Справа № 461/2216/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/295/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Колоденці, Кам`янка-Бузького району, Львівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 2 ст. 186 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

та його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 21 січня 2020 року,

в с т а н о в и л а :

вироком Галицького районного суду м. Львова від 21 січня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та обрано покарання - 4 роки 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України обвинуваченому ОСОБА_6 частково приєднано невідбуте покарання за вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 10 грудня 2018 року та остаточно, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання, обрано ОСОБА_6 покарання - 6 років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України остаточно, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, за вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 10 грудня 2018 року та вироком Галицького районного суду м. Львова від 21 січня 2020 року обрано ОСОБА_6 покарання - 6 років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_6 ухвалено рахувати з дня фактичного затримання 15 березня 2019 року.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою.

Вирішено питання з речовими доказами.

ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що 27 вересня 2018 року, о 21 год. 50 хв., перебуваючи поблизу аптеки «Знахар», що на вул. Б.Хмельницького, 1, у м. Львові, діючи умисно, з корисливих мотивів з метою протиправного збагачення, за попередньою змовою у групі з невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, відкрито, шляхом ривка, викрав з рук потерпілої ОСОБА_9 належний їй мобільний телефон марки «Xiaomi» «Redmi A5», ІМЕІ 1 НОМЕР_1 , ІМЕІ 2 НОМЕР_2 , вартістю 3000.00 грн. та передав його невстановленій особі, з якою з місця події втік, заподівши тим самим шкоду потерпілій у розмірі 3000.00 грн.

Крім цього, 12 березня 2019 року, о 03 год. 40 хв., обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, застосовуючи до потерпілої ОСОБА_10 насильство, штовхнув її обома руками у плечі, від чого та вдарилась до водовідвідної труби будинку, після чого відкрито вирвав з рук потерпілої гаманець, у якому знаходились грошові кошти у розмірі 600.00 грн., чим заподіяв потерпілій ОСОБА_10 шкоду у розмірі 600.00 грн.

Не погоджуючись з вироком Галицького районного суду м. Львова від 21 січня 2020 року, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив призначити йому більш м`яке покарання. В подальшому обвинуваченим подано змінену апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржуваний вирок скасувати та кримінальне провадження про його обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України закрити на підставі п. 3 ч.1 ст. 284 КПК України. Запобіжний захід у виді триманні під вартою, обраний стосовно нього, скасувати та звільнити його з-під варти в залі суду.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 зазначає, що суд першої інстанції не виконав вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України та навів у вироку сукупність доказів в цілому без зазначення, які саме інкриміновані йому обставини вони мають підтверджувати або спростовувати. Всупереч вимогам ст. 94 КПК України, суд першої інстанції не оцінив кожен доказ окремо, дав поверхневу оцінку лише частині наведених доказів, а решту виклав без відповідної правової оцінки, не вказавши, чому бере до уваги одні докази та відкидає інші, не дав оцінки доказам у взаємозв`язку.

У матеріалах судової справи № 461/2216/19 відсутні заяви (повідомлення) потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про вчинення відносно них злочину чи протоколи прийняття від них заяви (повідомлення) про вчинення відносно них правопорушення разом з даними, які би свідчили про попередження потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 383 КК України, а також відсутній витяг з ЄРДР, що суперечить вимогам КПК України.

Зазначає, що одним із доказів, в основу обвинувачення, судом першої інстанції було покладено дані протоколів пред`явлення особи для впізнання від 13 листопада 2018 року (потерпілою ОСОБА_9 , свідком ОСОБА_11 ), 14 березня 2019 року (потерпілою ОСОБА_10 , свідком ОСОБА_12 ) та дані фототаблиць до цих протоколів пред`явлення особи для впізнання. Однак всі чотири учасники впізнання заявили, що зможуть впізнати упізнавану особу по зовнішнім ознакам, росту, статурі, рисах обличчя не конкретизуючи їх, але не змогли впізнати за всіма цими названими рисами.

Вказує, що дані відеозапису, що містяться на цифровому носії «Kaktuz», 4.7 GB, з 2 теками з назвами «1647», «1650», в яких знаходяться два відеофайли з назвами «», «», та, як зазначив суд першої інстанції, з такого вбачається впізнання потерпілим обвинуваченого на місці з відеокамери патрульного, то з цим не можна погодитися та слід зазначити, що таке впізнання є незаконним, оскільки суперечить процедурі впізнання, що визначена ст. 228 КПК України, а відтак є недопустимим доказом у даній судовій справі.

