Дата документу 23.02.2021
Справа № 334/468/16-к
Провадження № 1-в/334/45/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні подання про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку суду відносно: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має середньо- спеціальну освіту, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, -

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2021 року начальник Дніпровського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області підполковник внутрішньої служби ОСОБА_4 , на підставі ч.1 ст.80 КК України, звернулась до суду з поданням про звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строку давності виконання вироку суду.

Подання обґрунтовано тим, що вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2016 року ОСОБА_3 за ч.1 ст.185 КК України засуджено до покарання у вигляді штрафу у розмірі 850 грн., судове рішення набрало чинності 10 червня 2016 року. Ухвалою Ленінського районного суду від 02 грудня 2016 року замінено несплачену суму штрафу, призначену вироком Ленінського районного суду від 10 травня 2016 року покаранням у вигляді громадських робіт строком на 50 годин, яка набрала законної сили 10 грудня 2016 року.

Ухвала Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2016 року надійшла на виконання до Дніпровського РВ філії ДУ «Центр пробації» в Запорізькій області 28 грудня 2016 року, заведено особову справу №01/2017.

Для ознайомлення з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт ОСОБА_3 з`явився своєчасно за викликом 03 січня 2019 року, за результатом проведеної бесіди засудженим заповнено підписку про ознайомлення з призначеним судом видом покарання, порядком та умовами його відбування, засудженого попереджено про наслідки ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт.

Цього ж дня ОСОБА_3 видане направлення до КП «Титан», згідно якого він повинен був приступити до відбування покарання з 05 січня 2017 року.

Згідно наказу КП «Титан» від 10 січня 2017 року №6-гр після проходження інструктажу з техніки безпеки для відбування громадських робіт повинен був приступити з 10 січня 2017 року. Проте, до відбування покарання не приступив, протягом січня 2017 року, згідно складеного графіку, громадські роботи не відпрацьовував. В подальшому ОСОБА_3 надав пояснення, що не має наміру відбувати покарання. За даними фактами засудженому винесені письмові попередження та 26 січня 2017 року до Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області направлено подання про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.389 КК України.

30 січня 2017 року відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР під №0000461 за ч.2 ст.389 КК України, обвинувальний акт направлено до Ленінського районного суду. 13 жовтня 2017 року вироком Ленінського районного суду ОСОБА_3 засуджено за ч.2 ст.389 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі, звільнено від відбування покарання з випробування, на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком 1 рік.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 24 грудня 2020 року вирок Ленінського районного суду від 13 жовтня 2017 року скасовано, кримінальне провадження №0000461 внесене до ЄРДР 30 січня 2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.2 ст.389 КК України, закрито на підставі ст.49 КК України та ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2016 року відносно ОСОБА_3 виконувати самостійно.

03 лютого 2021 року ухвала Запорізького апеляційного суду від 24 грудня 2020 року надійшла на виконання до Дніпровського районного відділу пробації.

Проте, вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2016 року виконувати недоцільно, оскільки відповідно до пункту 1 частини 1 статті 80 Кримінального кодексу України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строк два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2015 року справа №5-324кс15 стаття 80 КК передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе - це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.

Окрім того, частиною третьою статті 80 КК передбачено положення щодо зупинення перебігу строку давності у разі, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання, а строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

У частині четвертій статті 80 КК також передбачено положення про те, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення строку давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину.

Вказані положення свідчать, що держава втрачає право на виконання призначеного

Ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом, питання вирішення якого належить до компетенції суду, а отже, цей факт слід встановлювати з дотриманням вимог процесуальної форми.

Зокрема, редакція частини третьої статті 80 КК певним чином співвідноситься зі статтями 389 та 390 цього Кодексу, оскільки ухилення від відбування покарання, про яке йдеться у частині третій статті 80 Загальної частини КК, у своєму конкретному прояві відповідає складу одного із злочинів, передбачених зазначеними статтями Особливої частини КК. Отже, роблячи висновок про ухилення особи від відбування покарання при застосуванні частини третьої статті 80 КК, суд тим самим фактично визнає її винною у вчиненні нового злочину. Таке правозастосування суперечить частині першій статті 62 Конституції України, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Таким чином, вирішувати питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду можливо лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання.

