Справа № 308/5777/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27.07.2021 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретарки судових засідань ОСОБА_4 , прокурорки ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні 11-кп/4806/300/21, за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23. 06. 2021.
Цією ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 та задоволено клопотання прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури про продовження строків тримання під вартою, щодо:
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця с. Абрикосівка, Херсонської області, мешканця АДРЕСА_1 , тимчасово непрацюючого, учасника бойових дій (антитерористична операція на Сході країни), що має на утриманні двох неповнолітніх дітей, не судимого, обвинуваченого у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 14, ст. 113, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК України;
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, українця, уродженця м. Кіровоград, мешканця АДРЕСА_2 , учасника бойових дій (антитерористична операція на Сході країни), військового пенсіонера, інваліда 3 групи, не судимого, обвинуваченого у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 14, ст. 113, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК України;
ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Донецьк, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_3 (з його слів), громадянина України, українця, одруженого, не працюючого, що має на утриманні одну неповнолітню дитину, в порядку ст. 89 КК України не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 14, ст. 113, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України.
Строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою встановлено до 20. 08. 2021 включно.
В ухвалі суду вказується на те, що з об`єднаного кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі зібраних
доказів обгрунтовано обвинувачуються органом досудового розслідування у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1, ст. 14, ст. 113, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194, крім того ОСОБА_8 також обгрунтовано обвинувачується органом досудового розслідування у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, а саме в організації та вчиненні готування до диверсії, тобто вчинення з метою ослаблення держави вибухів, підпалів або інших дій, спрямованих на зруйнування або пошкодження об`єктів, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, за попередньою змовою групою осіб, носіння, зберігання, придбання, вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу, за попередньою змовою групою осіб, організації та вчиненні терористичного акту, тобто вибуху, що заподіяв значної майнової шкоди, з метою провокації міжнародного ускладнення, за попередньою змовою групою осіб, умисному знищенні та пошкодженні чужого майна, вчинених шляхом вибуху, за попередньою змовою групою осіб, у пособництві в підробленні офіційного документа, який видається та посвідчується установою і який надає права. При цьому, в ухвалі зазначається, що стороною обвинувачення доведено наявність передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків, зокрема можливості переховування обвинувачених від суду, незаконного впливу на потерпілу сторону, свідків, експертів у кримінальному провадженні, а також іншого підозрюваного, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, вчинення інших кримінальних правопорушень. При цьому, суд взяв до уваги те, що ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, які у відповідності до ст. 12 КК України відносяться до особливо тяжких злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої, яке має значний ступінь суспільної небезпеки та значний резонанс у суспільстві, відомості про особу обвинувачених: ОСОБА_7 є учасником бойових дій (антитерористична операція на Сході країни), військовий пенсіонер, інвалід 3 групи, раніше не судимий; ОСОБА_6 є учасником бойових дій (антитерористична операція на Сході країни), має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимий; ОСОБА_8 у порядку ст. 89 КК України не судимий, має постійне місце проживання, офіційно не працевлаштований, позитивно характеризується, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину та матір інваліда 3 групи постраждалої від Чорнобильської АЕС. Разом з тим, суд врахував те, що стан здоров`я обвинувачених не перешкоджає утриманню їх під вартою. Також суд дійшов висновку про те, що обставини, зазначені при обранні запобіжного заходу продовжують існувати і на даний час, судове провадження не закінчено, а тому застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, буде недостатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки та запобіганню вищевказаним ризикам. Також на переконання суду, навіть якщо обвинувачені й не мають на меті ухилятися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином чи вчинити будь-які інші злочини, однак, обставини, за яких вчинені кримінальні правопорушення, їх тяжкість та інші наведені вище обставини, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, та у контексті даного кримінального провадження є ймовірність того, що обвинувачені можуть вдатися до дій, які будуть перешкоджати судовому розгляду і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Крім того, в ухвалі вказується на те, що обраний ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення на даний час не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, а тому суд клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на домашній арешт та особисте зобов`язання вважає необґрунтованими, і з урахуванням сукупності викладених обставин щодо
тривалості перебування обвинувачених під вартою, даних про особу обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , в силу характеру інкримінованих їм діянь та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, - дійшов висновку про доцільність продовження строку тримання обвинувачених під вартою. Разом з тим, врахувавши, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень насильницького характеру, внаслідок яких могла бути спричинена загибель осіб, суд також дійшов висновку про відсутність підстав для визначення розміру застави. Тому, в задоволенні клопотань сторони захисту відмовлено, а клопотання сторони обвинувачення задоволено та продовжено обвинуваченим строк тримання під вартою.