При цьому, постанова слідчого від 26 листопада 2018 року про визнання речовим доказом в кримінальному провадженні № 0004333 від 28 вересня 2018 року, яка ні за змістом, ні в розумінні ст. 84 КПК України не є доказом у справі, а тому посилання на неї судом першої інстанції, як на доказ його винуватості, є неправильним.

Крім того, дані протоколу огляду предмету від 26 листопада 2018 року, відповідно до якого, як вказує слідчий та погодився суд першої інстанції, було виявлено цифровий носій формату «DVD-R», TM «Kaktuz», ємністю 4.7 GB, є недостовірним доказом у справі, оскільки такий цифровий носій формату «DVD-R», TM «Kaktuz», ємністю 4.7 GB відсутній в матеріалах судової справи. А конверт (а.с. 99/48) із незрозумілих причин міститься пустим, тобто без диску.

Щодо даних протоколу огляду предмету від 14 березня 2019 року, то такий не відноситься до даного обвинувачення, оскільки проведений слідчим ОСОБА_13 в рамках іншого кримінального провадження №0001176 від 12 березня 2019 року, а матеріали судової справи №461/2216/19 не містять жодних пояснень, чому докази цього кримінального провадження використовуються у кримінальному провадженні № 0004333 від 28 вересня 2019 року, тобто в тому, що складався обвинувальний акт.

Зазначає, що в матеріалах судової справи немає жодних даних на уповноваження проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0004333 від 28 вересня 2018 року слідчого ОСОБА_14 та слідчого ОСОБА_13 в рамках кримінального провадження №0001176 від 12 березня 2019 року. Відтак, вважає, що здобуті цими слідчими докази, також з цих підстав, є недопустимими доказами для засудження особи у даній судовій справі.

Стосовно показань потерпілих та свідків, то зауважує, що такі показання є, як недостовірними, так і недостатніми, оскільки ці показання неможливо перевірити іншими здобутими у справі доказами.

Вважає, що при перевірці вироку суду першої інстанції та аналізу доказів шляхом проведення судового розгляду, враховуючи викладені вище обставини, то можна дійти висновку про відсутність достатніх, належних та допустимих доказів його причетності до вчинення інкримінованих злочинів за обставин, встановлених судом першої інстанції, і на даний час вичерпані можливості їх одержання.

Заслухавши пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, виступ прокурора на заперечення доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, щоапеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у скоєнні інкримінованих йому злочинів не визнав, категорично заперечив свою причетність до вчинення грабежів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим у вчиненні кримінальних правопорушень, його вина знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, вона відображена низкою доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, у суді апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_9 суду пояснила, що о 21 год. 50 хв. 27 вересня 2018 року поблизу аптеки «Знахар» на вул. Богдана Хмельницького, 1 у м. Львові, обвинувачений вирвав у неї з рук мобільний телефон марки «Xiaomi» «Redmi A5», ІМЕІ 1 НОМЕР_1 , ІМЕІ 2 НОМЕР_2 , вартістю 3000 гривень. Вказаний телефон він передав невстановленій особі, з якою втік з місця події.

Надаючи пояснення у суді апеляційної інстанції, потерпіла ОСОБА_10 вказала, що о 03 год. 40 хв. 12 березня 2019 року поблизу будинку №11, що знаходиться на вул. Ваговій у м. Львові, обвинувачений ОСОБА_6 штовхнув її обома руками, після чого вирвав у неї з рук гаманець, в якому було 600 гривень. При цьому обвинуваченого вона впізнала по обличчі.

В судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_11 надав пояснення про те, що 27 вересня 2018 року о 21 год. 50 хв. проходив разом з ОСОБА_9 біля аптеки «Знахар» та бачив як в потерпілої викрали телефон. Він впевнений, що це зробив обвинувачений ОСОБА_6 , оскільки впізнав його по зросту, обличчю, коротко стриженому волоссю, сутулості, гулі на обличчі.

Свідок ОСОБА_12 , який в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що 12 березня 2019 року о 03 год. 40 хв., обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи поблизу будинку №11, що на вул. Ваговій у м. Львові, застосовуючи до потерпілої ОСОБА_10 насильство, штовхнув її обома руками у плечі, від чого та вдарилась до водовідвідної труби будинку, після чого відкрито вирвав з рук потерпілої гаманець.

