Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/252/21 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 121 (101) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2021 року м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційну скаргу захисника обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 січня 2021 року в кримінальному провадженні № 0000226 від 17 липня 2020 року за ч.2 ст.121 КК України про обрання обвинуваченим:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Петрокорбівка Новгородківського району Кіровоградської області, громадянину України, працюючого різноробочим ПСП «Зарічне» одруженого, на утриманні має неповнолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , такий, що не має судимостей,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю с. Петрокорбівка Новгородківського району Кіровоградської області, громадянину України, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

запобіжного заходу у виді тримання під вартою, -

ВСТАНОВИЛА:

У Олександрійському міськрайонному суді Кіровоградської області на розгляді перебуває кримінальне провадження № 0000226 від 17 липня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст.121 КК України.

У підготовчому судовому засіданні, процесуальний прокурор ОСОБА_10 звернувся до суду з клопотанням про обрання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вказуючи на обґрунтованість підозри останніх у вчиненні умисного тяжкого кримінального правопорушення та ризиків, передбачених п.п. 1,3,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а також неможливістю застосування інших менш суворих запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 січня 2021 року у задоволенні клопотання адвокату ОСОБА_11 про обрання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту - відмовлено, а клопотання прокурора задоволено, обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 засновано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 27 березня 2021 року.

Рішення суду мотивовано тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у разі доведеності їх винуватості у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, а також неможливістю застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вказаних у клопотанні прокурора ризиків, оскільки обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за висновком суду, перебуваючи на свободі, можуть переховуватися від суду, продовжити злочинну діяльність, впливати на свідків і потерпілих, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

В апеляційній скарзі захисник обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 просить поновити пропущений з поважних причин строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу районного суду та постановити нову про часткове задоволення клопотання прокурора, обрання його підзахисним запобіжний заходу у виді цілодобового домашнього арешту, з покладенням на обвинувачених обов`язків, передбачених ч.5 ст..194 КПК України.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає про відсутність законних підстав та об`єктивних даних, які б з достовірністю свідчили про те, що перебуваючи на волі його підзахисні будуть переховуватись від слідства та суду, продовжувати злочинну діяльність, а також недоведеність прокурором ризиків, передбачених положеннями ст. 177 КПК України.

З посиланням на практику Європейського суду з прав людини, захисник стверджує про відсутність законних підстав для подальшого тримання його підзахисних під вартою, оскільки хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, однак потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Крім того, захисник вказує, що суд при вирішенні питання про необхідність та доцільність подальшого тримання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 під вартою не врахував, що обвинувачені раніше не судимі, від слідства та суду не переховувались, не намагались якимось чином вплинути на свідків та потерпілих, дають показання, мають сталі соціальні зв`язки, а саме офіційну роботу, постійне місце проживання на утриманні малолітніх дітей.

Також адвокат зазначає, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 утримуються під вартою вже понад шість місяців, тобто поза межами розумних строків, стверджує, що оскільки прокурором в судовому засіданні не доведено наявність ризиків, передбачених положеннями ст. 177 КПК України, то висновки суду про неможливість застосування альтернативних триманню під вартою, більш м`яких запобіжних заходів є передчасними та необґрунтованими.

Заслухавши доповідача, пояснення адвоката ОСОБА_9 , обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 підлягає задоволенню, за таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, що свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.
На думку сторони обвинувачення, на даний час не зменшилися та продовжують існувати ризики того, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, будуть переховуватись від кримінального переслідування, знищити або сховати речові докази, незаконно впливати на свідків та потерпілу, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинити нові кримінальні правопорушення, оскільки ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий.