В апеляційних скаргах:
- захисник адвокат ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , вказує на те, що ухвала суду є незаконною. Зазначає, що утримання ОСОБА_6 під вартою понад 40 місяців та подальше його тримання під вартою не виправдовується ні завданнями кримінального судочинства, ні цілями кримінального провадження. Таке тривале утримання особи під вартою на його думку, суперечить як ряду рішень Європейського суду з прав людини, так і нормам кримінального процесуального законодавства України та без рішення суду про його винуватість має ознаки свавільного позбавлення волі. Більш того, рішенням Європейського суду з прав людини від 20. 05. 2021 у справі «Кондратенко проти України», визнано надмірним тривалість запобіжного заходу при розгляді справи за обвинуваченням ОСОБА_7 , а з огляду на те, що затримані вони були одним днем, утримання ОСОБА_6 під вартою також суперечить даному рішенню Європейського суду з прав людини та переходить всі розумні строки. Вважає, що судом першої інстанції, якому було відомо про наявність вказаного рішення, яке до того ж є обов`язковим для врахування та виконання судами України, в черговий раз необґрунтовано продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_6 . Вказує на те, що утримання ОСОБА_6 під вартою майже сорок місяців без рішення суду про його винуватість, має ознаки свавільного позбавлення волі, наразі виникла ситуація, що після проведення численних судових засідань у справі, допиту свідків, дослідження матеріалів справи, 12. 04. 2021 колегія суддів постановила ухвалу про об`єднання провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з провадженням по обвинуваченню ОСОБА_8 , що призвело до розгляду справи спочатку. Разом з тим, суд першої інстанції під час розгляду клопотання прокурора про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, не врахував і окрему думку судді апеляційного суду з приводу того, що обвинувачені стали заручниками ситуації та вимушені знаходитись в неволі через непрофесіоналізм суддів, прокурорів та слідчих. Зазначає, що в матеріалах кримінального провадження є достатньо доказів та підстав, які свідчать про те, що запобіжний захід обвинуваченим може бути змінений на більш м`який без шкоди для реалізації завдань кримінального провадження. Разом з тим, посилається на те, що прокурором не доведено існування будь-яких ризиків і того, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, будуть недостатніми для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених. Просить ухвалу скасувати, постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та змінити ОСОБА_6 запобіжний захід із тримання під вартою на більш м`який, звільнивши останнього з-під варти негайно в залі суду;
- захисник - адвокат ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 вказує на те, що ухвала суду є незаконною. Зазначає, що ОСОБА_7 більше трьох років утримується під вартою, що є занадто тривалим проміжком часту та має місце невиправдано довге тримання під вартою, про що констатовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 20. 05. 2021 у справі «Кондратенко проти України», яким
визнано надмірним тривалість запобіжного заходу при розгляді справи за обвинуваченням ОСОБА_7 та інших. Посилається на те, що обвинувачений має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, раніше не судимий, у нього відсутній закордонний паспорт, є учасником АТО, має інвалідність та значні проблеми зі здоров`ям, тому потребує кваліфікованого медичного лікування, яке не може йому бути надано в умовах перебування в ізоляції від суспільства. Також стверджує, що передбачені ст. 177 КПК України ризики відсутні й стороною обвинувачення не наведено будь-яких обставин і не надано доказів у підтвердження таких ризиків. Просить ухвалу скасувати та звільнити ОСОБА_7 з-під варти в залі суду;
- захисник - адвокат ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 вказує на те, що ухвала суду є незаконною. Посилається на те, що ОСОБА_8 вже тривалий час перебуває під вартою з 08. 08. 2018, має постійне місце проживання та сім`ю, родину, до затримання був депутатом Жашківської міської ради сьомого скликання Черкаської області, вів активну громадську діяльність, перебував у зоні бойових дій під час проведення АТО, раніше не судимий. Також зазначає про те, що стороною обвинувачення не доведено неможливості застосування щодо ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів для забезпечення його належної процесуальної поведінки в кримінальному провадженні. Стверджує, що ОСОБА_8 не переховувався від органу досудового розслідування та суду, на свідків чи інших учасників кримінального провадження не впливав і будь-яких дій щодо знищення, приховування або спотворення будь-яких із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, не вчиняв. Також в черговий раз наголошує на надмірному триманні ОСОБА_8 під вартою і як наслідок недотримання судом положень Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також статті 55 Конституції України, про що обґрунтовано зазначено у рішення Європейського суду з прав людини від 20. 05. 2021 у справі Кондратенко проти України. Просить ухвалу скасувати, постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід із тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
Заслухавши доповідь судді про суть ухвали, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, пояснення захисників адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , які підтримали апеляційні скарги, просили їх задовольнити, думку прокурори ОСОБА_5 , яка заперечили проти задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали контрольного провадження, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційних скарг не має з таких підстав.