Окрім показань потерпілих та свідків, вина обвинуваченого підтверджується наступними дослідженими в судовому засіданні доказами:

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 13 листопада 2018 року, відповідно до даних якого потерпіла ОСОБА_9 показала на особу під номером 3 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повідомила, що саме ця особа, 27 вересня 2018 року о 21 год. 50 хв. на вул. Б.Хмельницького у м. Львові, відкрито заволоділа її мобільним телефоном марки «Xiaomi» «Redmi A5», неподалік від аптеки «Знахар», а саме вирвав телефон з її рук, після чого втік з місця події. Обвинуваченого впізнала по рисах обличчя, формі носу, вух, тілобудові, статурі.

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 13 листопада 2018 року та даними фототаблиці до протоколів пред`явлення особи для впізнання, відповідно до якого свідок ОСОБА_11 показав на особу під номером 3 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повідомив, що саме ця особа, 27 вересня 2018 року о 21.50 год. біля підйому на Високий Замок, зі сторони пл. Старий Ринок, у м. Львові, мав конфлікт з ОСОБА_15 , оскільки він не пригостив ОСОБА_6 сигаретою, після чого ОСОБА_16 зрозумів, що назріває конфлікт, оскільки обвинувачений поводив себе агресивно, почав втікати у сторону у Б. Хмельницького, у м. Львові, де в той момент знаходилась його дівчина ОСОБА_17 , та згодом втік від нього. Згодом, коли ОСОБА_16 підійшов до своєї дівчини, яка знаходилась біля аптеки «Знахар», що на вул. Б.Хмельницького у м. Львові, то вона сказала, що ОСОБА_6 відкрито викрала у неї мобільний телефон марки «Xiaomi» «Redmi A5», та описала в чому дана особа була одягнена, він зрозумів що це саме та особа, з якою він мав конфлікт неподалік Високого Замку у м. Львові декілька хвилин тому. Обвинуваченого впізнав по рисах обличчя, формі носу, вух, тілобудові, статурі.

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 14 березня 2019 року та даними фототаблиці до протоколів пред`явлення особи для впізнання, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_10 показала на особу під номером 1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повідомила, що саме ця особа, 12 березня 2019 року о 03 год. 40 хв. на вул. Ваговій, 11 у м. Львові, відкрито заволоділа її гаманцем, в якому знаходились грошові кошти в розмірі 600 грн., картка «ПриватБанку», студентський квиток, паспорт громадянина України, після чого втік. Обвинуваченого впізнала по рисах обличчя, росту, тілобудові, волоссю.

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 14 березня 2019 року та даними фототаблиці до протоколів пред`явлення особи для впізнання, відповідно до якого свідок ОСОБА_12 показав на особу під номером 1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повідомив, що саме ця особа, 12 березня 2019 року о 03 год. 40 хв. на вул. Ваговій, 11 у м. Львові, відкрито заволоділа гаманцем потерпілої ОСОБА_10 , в якому знаходились грошові кошти в розмірі 600 грн., картка «ПриватБанку», студентський квиток, паспорт громадянина України, після чого втік. Обвинуваченого впізнала по рисах обличчя, росту, тілобудові, волоссю.

- протоколом огляду предмету від 26 листопада 2018 року, відповідно до якого виявлено цифровий носій формату «DVD-R», TM «Kaktuz», ємністю 4.7 GB. При перегляді даного цифрового носія виявлено 2 теки з назвами «1647», «1650». В теці «1647» виявлено 1 відеофайл з назвою «», який тривалістю 9 хв. 38 с. В правому верхньому куті відеозапису відображено час та дата. В теці «1650» виявлено 1 відеофайл з назвою «», який тривалістю 10 хв. 40 с. В правому верхньому куті відеозапису відображено час та дата. Починаючи з 15 секунди даного відеозапису, особа чоловічої статі, вказує на осіб, які напали на нього, після чого забрали у його дівчини телефон марки «Хіаоmі Redmi». Після цього дана особа вказала, що його дівчина перебуває на площі Старий Ринок. Після цього на даному відеозаписі спостерігається, що до працівника поліції підходить особа, яка стверджує, що він не знає вказаної особи, яка стверджує, що вони на нього напали та забрали у його дівчини телефон. Після цього інша особа, яка одягнена у білу сорочку показує вміст речей працівникам поліції, які він має з собою. Згодом на відео з`являється дівчина з рюкзаком на спині, яка стверджує, що вона впізнає двох осіб, які заволоділи її телефоном. Особа чоловічої статі, яка з самого початку, стверджувала про те, що на нього напали, та заволоділи мобільним телефоном його дівчини, розказує стислий зміст подій, які мали місце, а саме: вказує що він разом з своєю дівчиною йшли з тренувань, після чого по дорозі на Високий замок, вони розійшлися, оскільки він пішов у напрямку джерела, а дівчина пішла у іншу сторону, після чого він зустрів даних осіб, після чого, як він стверджує, то вони на нього напали, та вказує на місце, де саме це трапилось. Починаючи з 9 хв. 52 с відеозапису, патрульний запитав у дівчини з портфелем, чи в неї вирвали телефон, на що вона відповіла, що даний телефон у неї був вирваний з рук, після чого вона намагалася наздогнати цих осіб.

