Справа №591/6425/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/52/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 31 травня 2019 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, заміжньої, не працюючої, проживаючої в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимої, останнього разу

- 17.04.2019 року вироком Ковпаківського районного суду м. Суми за ч.2 ст. 185 ч.4 ст. 70 КК України до покарання у виді 850 грн. штрафу та самостійним виконанням покарання у виді 1 року позбавлення волі з іспитовим строком в 1 рік,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.1 ст. 357 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду від прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 31 травня 2019 року відносно ОСОБА_7 надійшла апеляційна скарга в якій прокурор не оспорюючи фактичних обставин справи, доведеності вини обвинуваченої та правильності правової кваліфікації її дій просила вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченої та у зв`язку з неправильним застосуванням судом Закону України про кримінальну відповідальність.

Просила дослідити матеріали які характеризують особу обвинуваченої ОСОБА_7 та ухвалити новий вирок, за яким ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.1 ст. 357 КК України та призначити їй покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 3 років обмеження волі;

- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, просила визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 3 років обмеження волі.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочині за цим вироком та за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.04.2019 року за цим вироком 3 роки обмеження волі та за вироком від 17.04.2019 року покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з іспитовим строком 1 рік та до штрафу в розмірі 850 грн. дані покарання виконувати самостійно.

В іншій частині просила вирок суду залишити без зміни.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.1 ст. 357 КК України і призначено їй покарання:

- за ч.2 ст. 185 КК України, згідно вимог ст. 69 КК України, у виді 1 місяця арешту;

- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн.

Згідно вимог ч. 1 ст. 70 КК України, ОСОБА_7 визначено остаточне покарання, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, у виді арешту на строк 1 місяць.

Згідно вимог ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, передбачених за цим вироком та за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 квітня 2019 року, ОСОБА_7 визнано вважати засудженою за цим вироком до покарання у виді арешту на строк 1 місяць та за наведеним вироком до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з іспитовим строком 1 рік та до штрафу в розмірі 850 гривень, який виконується самостійно, які також визначено виконувати самостійно.

Строк відбування покарання у виді арешту визначено обрахувати з моменту фактичного приведення вироку до виконання.

Речовий доказ: банківську картку - залишено в користуванні потерпілої, а диск залишено в матеріалах провадження.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор наголошувала на безпідставному врахуванні судом при призначенні обвинуваченій покарання таких обставин як щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину та відсутність претензій зі сторони потерпілої, оскільки збитків потерпілій ОСОБА_9 так і не відшкодовано, вину у вчиненні інкримінованих правопорушень обвинувачена визнала виключно під впливом беззаперечних доказів, а щире каяття з її сторони мало лише вербальний прояв. Виходячи з даних про судимості ОСОБА_7 не заслуговує довіри так як доки справа відносно останньої перебувала на розгляді у Зарічному районному суді м. Суми, обвинувачена ОСОБА_7 вчинила ще два правопорушення проти власності.

Також, судом не надано належної оцінки тому, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судима, на шлях виправлення не стала, належних висновків для себе не зробила, ніде не працює та продовжує вчиняти нові злочини проти власності.

Вказане, на переконання прокурора, свідчить про відсутність будь-яких даних чи обставин провадження, що істотно знижували б ступінь тяжкості вчинених нею злочинів чи знижували б її суспільну небезпечність.

Вважає, що необ`єктивність суду в оцінці даних, які характеризують обвинувачену, суттєво зменшила ступінь її вини, дала можливість уникнути їй більш суворого покарання та обумовила ухвалення несправедливого судового рішення. Виправлення обвинуваченої можливе виключно в умовах обмеження її волі.

Інші учасники кримінального провадження потерпіла та обвинувачена апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

Як встановив суд першої інстанції, 04 грудня 2017 року близько 21.00 години ОСОБА_7 , перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , діючи умисно, таємно від оточуючих, викрала офіційний документ - картку ПАТ «Промінвестбанк», яка належала ОСОБА_9 , після чого 05 грудня 2017 року близько 21.30 години, маючи намір на таємне, з корисливих спонукань викрадення чужого майна, діючи повторно, таємно від оточуючих, за допомогою банкомату за адресою: м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 20, зняла з зазначеної банківської картки (за допомогою іншої особи, яка не була обізнана щодо зазначених обставин) гроші в сумі 4800 гривень, таким чином викравши їх у потерпілої ОСОБА_9 , чим завдала останній матеріальних збитків на вказану суму, а викраденим розпорядилась на власний розсуд.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_6 , яка вимоги апеляційної скарги підтримала, просила їх задовольнити, вирок суду відносно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, за яким просила ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні інкримінованих їй злочинів та призначити покарання відповідно до вимог апеляційної скарги, думку обвинуваченої ОСОБА_7 , яка проти задоволення вимог апеляційної скарги прокурора заперечила, просила вирок суду залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 було здійснено на підставі положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції дотримався вимог норм ч. 3 ст. 349 КПК України, допитав обвинувачену, і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оскаржувались.

На підставі викладеного, колегія суддів, відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оскаржувались і стосовно яких, відповідно до вимог ст. 349 КПК України, докази не досліджувались.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна з кваліфікуючою ознакою повторність та за ч.1 ст. 357 КК України, як викрадення документу, є правильною.