Відповідно до ст. 177 КПК України запобіжні заходи застосовуються з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганню спробам: переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста в цьому ж кримінальному провадженні: перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України для цього підстав.
У відповідності до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти передбаченим статтею 177 цього Кодексу ризикам, крім випадків, передбачених частиною п`ятою ст. 176 цього Кодексу.
Згідно ч. 4 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статі 184 цього Кодексу повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Висновок суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , колегія суддів вважає належним чином вмотивованим, викладені в судовому рішенні висновки такими, що ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з матеріалами та обставинами кримінального провадження.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, які, відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких та особливо тяжких злочинів, за вчинення яких може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої, і які мають значний ступінь суспільної небезпеки та значний резонанс у суспільстві.
Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , тяжкість кримінальних правопорушень, а також те, що судове провадження не закінчено, дають достатні підстави вважати, що обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 ,
перебуваючи на волі, можуть ухилятися від явки до суду та не будуть виконувати процесуальні рішення, а також перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.
Під час перевірки наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, у кримінальному провадженні щодо обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про те, що ризик переховування від суду обумовлюється серед іншого можливістю притягнення особи до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування обвинувачених від суду.
У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06. 04. 2000 зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачені з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих їм злочинів можуть вдатися до відповідних дій.
На користь реального існування вказаного ризику обґрунтовано віднесено ту обставини, що ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення яких законом передбачено покарання у виді позбавлення волі, в тому числі, до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої.
Суд вважає, що небезпека переховування обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 є переконливою. Судом першої інстанції також обґрунтовано враховано і ту обставину, що ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень на території Закарпатської області, хоча мають зареєстроване місце проживання у Кіровоградській та Черкаських областях, що додатково свідчить про можливість перешкоджанню встановлені істини у даному кримінальному провадженні та ризику переховування їх від суду.
Крім того, судом, при оцінці вказаного ризику враховано і те, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є військовими пенсіонерами, які проходили відповідне навчання та служили у збройних силах, приймали участь у бойових діях, обвинувачений ОСОБА_8 , теж приймав участь у бойових діях, а відтак, проходив відповідну військову підготовку, що свідчить про наявність у них певних знань, навиків та можливостей, для переховування з метою ухилення від кримінальної відповідальності.
Таким чином, колегія суддів констатує, що продовжує залишатися реальним ризик того, що кожний з обвинувачених, перебуваючи на волі, зможе ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування).
Щодо наявності ризику впливу на свідків, потерпілих у кримінальному провадженні, то чинний КПК України встановлює процедуру отримання показань
від осіб, які є свідками, після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду отримуються усно шляхом допиту особи в судовому засіданні. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). Вплив на вказаних осіб може бути здійснений шляхом застосування певного психологічного тиску і спонукання осіб до надання неправдивих свідчень, введення в оману суду та замовчування відомостей, які мають значення для даного кримінального провадження.
Ризик незаконного впливу на свідків, інших учасників у кримінальному провадженні підтверджується тим, що на даний час після об`єднання двох кримінальних проваджень в одне, та визначення нового складу колегії суддів для розгляду вказаного кримінального провадження, суд знаходиться майже на початковій стадії судового розгляду та тільки встановив порядок дослідження доказів, допитав представника потерпілого, та існує реальна необхідність допиту великого кола свідків, відтак, на переконання колегії суддів, існує об`єктивна реальність ризику можливого тиску обвинувачених на свідків, інших учасників кримінального провадження, які судом ще не допитані.