- протоколом огляду предмету від 14 березня 2019 року, відповідно до якого виявлено: гаманець, жіночий, бежевого кольору, розкладний, який всередині має відділи, ТМ «TILASSE»; паспорт громадянина України, у виді пластикової картки, виданий на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , № НОМЕР_3 , який дійний до 3 квітня 2021 року; студентський квиток, у виді пластикової картки, виданий Національним університетом «Львівська політехніка» на ім`я ОСОБА_10 , ВК № НОМЕР_4 , виданий 1 вересня 2018 p., дійсний до 30 червня 2022 р.

- даними відеозапису, що містяться на цифровому носії «Kaktuz», 4.7 GB, з 2 теками з назвами «1647», «1650», в яких знаходяться два відеофайли з назвами «», «».

Таким чином місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України, а саме: по епізоду від 27 вересня 2018 року як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб; по епізоду від 12 березня 2019 року як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно , з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 в частині відсутності в матеріалах справи заяв (повідомлень) потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про вчинення відносно них злочинів, що, на думку апелянта, має наслідком порушення порядку ведення досудового розслідування, не беруться до уваги колегією суддів, виходячи з наступного.

Так, ч. 1 ст. 214 КПК України встановлено, що слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Разом з тим, ч. 1 ст. 477 КПК України визначено перелік кримінальних правопорушень, кримінальне провадження щодо яких може бути розпочате слідчим, дізнавачем, прокурором лише на підставі заяви потерпілого. Злочин, передбачений 2 ст. 186 КК України, до зазначеного переліку не входить.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові у справі №404/6160/16-к від 26 червня 2019 року надала роз`яснення щодо різниці між приватним та публічним обвинуваченням. Зокрема, особливістю кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є те, що підставою для початку досудового розслідування кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є подання потерпілим (фізичною чи юридичною особою) до слідчого, прокурора, іншої службової особи органу, уповноваженого на початок досудового розслідування, заяви про вчинення кримінальних правопорушень вичерпний перелік яких закріплено в ст. 477 КПК України.

З огляду на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, належить до злочинів публічного обвинувачення, а тому відомості за фактом вчинення такого можуть бути внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, як це визначено ч. 1 ст. 214 КПК України, слідчим, дізнавачем, прокурором самостійно, після виявлення вказаними особами з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, з наявного у матеріалах справи рапорту інспектора Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_18 (а.с.118) вбачається, що 27 вересня 2018 року близько 22:00 години екіпаж патрульної поліції почув у режимі радіоефіру про те, як черговий по місту передав інформацію, що за адресою: м. Львів, вул. Пильникарська, біля «Високого Замку» відбувся грабіж в ході якого невідомі відкрито заволоділи мобільним телефоном заявника.

Наведене, на думку колегії суддів, є достатнім для підтвердження того, що відомості за даним фактом були підставно внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

При цьому відсутність у матеріалах справи витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у даному кримінальному провадженні не свідчить про допущення будь-яких порушень під час досудового розслідування, адже наявні матеріали кримінального провадження, зокрема рапорт інспектора поліції, забезпечили суду можливість перевірити законність підстав притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності.