Щодо міри і виду покарання, призначеного судом першої інстанції обвинуваченій ОСОБА_7 , з якою не погоджувався прокурор, вважаючи її в своїх сукупності надто м`якою, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно вимог ст. ст. 50,65 КК України та положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги прокурора в своїй сукупності, колегія суддів вважає, що вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпечності скоєних нею злочинів, пом`якшуючі покарання обставини повне визнання своєї вини, щире каяття, активне сприяння у розкритті злочинів, відсутність претензій зі сторони потерпілої, наявність неповнолітньої дитини, відсутність обставин які б обтяжували покарання, особу обвинуваченої, яка раніше притягувалась до кримінальної відповідальності, заміжня, має неповнолітню дитину та враховуючи викладене, а також майновий стан обвинуваченої, її вік, зважаючи на наявність декількох обставин які пом`якшують покарання та які істотно знижують ступінь тяжкості вчинених нею злочинів суд дійшов висновку про те, що виправлення ОСОБА_7 можливе лише з призначенням покарання у виді штрафу за викрадення документу та остаточного покарання у виді арешту, нижче від найнижчої межі встановленої в санкції ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки саме таке покарання, на переконання суду, відповідатиме меті провадження.

Тобто, з оскаржуваного вироку вбачається, що покарання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 357 КК України суду призначив в межах санкції частини цієї статті у виді штрафу, а за ч. 2 ст. 185 КК України ОСОБА_7 було призначено судом покарання із застосуванням судом положень ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі санкції частини статті арешт строком на 1 місяць.

Ні з першим покаранням ні з другим прокурор не погодився і в апеляційній скарзі просив призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 357 КК України у виді 1 року обмеження волі, а за ч. 2 ст. 185 КК України, без застосування ст. 69 КК України, у виді 3 років обмеження волі.

Прокурор стверджував, що ні добровільного визнання вини, ні щирого каяття, ні активного сприяння у розкритті злочинів, ні відшкодування потерпілій завданих збитків зі сторони обвинуваченої ОСОБА_7 не було, а тому суд безпідставно призначив останній м`яке покарання і застосував положення ст. 69 КК України. Також, як на обставини, які можуть бути підставами для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, прокурор посилався на наявність в обвинуваченої судимостей, на її поведінку після злочинів за цим вироком, зокрема на те, що остання продовжує вчиняти злочини аналогічного характеру та на відсутність у ОСОБА_7 місця роботи.

Перевіривши матеріали справи та вказані доводи прокурора, як підставу для призначення обвинуваченій більш судового покарання, колегія суддів з такими твердженнями прокурора погодитись не може, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд вмотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією статті, або перейти до іншого більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції статті.

Зі змісту оскаржуваного вироку суд вбачається, що обставинами, які пом`якшують обвинуваченій покарання, суд визнав повне визнання своєї вини, щире каяття, активне сприяння у розкритті злочинів, відсутність претензій зі сторони потерпілої, наявність неповнолітньої дитини. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченої суд не встановив та в апеляційній скарзі прокурор про такі мову не вів.

Також, колегією суддів встановлено, що розгляд справи судом першої інстанції відбувався в порядку ст. 349 КК України, в спрощеному порядку, без дослідження доказів на підтвердження тих обставин, які ніким не заперечуються та не оспорюються. При цьому, такому порядку передувало повне визнання обвинуваченою ОСОБА_7 своєї вини в обох інкримінованих їй злочинах. Обвинувачена добровільно надавала суду пояснення щодо обставин вчинення нею злочинів та розкаювалась у вчиненому, просила вибачення. В подальшому обвинувачена ухвалений відносно нею вирок суду, що оскаржується прокурором, в апеляційному порядку не оскаржувала, а в ході апеляційного перегляду справи свою вину у вчиненому не заперечувала, призначене їй покарання вважала справедливим.

Аналізуючи викладені обставини колегія суддів не може погодитись з висновками прокурора про відсутність зі сторони ОСОБА_7 таких обставин як визнання вини, щирого каяття та активного сприяння у розкритті злочинів. Поведінка обвинуваченої не свідчить про її бажання уникнути відповідальності за вчинені нею злочини та вона готова нести відповідальність, а тому визнання цих обставин судом першої інстанції як таких, що пом`якшують її покарання, колегія суддів вважає обґрунтованим.

Водночас, з огляду на наявність ряду пом`якшуючих покарання обставин, суд першої інстанції правомірно знайшов підстави для застосування ОСОБА_7 ст. 69 КК України, та зменшив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 місяця арешту, в той час як мінімальним за цією частиною статті було покарання починаючи з 3 місяців арешту.

Щодо доводів прокурора про попередні та, можливо майбутні, судимості, а також про відсутність у ОСОБА_7 роботи, то на переконання колегії суддів, дана обставина хоч і має місце, однак слід звернути увагу і на те, що за вчинення злочинів, після ухвалення відносно неї даного оскаржуваного прокурором вироку суду, обвинувачена, у разі доведення її вини, буде нести окрему відповідальність, а сам факт відсутності в обвинуваченої офіційного місця працевлаштування, в сукупності з іншими встановленими судом обставинами, не може виступити підставою для призначення їй більш суворого покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б виступили підставою для скасування оскаржуваного вироку суду, колегією суддів не встановлено, а тому вирок Зарічного районного суду м. Суми від 31 травня 2019 року є таким, що відповідає вимогам ст. 370 КПК України та його необхідно залишити без зміни, а вимоги апеляційної скарги прокурора, без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 31 травня 2019 року відносно ОСОБА_7 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а ОСОБА_7 - в той самий строк з дня вручення її копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4