Також судом першої інстанції обґрунтовано констатовано і про наявність ризику вчинення обвинуваченими іншого кримінальне правопорушення, що підтверджується вчиненням інкримінованих обвинуваченим злочинів у співучасті з іншими особами, з залученням транспортних засобів, з використанням масок для обличчя, що свідчить про підготовку до вчинення злочину, вжиття заходів до невикриття та уникнення покарання, а також, можливість планування особами вчинення інших кримінальних правопорушень з використанням вказаних речей.
Крім того колегія суддів враховує, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, незважаючи на те, що судимість погашена у встановленому законом порядку.
Вищенаведене, на думку колегії суддів, свідчить і про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що встановлені при застосуванні запобіжних заходів щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 ризики переховування їх від органу досудового розслідування та суду, а також незаконного впливу на потерпілу сторону, свідків, експертів, іншого підозрюваного, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, вчинення інших кримінальних правопорушень, - на даний час не зменшилися й не відпали.
Оцінивши всі обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного кримінального провадження необхідно продовжити строк тримання обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24. 07. 2003; «Вемгофф проти Німеччини» від 27. 06. 1968; «Штегмюллер проти Австрії» від 10. 11. 1969; «Мацнеттер проти Австрії» від 10. 11. 1969; «Летельєр проти Франції» від 26. 06. 1991.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Таким чином, колегія суддів, вважає, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
З матеріалів контрольного провадження також вбачається, що сторона захисту під час розгляду клопотання не посилалась на наявність даних, які б підтверджували, що передбачені ст. 177 КПК України ризики, встановлені при обранні та неодноразовому продовженні обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зменшилися або відпали.
На наявність таких даних сторона захисту не посилається і в апеляційних скаргах.
Колегія суддів вважає, що продовження обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є необхідним з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та належної процесуальної поведінки обвинувачених.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції правильно враховано те, що застосований щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 запобіжний захід із урахуванням його тривалості та у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення на даний час не виходить за межі розумного строку й кореспондується з характером суспільного інтересу, в зв`язку з чим, із огляду на сукупність викладених обставин щодо тривалості перебування обвинувачених під вартою, даних про особу обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , у силу характеру інкримінованих їм діянь та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального провадження (допит свідків, дослідження письмових та речових доказів), суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинувачених під вартою, із чим погоджується й колегія суддів, вважаючи, що інші, більш м`які, запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не будуть достатніми для запобігання встановленим у кримінальному провадженні ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених та дієвості кримінального провадження.
Разом із тим, колегія суддів вважає, що, дійшовши висновку про необхідність продовження обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 строку тримання під вартою, суд першої інстанції належним чином врахував і те, що останні обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, які проявлялися у готуванні до вчинення з метою ослаблення держави вибухів, підпалів та інших дій, спрямованих на зруйнування, пошкодження об`єктів, які мають важливе народногосподарське та оборонне значення, за попередньою змовою групою осіб, носінні, зберіганні, придбанні вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу, вчиненні терористичного акту, тобто вибуху, що заподіяв значної майнової шкоди, з метою провокації міжнародного ускладнення, за попередньою змовою групою осіб, умисному знищенні та пошкодженні чужого майна, вчиненого шляхом вибуху, за попередньою змовою групою осіб, у тому числі й те, що вибух відбувся в населеному місті з великою кількості людей, що створювало небезпеку життю та здоров`ю невизначеного кола осіб, що свідчить про наявність загрози застосування насильства та підвищеної суспільної небезпечності інкримінованих обвинуваченим злочинів, і дійшов до обґрунтованого висновку про неможливість визначення обвинуваченим розміру застави, із чим погоджується і колегія суддів, вважаючи, що факт неможливості
визначення обвинуваченим розміру застави підтверджується вищенаведеними обставинами та ґрунтується на вимогах КПК України, зокрема, положеннях ст. ст. 177, 178 та ч. 4 ст. 183 цього Кодексу.
Доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_11 про те, що утримання ОСОБА_6 під вартою понад три роки без рішення суду про його винуватість має ознаки свавільного позбавлення волі, - апеляційний суд з урахуванням наведеного вище відхиляє як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою.
Як такі, що не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеним вище, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_11 про те, що в матеріалах кримінального провадження є достатньо доказів та підстав, які свідчать про те, що запобіжний захід обвинуваченому може бути змінений на більш м`який без шкоди для реалізації завдань кримінального провадження, а також про те, що прокурором не доведено існування будь-яких ризиків того, що більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 .
Також як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою відхиляє апеляційний суд і доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_7 більше трьох років утримується під вартою, що є занадто тривалим проміжком часту та має місце невиправдано довге тримання його під вартою та наявність з цього приводу рішення Європейського суду з прав людини «Кондратенко проти України» від 20. 05. 2021.
Так, 20. 05. 2021 ЄСПЛ було ухвалено остаточне рішення у справі «Кондратенко проти України» (заява № 9333/20), в якому констатовано порушення Україною міжнародних зобов`язань щодо ОСОБА_7 , а саме, порушення п. 3 ст. 5 Конвенції щодо надмірної тривалості тримання заявника під вартою під час досудового розслідування.
Загальні принципи, яких дотримувався ЄСПЛ при розгляді заяви ОСОБА_7 , а саме оцінка та аналіз наведених ним фактів, констатований характер (зміст) порушень Конвенції, присуджена ОСОБА_7 у зв`язку із цим грошова компенсація, дають підстави вважати, що стосовно заявника були допущені такі порушення Конвенції, які за цих обставин неможливо відновити у вигляді того стану чи становища, що існували до вчинення порушень. У таких випадках засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування моральної шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру.
Таким чином, за наслідками розгляду заяви ОСОБА_7 ЄСПЛ вирішив надати йому справедливу сатисфакцію у вигляді присудження 1900 євро компенсації моральної шкоди.
Водночас, Європейський Суд з прав людини не зробив висновку про загальну несправедливість судового розгляду щодо заявника та не встановив жодного порушення Конвенції, яке було б пов`язане з надмірною загальною тривалістю розгляду кримінального провадження та не пов`язується із судовим розглядом та вирішенням справи по суті, оскільки остаточного судового рішення у кримінальному провадженні ще не ухвалено.
Посилання адвоката ОСОБА_9 на дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема те, що останній має постійне місце проживання, сім`ю, раніше не судимий, у нього відсутній закордонний паспорт є учасником АТО, має інвалідність та значні проблеми зі здоров`ям, - апеляційний суд вважає такими, що також не впливають на висновок суду про необхідність продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою і не дають підстав для зміни йому запобіжного заходу на більш м`який.
Як такі, що не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеним вище, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_9 про те, що передбачені ст. 177 КПК України ризики відсутні й стороною обвинувачення не наведено будь-яких обставин і не надано доказів у підтвердження таких ризиків.
З огляду на зазначене, як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою, апеляційний суд відхиляє також і доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_8 вже тривалий час перебуває під вартою з 08. 08. 2018.
Окрім того, посилання захисника ОСОБА_10 на те, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання та сім`ю, родину, до затримання був депутатом Жашківської міської ради 7 скликання Черкаської області, вів активну громадську діяльність, перебував у зоні бойових дій під час проведення АТО, раніше не судимий, а також про те, що ОСОБА_8 не переховувався від органу досудового розслідування та суду, на свідків чи інших учасників кримінального провадження не впливав і будь-яких дій щодо знищення, приховування або спотворення будь-яких із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, не вчиняв, - апеляційний суд відхиляє як такі, що також не впливають на висновок суду про необхідність продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою і не дають підстав для зміни йому запобіжного заходу на більш м`який.
Як такі, що не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеним вище, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги про те, стороною обвинувачення не доведено неможливості застосування щодо ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів для забезпечення його належної процесуальної поведінки в кримінальному провадженні.
Доводи сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_8 не переховувався від органів досудового розслідування колегія суддів відхиляє, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 під час досудового розслідування даного кримінального провадження був оголошений в розшук та 08. 08. 2018 та був затриманий в порядку ст. 191 КПК України на підставі ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду, що додатково свідчить про існування ризику того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, повторно може вчинити дії, пов`язані із спробою переховування від органів досудового розслідування та суду.