Стосовно відсутності даних про те, що потерпіла ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були попереджені про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 383 КК України, то такі не заслуговують на увагу, оскільки під час проведення допиту потерпілих у суді першої інстанції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, що підтверджується журналом судового засідання (а.с. 70-72) та наявним у матеріалах справи відео- та звукозаписом судового засідання.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. З огляду на наведене, до уваги судом беруться лише ті показання, які були надані потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під час безпосереднього допиту в суді. Таким чином відсутність у матеріалах справи даних про попередження потерпілих про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України на стадії досудового розслідування, значення не має, адже надані потерпілими на досудовому слідстві покази не можуть братися до уваги відповідно до вимог ст. 23 КПК України.
Покликання обвинуваченого, що свідок ОСОБА_11 є зацікавленим у результатах розгляду даної справи, оскільки перебуває у стосунках з потерпілою ОСОБА_9 не знайшли свого підтвердження, оскільки під час допиту в суді першої інстанції ОСОБА_11 був приведений до присяги та попереджений про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів та відмову від дачі показів. Наведене підтверджується наявною у матеріалах справи присягою свідка, журналом судового засідання ідолученим до матеріалів справи відео- та звукозаписом судового засідання (а.с.69-72).

З огляду на наведене, а також вимоги ст. 23 КПК України, посилання обвинуваченого на те, що надані потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_12 покази відрізняються на різних слідчих діях, до уваги не беруться, оскільки судом оцінюються лише ті показання вказаних потерпілих та свідків, які були отримані судом усно. Саме ці покази покладені в основу обвинувального вироку ОСОБА_6 , з чим погоджується і колегія суддів.

Твердження в апеляційній скарзі обвинуваченого щодо недопустимості як доказів протоколів пред`явлення особи для впізнання від 13 листопада 2018 року та 14 березня 2019 року є необґрунтованими, оскільки з матеріалів кримінального провадження убачається, що вказану слідчу дію проведено з дотриманням вимог ст. 228 КПК України.

Так, відповідно до вимог ст. 228 КПК перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

З протоколів пред`явлення особи для впізнання від 13 листопада 2018 року видно, що перед проведенням цієї слідчої дії потерпіла ОСОБА_9 вказала, що зможе впізнати особу, яка вчинила щодо неї неправомірні дії по зовнішніх ознаках, рості, статурі, рисах обличчя; свідок ОСОБА_11 - по зовнішніх ознаках, рості, статурі, рисах обличчя. Згідно з даними, що містяться в цих протоколах, потерпіла та свідок впізнали ОСОБА_6 як особу, що 27 вересня 2018 року відкрито заволоділа мобільним телефоном ОСОБА_9 по рисах обличчя, формі носа, вух, тілобудові, статурі (а.с.77-81).
З протоколів пред`явлення особи для впізнання від 14 березня 2019 року вбачається, що перед проведенням цієї слідчої дії потерпіла ОСОБА_10 вказала, що зможе впізнати особу, яка вчинила щодо неї неправомірні дії по зовнішніх ознаках, рості, статурі, рисах обличчя; свідок ОСОБА_12 по зовнішніх ознаках, рості, статурі, рисах обличчя. Згідно з даними, що містяться в цих протоколах, потерпіла та свідок впізнали ОСОБА_6 як особу, що 12 березня 2019 року відкрито заволоділа гаманцем ОСОБА_10 по рисах обличчя, рості, тілобудові, волоссі (а.с. 85-88).
При цьому посилання сторони захисту на те, що потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_11 не впізнали особу, яку мали впізнавати, по росту, хоча заявляли, що зможуть упізнати за цією ознакою; впізнали зазначену особу по формі носа та вух, хоча не конкретизували зовнішніх ознак упізнаваної особи; як і те, що потерпіла ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_12 не впізнали особу, яку мали впізнавати по статурі, хоча заявляли, що зможуть упізнати за цією ознакою; впізнали вказану особу по волоссі, формі носа і вух, хоча не вказували про таку ознаку як волосся та не конкретизували рис обличчя упізнаваної особи, до уваги не беруться, адже сутністю пред`явлення для впізнання є ідентифікація особи за її психофізіологічним відображенням (слідом) у пам`яті людини.
Регламентований ст. 228 КПК України порядок пред`явлення особи для впізнання, який передбачає опитування особи, яка впізнає, зокрема, про зовнішній вигляд впізнаваної особи, проводиться з метою з`ясування чи у пам`яті особи, яка впізнає, відобразилися певні риси та особливості впізнаваної особи. Разом з тим, наведене не означає, що зовнішні ознаки, на які вказувала особа, що впізнає, мають абсолютно співпадати з ознаками, по яких вона впізнала упізнавану особу в кінцевому результаті.
При цьому з фототаблиць до протоколів видно, що різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі, які б значно виділяли ОСОБА_6 серед статистів, немає. Перебування осіб, які пред`являлися до впізнання разом з обвинуваченим, у світлішому одязі (наведене вбачається з фототаблиці до протоколів пред`явлення до впізнання від 13 листопада 2018 року) не може мати наслідком визнання даних протоколів недопустимими, оскільки ст. 228 КПК України встановлює вимоги, щоб особи, які пред`являються до впізнання, не мали різких відмінностей в одязі, а не було одягнуті однаково.
Посилання апелянта на те, що протоколи пред`явлення особи до впізнання від 14 березня 2019 року складені у кримінальному провадженні №0001176 від 12 березня 2019 року, однак у фототаблицях до цих протоколів вказано кримінальне провадження №0004333 від 28 вересня 2018 року відповідає дійсності, однак даний факт не тягне за собою визнання даних доказів недопустимими, з огляду на наступне.

