Номер провадження: 11-кп/813/1229/21
Номер справи місцевого суду: 501/1605/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 16.02.2021 у кримінальному провадженні №0000161 від 04.03.2020 року, відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Біляївки Одеської області, громадянки України, яка має середню спеціальну освіту, не працює, не заміжня, має на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

-обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Чорноморськ (Іллічівськ) Одеської області, громадянки України, яка має повну середню освіту, не працює, не заміжня, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимої,

-обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 та ОСОБА_7 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, і призначено їм покарання у вигляді одного року позбавлення волі відповідно.

На підставі ч.ч. 1, 3, 4 ст. 75, п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України звільнено обвинувачених від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням з покладенням обов`язків.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на його користь у солідарному порядку 7740,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 2000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 визнані винуватими у тому, що 26 лютого 2020 року, приблизно о 05.34 год. вони перебували за місцем проживання потерпілого ОСОБА_10 у квартирі АДРЕСА_5 , де у обвинувачених виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення коштів потерпілого.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 26 лютого 2020 року, приблизно о 05.34 год., ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, розуміючи, що їх дії будуть не помічені, перебуваючи у кімнаті квартири АДРЕСА_5 , таємно викрали кошти потерпілого ОСОБА_10 , шляхом переказу через мобільний додаток «CH Payment UKR KYIV MONODirect 649192 MONO011» у мобільному телефоні потерпілого «Samsung J 730», з його банківської картки «Monobank» на банківську картку ОСОБА_7 «Ощадбанк» № НОМЕР_1 19760,00 грн, однак того ж дня, у не встановлений час, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 повернули на банківську картку потерпілого «Monobank» кошти у розмірі 8400,00 грн. шляхом поповнення через платіжний термінал у м. Чорноморську Одеської області, чим остаточно спричинили матеріальну шкоду потерпілому на загальну суму 11360,00 грн, після чого обвинувачені залишали місця вчинення злочину, отримавши можливість розпоряджатися викраденим майном на власний розсуд.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 зазначив, що вважає вирок суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню в частині вирішення цивільного позову, виходячи з наступного: цивільний позов потерпілого не відповідає вимогам ст. 128 КПК України; суд першої інстанції не врахував, що позовна заява була подана потерпілим з порушенням вимог ст. 175 ЦПК України, тому суд повинен був керуватись ст. 257 ЦПК України та постановити ухвалу про залишення позову без розгляду.

Посилаючись на такі доводи, захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову потерпілого, ухвалити в цій частині новий вирок, яким цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 залишити без розгляду. В іншій частині вирок суду апелянтом не оскаржується.

Під час апеляційного розгляду зазначеної скарги захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Натомість прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Потерпілий ОСОБА_10 та його представник повідомлялись належним чином про дату, час та місце слухання справи, проте в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, жодної заяви про відкладення розгляду справи не подали.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження в контексті доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Оскільки, захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 не оспорює фактичні обставини справи у кримінальному провадженні, тому суд апеляційної інстанції вважає, що дії обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України як крадіжка, вчинена за попередньою змовою групою осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Частиною першою статті 124 КПК України визначено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 16.02.2021 в частині кваліфікації вчиненого злочину та призначеного судом покарання, зазначив, що позовна заява була подана потерпілим з порушенням вимог ст. 175 ЦПК України, а саме, не зазначено найменування суду, до якого подається позовна заява, не сплачено судовий збір за його подання, позивач не усунув вказаних недоліків, тому суд повинен був керуватись ст. 257 ЦПК України та постановити ухвалу про залишення позову без розгляду.

Апеляційний суд не погоджується з вказаними доводами апеляційної скарги, виходячи з наступного.

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 повністю визнала себе винною у вчинені інкримінованого їй злочину, не оспорювала фактичні обставини злочину, частково визнала заявлений до неї потерпілим ОСОБА_10 цивільний позов та показала суду, що вранці 26 лютого 2020 року вона та ОСОБА_9 перебували за місцем проживання ОСОБА_10 у квартирі АДРЕСА_5 , де вирішили викрасти його кошти. З цією метою вони, скориставшись тим, що поряд нікого не було, переказали через мобільний додаток у мобільному телефоні потерпілого з його банківської картки на її банківську картку 19760,00 грн., однак того ж дня вони повернули на картку потерпілого 8400,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).
При цьому, Європейський суд з прав людини (далі також - ЄСПЛ) провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).
Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право на доступ до суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Враховуючи наведене, колегією суддів встановлено, що цивільний позов, поданий потерпілим ОСОБА_10 на стадії досудового слідства компетентному органу, всупереч доводів апеляційної скарги, відповідає вимогам статей 128, 129 КПК України, а посилання апеляційної скарги на не зазначення суду, до якого поданий цивільний позов, не може бути розціненим як суттєвий недолік позовної заяви.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для скасування вироку в частині вирішення цивільного позову відсутні, тому апеляційна скарга захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 не підлягає задоволенню.

Керуючись стаття 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 16.02.2021, яким ОСОБА_9 та ОСОБА_7 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4