Разом із цим, колегія суддів апеляційного суду щодо можливості обвинувачених переховуватися від суду, не може не врахувати позицію Європейського Суду з прав людини у справі «В. проти Швейцарії», зокрема те, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.
25 червня 2019 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини п`ятої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, яким констатував, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Конституційний Суд України у даному Рішенні зокрема вважає, що обґрунтування необхідності тримання під вартою особи самою лише кваліфікацією злочину, не забезпечує і не може забезпечити балансу між метою застосування такого виняткового запобіжного заходу у кримінальному провадженні та конституційним правом особи на свободу та особисту недоторканність. При цьому обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, а також бути пропорційними та обґрунтованими.
Водночас, відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.
Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод.
Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.
Відповідно Суд стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).
З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.
Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.
ЄСПЛ під час вирішення справи «Медведев та інші проти Франції» зауважив, що право на свободу і особисту недоторканість має першочергове значення у «демократичному суспільстві» у значенні, передбаченому Конвенцією.
Відповідно до п. «с» ст. 5 Конвенції законними є арешт або затримання, здійснені з метою допровадження особи до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.
У той же час, Європейський суд зазначає, що національний суд, який вирішує питання про взяття особи під варту, повинен визначити, чи виправдовують інші підстави, наведені органом досудового розслідування, позбавлення особи свободи.
Суд у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.
Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Так, відповідно до п. 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зенцов і інші проти Російської Федерації» до визнання винним обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета даного положення, по суті, вимагає попереднього звільнення, якщо тривале утримання під вартою більш не являється обґрунтованим.
Особа, обвинувачувана у вчиненні злочину, має бути завжди звільнена до суду, за винятком випадків, коли Держава може довести, що існують «істотні і достатні» причини для обґрунтування безперервного утримання під вартою».
Згідно з п. 88 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2013 року у справі «Мхітарян проти Російської Федерації» на національній владі лежить обов`язок встановити існування конкретних фактів, які можуть стати підставою для продовження строку тримання під вартою. Перекладання на затриману особу тягаря доведення цих аргументів рівносильно скасуванню правила статті 5 Конвенції, яка оголошує взяття під варту винятком з права на свободу, яке допустимо тільки в суворо визначених обставинах.
Національні судові органи повинні розглядати всі факти, які свідчать за і проти наявності суспільного інтересу, що виправдовує, з належним урахуванням принципу презумпції невинуватості, відступ від принципу поваги свободи особистості, і викладати їх в своїх рішеннях про відмову в задоволенні клопотань про звільнення осіб з під варти.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Не може продовження терміну утримання обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , під вартою бути застосовано і з тієї причини, що у справі, на думку обвинувачення, очікується призначення покарання у вигляді позбавлення свободи - рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії», «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Худойоров проти Росії», «Рохліна проти Росії».
Відповідно до п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ викладена у п. 60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).
Підвищені вимоги до судового розгляду кримінальних справ у порядку КПК України ґрунтуються на існуючій практиці ЄСПЛ та мають враховуватися судами з огляду на положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. оскільки одним із найбільш частих порушень прав людини, визнаних ЄСПЛ у справах проти України, є необґрунтоване ухвалення судами рішень про продовження строку тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (справи: «Смирнова проти Росії» «Пірузян проти Вірменії». «Тирон проти Румунії»).
Ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку.
Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що такий ризик маловірогідний і необхідність в утриманні особи під вартою відсутня (рішення «Панченко проти Росії»).
Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення «Бекчиєв проти Молдови»). Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (рішення ЄСПЛ «Сулаоя проти Естонії»). При цьому, ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного особою під вартою (п. 64 рішення ЄСПЛ «Ноймайстер проти Австрії»).
У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ «Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з частиною 1 та 2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
При вирішенні клопотання прокурора про обрання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжного заходу для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд згідно змісту вимог ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, повинен врахувати тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких вони обвинувачується та особисті обставини їх життя, які можуть свідчити на користь збільшення або зменшення ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно обвинувального акту, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , обвинувачуються в умисному, разом з іншими двома, невстановленими слідством особами, заподіянні потерпілому ОСОБА_12 легких та тяжких тілесних ушкоджень, в результаті яких останній помер у лікарні внаслідок черепно - мозкової травми, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Матеріалами справи підтверджується, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 утримуються під вартою з 29.07.2020 року, ОСОБА_8 , судимості не має, працює різноробочим ПСП «Зарічне» постійно проживає разом з дружиною, неповнолітньою дитиною та іншим трьома повнолітніми дітьми за адресою: АДРЕСА_1 , має стабільний дохід.

Його син ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності притягується вперше, працює по найму, постійно проживає разом з дружиною та малолітніми дітьми по АДРЕСА_3 , також має стабільний заробіток.