Так, протоколи пред`явлення особи до впізнання від 13 листопада 2018 року складено слідчим ОСОБА_14 у кримінальному провадженні №0004333 від 28 вересня 2018 року. До цих протоколів долучено фототаблиці у яких зазначено номер кримінального провадження 0004333. Протоколи пред`явлення особи до впізнання від 12 березня 2019 року складено також слідчим ОСОБА_14 у кримінальному провадженні №0001176 від 12 березня 2019 року. У фототаблицях до вказаних протоколів зазначено номер кримінального провадження 0004333.

Оскільки на фототаблицях від 14 березня 2019 року розміщені інші впізнавані особи, ніж на фототаблицях від 13 листопада 2018 року, враховуючи зміст протоколів пред`явлення особи до впізнання від 12 березня 2019 року, а також дату внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення щодо потерпілої ОСОБА_10 , колегія суддів приходить до висновку, що у долучених до протоколів пред`явлення особи до впізнання від 12 березня 2019 року фототаблицях наявна описка у номері кримінального провадження.

Крім того, з реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що зазначені кримінальні провадження були об`єднані в одне з присвоєнням йому №0004333, що узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 217 КПК України.

Покликання апелянта на відсутність в матеріалах справи даних на уповноваження проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0004333 від 28 вересня 2018 року слідчого ОСОБА_14 та слідчого ОСОБА_13 у кримінальному провадженні №0001176 від 12 березня 2019 році не беруться до уваги колегією суддів, оскільки відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 39 КПК України слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, уповноважений визначати керівник органу досудового розслідування. Крім того, сторона обвинувачення сама вправі визначати, які матеріали кримінального провадження слід надавати суду. Відсутність у матеріалах справи доручення про проведення слідчих дій не підтверджує, що вказані слідчі діяли поза межами своїх процесуальних повноважень.

Стосовно такого доказу як відеозапис, розміщений на цифровому носії «Kaktuz», 4.7 GB з двома теками з назвами «1647», «1650», в яких знаходяться два відеофайли з назвами «201», «», то копія такого була витребувана та оцінена апеляційним судом. При цьому аргументи апелянта в частині того, що даний відеозапис суперечить процедурі впізнання до уваги не беруться, адже даний відеозапис підтверджує факт звернення потерпілої ОСОБА_9 до працівників поліції, а також те, що потерпіла вказала на особу, яка могла вчинити щодо неї кримінальне правопорушення. Даний доказ не розцінюється колегією суддів як проведення впізнання обвинуваченого ОСОБА_6 , адже, як уже зазначалося, впізнання проводилося за визначеною ст. 228 КПК України процедурою 13 листопада 2018 року, в той час як кримінальне правопорушення було вчинено 27 вересня 2018 року.

Таким чином, колегія суддів, перевіривши вирок суду першої інстанції з огляду на дотримання вимог кримінального процесуального закону, дійшла висновку, що місцевий суд відповідно до вимог ст. 370 КПК обґрунтував обвинувальний вирок належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно з вимогами ст. 94 КПК.

З урахуванням викладених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_6 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежі), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб; у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежі), поєднаному з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 186 КК.

Призначене ОСОБА_6 покарання є справедливим, відповідає його меті й загальним засадам, визначеним у статтях 50, 65 КК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали підставою для скасування оскарженого судового рішення та закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК, про що йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченого, не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Керуючись ст. 405, ст. 407, ст. 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

вирок Галицького районного суду м. Львова від 21 січня 2020 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4