Відхиляючи доводи апеляційних скарг у цій частині, колегія суддів бере до уваги і те, що навіть якщо обвинувачені й не мають на меті ухилятися від суду, а також незаконно впливати на потерпілу сторону, свідків, експертів, іншого підозрюваного, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, вчиняти інші кримінальні правопорушення, однак, обставини, за яких вчинені кримінальні правопорушення, їх тяжкість та інші наведені вище обставини, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Із вищенаведених підстав, як такі, що не впливають на висновки суду першої інстанції, колегія суддів відхиляє й апеляційні скарги в частині доводів про особи обвинувачених.
процесуальних документів, які б свідчили про неможливість участі судді ОСОБА_15 у розгляді даного кримінального провадження, з огляду на положення ст. ст. 75, 76 КПК України, матеріали контрольного провадження не містять.
Ухвалою колегії суддів Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (головуючий суддя ОСОБА_17 , судді ОСОБА_18 та ОСОБА_19 ) від 12. 04. 2021 заявлений самовідвід судді ОСОБА_17 та судді ОСОБА_18 при розгляді об`єднаного кримінального провадження задоволено, а матеріали справи №308/5777/18 передано до канцелярії суду відповідно до положень ст. 35 КПК України.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16. 04. 2021 об`єднане кримінальне провадження було розподілене колегії суддів у складі головуючого судді (суддя-доповідач) ОСОБА_20 , суддів ОСОБА_19 та ОСОБА_21 .
Ухвалою колегії суддів Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (головуючий) суддя ОСОБА_20 , судді ОСОБА_19 , ОСОБА_21 від 20. 04. 2021 заявлений самовідвід головуючого судді ОСОБА_20 при розгляді об`єднаного кримінального провадження задоволено, а матеріали справи №308/5777/18 передано до канцелярії суду відповідно до положень ст. 35 КПК України.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21. 04. 2021 об`єднане кримінальне провадження було розподілене колегії суддів у складі головуючого судді ОСОБА_15 , суддів ОСОБА_19 та ОСОБА_21 .
Таким чином, внаслідок задоволеного самовідводу судді ОСОБА_20 , у встановленому законом порядку було проведено об`єктивний та неупереджений розподіл матеріалів об`єднаного кримінального провадження, який був здійснений уповноваженими особами канцелярії суду.
При цьому, питання щодо неможливості участі судді ОСОБА_15 у розгляді кримінального провадження з підстав, що викликають сумнів в її об`єктивності та неупередженості, вирішувалося 26. 04. 2021 в судовому засіданні колегією суддів під час розгляду заяви обвинуваченого ОСОБА_8 , за результатом розгляду якої обставин, що могли б стати підставою для відводу вказаної судді виявлено не було.
Також колегія суддів бере до уваги і те, що доказів, які б підтверджували факт наявності в обвинувачених таких захворювань, що виключають тримання їх під вартою, в ході апеляційного розгляду не встановлено й таких стороною захисту не надано, у зв`язку з чим, апеляційний суд погоджується і з висновками суду першої інстанції про те, що стан здоров`я обвинувачених не перешкоджає утриманню їх під вартою.
Таким чином, зважаючи на встановлені судом першої інстанції та апеляційним судом обставини, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують наявність ступеня ймовірності того, що обвинувачені можуть вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду та створять загрозу суспільству та, як наслідок,
не спростовують висновки місцевого суду про неможливість запобігти ризикам, передбаченому ч. 1 ст. 177 КПК України, у разі незастосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Перевіривши наведені у апеляційних скаргах сторони захисту доводи на предмет наявності рішення ЄСПЛ у справі «Кондратенко проти України» від 20. 05. 2021 та безпідставності його неврахування судом першої інстанції при прийнятті рішення щодо продовження строку тримання обвинувачених під вартою, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про наступне.
Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кондратенко проти України» (заява №9333/20) від 20. 05. 2021 констатовано порушення щодо ОСОБА_7 п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) у зв`язку з надмірною тривалістю тримання заявника під вартою під час досудового розслідування. ЄСПЛ постановив, що держава-відповідач повинна сплатити ОСОБА_7 1900 євро відшкодування моральної та матеріальної шкоди.