При таких обставинах, апеляційний суд звертає увагу на рішенні у справі «Єлоєв проти України» від 06 листопада 2008 року, відповідно до якого зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою.
До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами.
Зазначена правова позиція також викладена в рішеннях Європейського суду з прав людини по справах «Яблонський проти Польщі», «Іловецький проти Польщі».
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування.
З урахуванням судимостей ОСОБА_8 , колегія суддів апеляційного суду все ще схиляється до переконання про існування достатньої ймовірності ризику намагань з його боку ухилитися від суду.
Проте не зважаючи на такий ризик, з урахуванням кількість суддів в Олександрійському міськрайонному суді, які мають можливість відправляти судочинство, велику кількість та складність судових справ, що одночасно перебувають в провадженні останніх, апеляційний суд враховує практику ЄСПЛ, а саме рішення по справах «Кудла проти Польщі», «Ухань проти України», «Хумматов проти Азербайджану», «Петухов проти України», у яких Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що держава повинна забезпечити тримання ув`язненої особи в умовах, які відповідають принципу поваги до її людської гідності, а також належним чином забезпечити її здоров`я та добробут з огляду на практичні потреби ув`язнення.
Перспектива завершення судового розгляду цієї справи у найближчий час відсутня, а подальше перебування обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_7 під вартою фактично створюватиме умови для відбування ними покарання за відсутністю обвинувального вироку щодо нього, що призведе в свою чергу до порушення принципу верховенства права, передбаченого ст. 8 Конституції України, порушення конституційного права ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на свободу та особисту недоторканість, передбаченого ст. 29 Конституції України, не відповідатиме принципу презумпції невинуватості, визначеному ст. 62 Конституції України, а також буде суперечити принципам, визначеним ст.ст. 3, 5-6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема й принципу поваги до його людської гідності.
Керуючись наведеним, колегія суддів апеляційного суду, з урахуванням даних про особу обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , їх соціальний статус, наявність у них міцних соціальних та сімейних зв`язків, а також їх репутацію та майновий стан, а також з урахуванням лише часткового доведення прокурором ОСОБА_6 в судовому засіданні обставин, які вказують на наявність реальних або можливих намірів ухилення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від суду або реальних намірів вдатися до таких дій, дійшла висновку про зменшення вірогідності існування такого ризику.
Отже, зважаючи на правову позицію, викладену в рішенні Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», відповідно до якої судом обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, та головним чином враховуючи, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 більше півроку перебувають під вартою, їх подальше тримання під вартою свідчить про недотримання конституційних гарантій захисту їх прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності).
Відтак, з метою забезпечення справедливого балансу інтересів обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які самі заінтересовані в об`єктивності суду при з`ясуванні обставин цієї справи та суспільства, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги сторони захисту та обрання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України, які на переконання суду у повному обсязі забезпечить дотримання обвинуваченими належної процесуальної поведінки та цілком нівелює можливість реалізації останніх спроб ухилитися від суду.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 409, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_14 - задовольнити.

Ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 січня 2021 року в кримінальному проваджені № 0000226 від 17 липня 2020 року про обрання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою - скасувати.
Клопотання прокурора відділу Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_10 від 27 січня 2021 року про обрання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжного заходу в виді тримання під вартою - задовольнити частково.

Застосувати обвинуваченому в кримінальному проваджені № 0000226 від 17 липня 2020 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - запобіжний захід у виді домашнього арешту строком на 1 місяць, а саме до 23 березня 2021 року, заборонивши йому цілодобово залишати постійне місце проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - без дозволу суду.

Строк дії ухвали закінчується 23 березня 2021 року.

На підставі ст. 194 ч.5 КПК України зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_8 : не залишати цілодобово постійне місце проживання, а саме:

АДРЕСА_1 - прибувати до суду за першою вимогою; здати на зберігання паспорт громадянина України; утримуватися від спілкування зі свідками, потерпілим та іншими підозрюваними (обвинуваченими) по даному кримінальному провадженню.

Надати можливість працівникам Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області та прокуратури, з метою контролю за поведінкою підозрюваного ОСОБА_8 безперешкодно перевіряти його за місцем проживання, вимагати усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.

Звільнити ОСОБА_8 негайно з-під варти в залі суду.

Обвинуваченому в кримінальному проваджені № 0000226 від 17 липня 2020 року ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 - запобіжний захід у виді домашнього арешту строком на 1 місяць, а саме до 23 березня 2021 року, заборонивши йому цілодобово залишати постійне місце проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ез дозволу суду.

Строк дії ухвали закінчується 23 березня 2021 року.

На підставі ст. 194 ч.5 КПК України зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_7 не залишати цілодобово постійне місце проживання, а саме: АДРЕСА_3 - прибувати до суду за першою вимогою; здати на зберігання паспорт громадянина України; утримуватися від спілкування зі свідками, потерпілим та іншими підозрюваними (обвинуваченими) по даному кримінальному провадженню.

Надати можливість працівникам Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області та прокуратури, з метою контролю за поведінкою підозрюваного ОСОБА_7 безперешкодно перевіряти його за місцем проживання, вимагати усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.

Звільнити ОСОБА_7 негайно з-під варти в залі суду.

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на процесуального прокурора по даному кримінальному провадженню.
Ухвала Кропивницького апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4