Так, вироком Ленінського районного суду від 13 жовтня 2017 року ОСОБА_3 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, проте вирок законної сили не набрав, оскільки ухвалою Запорізького апеляційного суду вирок від 13 жовтня 2017 року скасовано.

Тобто строк давності виконання вироку відносно засудженого ОСОБА_3 не зупинявся та не переривався, а формально минув.

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2016 року ОСОБА_3 за ч.1 ст.185 КК України засуджено до покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн., судове рішення набрало чинності 10 червня 2016 року, строк давності виконання обвинувального вироку закінчився 10 червня 2018 року, що свідчить про недоцільність виконання даного обвинувального вироку, у зв`язку із спливом строків його виконання через втрату карального і превентивного впливу.

Відповідно інформації управління інформаційної підтримки та координації поліції «102» Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 03 грудня 2020 року ОСОБА_3 нового злочину не вчинив.

З урахуванням викладеного просить ОСОБА_3 , звільнити від подальшого відбування призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

В судове засіданні начальник Дніпровського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області підполковник внутрішньої служби ОСОБА_4 не з`явилась подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності подання підтримує та просить його задовольнити.

В судове засіданні прокурор Запорізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_5 не з`явилась подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності просила подання органу пробації задовольнити.

Дослідивши матеріали подання, суд вважає, що подання підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2016 року ОСОБА_3 засуджено за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн. Ухвалою Ленінського районного суду від 02 грудня 2016 року замінено несплачену суму штрафу, призначену вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2016 року за ч.1 ст.185 КК України у розмірі 850 гривень в дохід держави покаранням у виді 50 годин громадських робіт.

Згідно ч.2 ст.534 КПК України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.537, ч.1 ст.539 КПК України, питання, які виникають під час виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом, в порядку, передбаченим ч.2 ст.539 КПК України.

Згідно п.1 ч.1 ст.80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом 2 (двох) років у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

Суд при цьому враховує, що статтею 80 КК України передбачено нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлюються імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.

Окрім того, частиною третьою статті 80 КК передбачено положення щодо зупинення перебігу строку давності у разі, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання, а строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

У частині четвертій статті 80 КК також передбачено положення про те, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення строку давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину.

Вказані положення свідчать, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання.

За таких обставин застосування статті 80 КК передбачає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та факту ухилення засудженим від його відбування, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності.

Однак, ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом. Особливість цього факту полягає у тому, що питання про його встановлення може бути вирішено лише судом, відповідно до ст.389 КК України. Такі юридичні факти встановлюються виключно за чіткою регламентованою законодавством процедурою. Зокрема за ч.1 ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Тому до набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання, питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду вирішувати неправомірно.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 грудня 2015 року по справі № 5-324кс15.

Таким чином, з огляду на вищезазначене, відомості про невиконання засудженим ОСОБА_3 покарання у виді громадських робіт свідчать лише про те, що він з часу набрання постановою законної сили до відбування покарання у вигляді громадських робіт не приступив, натомість, до кримінальної відповідальності за ст.389 КК України не притягувався, а отже підстав зупинення або переривання перебігу строку давності виконання ухвали відносно ОСОБА_3 , що передбачені ч.ч. 3, 4 ст.80 КК, судом не встановлено. Строк давності виконання ухвали сплив 10 червня 2018 року, та протягом цього строку засуджений ОСОБА_3 нового злочину не вчинив.

Зазначене свідчить про наявність законних підстав для задоволення подання органу пробації, у зв`язку з чим ОСОБА_3 підлягає звільненню від відбування покарання у виді громадських робіт, у зв`язку із закінченням строків давності виконання постанови суду.

Керуючись ст.ст. 537, 539 КПК, -

УХВАЛИВ:

Подання начальника Дніпровського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області підполковника внутрішньої служби ОСОБА_4 - задовольнити.

ОСОБА_3 , від відбування покарання у вигляді громадських робіт, яке було замінено за ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2016 року звільнити у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку суду.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи діб з дня її оголошення до Запорізького апеляційного суду.

Суддя ОСОБА_1