігійна організація не згадуються в процесуальних документах кримінального провадження № 0000190 (кримінальної справи № 49-2550), як особи на яких безпідставно оформлено право власності на нежилі приміщення, або як особи, причетні до будь-якого кримінального правопорушення.

Представник власника арештованого майна адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав клопотання з підстав наведених у ньому, просив задовольнити клопотання в повному обсязі. Крім того, представник зазначив, щодо будь-яких заяв про вчинення кримінального правопорушення відносно майна, а саме нежилого приміщення 3-го поверху (Літ. А) загальною площею 706,0 кв.м та нежилого приміщення № 2 (Літ. А) загальною площею 366,7 кв.м, що зареєстроване за Релігійною організацією, не подавалось.

Прокурор, у судове засідання не з`явився про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Заслухавши представника власника арештованого майна, вивчивши клопотання про скасування арешту майна та долучені до нього матеріали слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.
У відповідності до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Так , у судовому засіданні встановлено, що СУ ГУ НП в Київській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000190.
В ході досудового слідства встановлено, що ОСОБА_6 та його оточення займалось захопленням приміщень, в тому числі у буд. АДРЕСА_1 , а саме: нежилого приміщення 3-го поверху (Літ. А) загальною площею 706,0 кв.м та нежилого приміщення № 2 (Літ. А) загальною площею 366,7 кв.м, що зареєстроване за Релігійною організацією.

26.02.2009 року постановою слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 було визнано речовими доказами, нерухоме майно, а саме нежилі приміщення 3-го поверху (№1,2,3, №№6-23, 1V, V)загальною площею 706, 0 кв.м., ( літ А) та №2,загальною площею 366,7 кв.м., ( літА) в будинку АДРЕСА_1 власником яких являється «Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа», внесено обтяження до Єдиного реєстру заборони з забороною відчуження.

У подальшому, до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000190 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255 КК України на підставі матеріалів кримінальної справи № 49-2550.

Так, вище вказані нежилі приміщення були придбані Релігійною організацією 03.04.2003 р. відповідно до Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та 20.07.2004 р. відповідно до Договору міни, укладених між ТОВ «Фінансово-консультативний центр сприяння розвитку підприємництва» та ОСОБА_5 з одного боку та Релігійною організацією з іншого, що підтверджується матеріалами справи.

При цьому, обтяження у вигляді арешту майна, яке було накладено постановою прокурора ОСОБА_7 від 26.02.2009 року, не скасовано та продовжує діяти, що перешкоджає в реалізації законних прав Релігійною організацією на власність.

Так, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не булла піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов протии Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов протии Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

В судовому засіданні встановлено, що в 2009 році арешт було накладено на вказані нежилі приміщення з метою недопущення подальших незаконних дій з ними, оскільки вони були предметом злочину, передбаченого ч.1 ст.255 КК України, при цьому сам власник будь-яких заяв про вчинення кримінального порушення відносно його майна не подавав.

Згідно частини першої статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною другою статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Статтею 3 зазначеної статті визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Інші випадки арешту майно законодавством віднесено лише до майна підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним ("Іатрідіс проти Греції", заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот протии Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші протии Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Таким чином, аналіз наявних в розпорядженні слідчого судді матеріалів, свідчить про відсутність підстав для продовження такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна на нежилі приміщення 3-го поверху (№1, №2, №3, №№6-23, 1V, V) загальною площею 706, 0 кв.м., ( літ А) в будинку №16 по вул. Шота Руставелі у м. Києві власником яких являється «Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа» та нежиле приміщення №2, загальною площею 366,7 кв.м., ( Літ А) в будинку №16 по вул. Шота Руставелі у м. Києві власником яких являється «Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа», враховуючи тривалість арешту з 2009 року, тобто майже 12 років, що свідчить про відсутність підстав для продовження такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

З огляду на зазначене, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність у кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання у правомірне володіння релігійної організації «Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа» належним їй майном на підставі зазначених обставин, а тому подане клопотання представника власника майна адвоката ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 98, 170, 173, 174, 309, 376, 532 КПК України, слідчий суддя
УХВАЛИВ:
Клопотання адвоката ОСОБА_2 , який діє в інтересах релігійної організації «Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа» задовольнити.

Скасувати арешт, накладений постановою радника юстиції Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 від 26.02.2009 року № К/С 49-2550, на нежилі приміщення 3-го поверху (№1, №2, №3, №№6-23, 1V, V) загальною площею 706, 0 кв.м., ( літ А) в будинку №16 по вул. Шота Руставелі у м. Києві власником яких являється «Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа» та нежиле приміщення №2, загальною площею 366,7 кв.м., ( Літ А) в будинку №16 по вул. Шота Руставелі у м. Києві власником яких являється «Релігійне Управління Церкви Ісуса Христа».
Ухвала окремому оскарженню не підлягає, разом з тим проти неї можуть бути подані заперечення під час підготовчого провадження у суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1