Держава Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (ст. 1 Конвенції).
Це відбувається шляхом урахування норм Конвенції та практики ЄСПЛ в національному праві з огляду на ст. 17 Закону України від 23. 02. 2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), згідно з якою суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Порядок виконання рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом, іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з абз. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 3477-IV виконання рішення суду передбачає: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.
Відповідно до ст. 41 Конвенції, якщо Європейський Суд з прав людини визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право держави, яка була стороною у справі, передбачає лише часткову компенсацію, ЄСПЛ, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.
Положення глави 3 Закону № 3477-IV передбачають, що констатоване ЄСПЛ порушення Конвенції може бути виконано шляхом виплати грошової компенсації, вжиття індивідуальних та/або загальних заходів.
Відповідно до ст. 10 цього Закону з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції та протоколів до неї; б) інші заходи, передбачені у рішенні ЄСПЛ. Відновлення попереднього юридичного стану заявника здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
Разом з тим, рішення ЄСПЛ не містить висновку про те, що встановлені стосовно ОСОБА_7 порушення Конвенції були спричинені такими рішеннями судів, існування яких й надалі зумовлює шкідливі наслідки, яких не можна усунути (виправити) іншим способом, аніж їх скасуванням (ухвал апеляційного та місцевого судів).
При цьому ЄСПЛ визнав обґрунтованою скаргу щодо надмірної тривалості тримання під вартою під час досудового розслідування.
За наслідками розгляду заяви ОСОБА_7 ЄСПЛ вирішив надати йому справедливу сатисфакцію у вигляді присудження 1900 євро компенсації у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

-13-

Загальні принципи, яких дотримувався ЄСПЛ при розгляді заяви ОСОБА_7 , а саме оцінка та аналіз наведених ним фактів, констатований характер (зміст) порушень Конвенції, присуджена у зв`язку із цим грошова компенсація, дають підстави вважати, що стосовно заявника були допущені такі порушення Конвенції, які за цих обставин неможливо відновити у вигляді того стану чи становища, що існували до вчинення порушень. У таких випадках засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування моральної шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру. Виконання цих заходів покладається на компетентні органи державної влади.
Щодо ОСОБА_7 таке повне відновлення попереднього юридичного стану, зокрема шляхом скасування ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23. 06. 2021 не є можливим, оскільки ЄСПЛ вказаним рішенням встановив факт порушення Конвенції щодо надмірної тривалості тримання під вартою ОСОБА_7 лише під час досудового розслідування, а зазначена ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення та не була предметом розгляду Європейським Судом з прав людини.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів контрольного провадження, дана справа перебуває на початковій стадії судового розгляду, після об`єднання матеріалів кримінальних проваджень, зокрема, встановлений порядок дослідження доказів, та допитаний представник потерпілого, тобто допити свідків та дослідження доказів ще не відбулись, крім того колегією задоволенні клопотання про ознайомлення обвинувачених з матеріалами кримінального провадження, з якими вони не мали змоги ознайомитись через об`єднання справ. Тобто ризики, які існували на момент прийняття справи до провадження вказаною колегією суддів продовжують існувати та не зменшились.
Окрім того, враховуючи, що на даний час судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення й судовий розгляд триває, а також з огляду на положення ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК України й ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжиття термінових заходів щодо дотримання наведених вище вимог кримінального процесуального закону.
Тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заявленого адвокатом ОСОБА_9 клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , задовольнивши клопотання прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури та продовжив обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на період судового розгляду справи, але не більше ніж 60 днів.
Процесуальних порушень, які б могли слугувати підставами для зміни чи скасування ухвали суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги, доводи яких не впливають на висновки суду першої інстанції, задоволенню не підлягають, а ухвала суду першої інстанції, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без зміни.
Приймаючи рішення колегія суддів також бере до уваги положення ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що під час апеляційного розгляду не встановлено фактів, які б могли істотно вплинути на висновки суду першої інстанції чи спростувати їх, і на такі стороною захисту не вказується в апеляційних скаргах.

-14-

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги: адвоката ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23. 06. 2021, якою відмовлено в задоволенні клопотання захисника - адвоката ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 та продовжено обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на період судового розгляду справи, до 20. 08. 2021 включно, - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді :