н/п 1-кс/953/7050/20
"10" вересня 2020 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря ОСОБА_2 ,
потерпілого ОСОБА_3 ,
представника потерпілого ОСОБА_4 ,
У судовому засіданні потерпілий та його представник скаргу підтримали, просили її задовольнити.
Представник потерпілого вказав, що під час досудового розслідування не допитані Головний лікар Харківської обласної лікарні Ярош та травматолог Списів з обставин, чи потребував ОСОБА_3 операції лівого ліктьового суглоба станом на початок 2014р., відомості про що відсутні також у висновку судово-медичної експертизи. Однак повторна експертиза не проведена.
Потерпілий пояснив, внаслідок падіння травмував лівий лікоть. 18.10.2010 у Мерефянській ЦРЛ лівий ліктьовий суглоб прооперований з видаленням уламку променевої кістки. Після реабілітації рухлива функція суглобу повністю не відновилась, вирогідно, за травмування ортрезом. У ДУ «Інститут патології хребта та суглобів імені професора М.І. Ситенка АМН України» (далі: ДУ «ІПХС ім. проф. М.І. Ситенка») призначена реабілітація. Лікар ОСОБА_6 згодом припинив реабілітацію, як неефективну, за необхідності повторної операції. 15.04.2011 проведена повторна операція, результат якої ОСОБА_3 не задовольнив. Лікар ОСОБА_6 мав намір провести операцію з видалення оссіфікату, що заважав руху, однак головний лікар ОСОБА_7 заперечував, за відсутності перспективи позитивного результату такої операції. До Харківської обласної лікарні він звертався згодом у 2015р., огляд лікарями Ярошем та Списівим не проводився, відповідного висновку немає. За звернення 06.09.2016 до Київського інституту травматології та ортопедії НАМН України, йому спочатку пообіцяли видалити оссіфікат, однак в подальшому в операції відмовили.
За не спростування матеріалами закритого кримінального провадження вказаної потерпілим дати отримання оскаржуваної постанови, слідчий суддя вважає строк звернення зі скаргою не пропущеним та розглядає її по суті.
Як передбачено п.3 ч.1 ст.303 КПК України, потерпілий під час досудового провадження має право оскаржити рішення слідчого про закриття кримінального провадження.
Під закриттям кримінального провадження розуміють таке закінчення досудового розслідування, яке відбувається за наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, або за наявності підстав звільнення особи від кримінальної відповідальності.
Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, що стосуються цього провадження в їх сукупності.
Відповідно до статті 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду як джерело права.
Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (справа «Ассенов та інші проти Болгарії»). Вони повинні вживати всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, inter alia, показань очевидців та експертних висновків (рішення у справах «Танрікулу проти Туреччини» та «Ґюль проти Туреччини»).
Згідно ст. 110 КПК України постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звертається з відповідною заявою та відповіді на поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.
22.04.2014 при допиті потерпілий ОСОБА_3 пояснив, що 18.10.2010 у Мерефянській ЦРЛ проведена операція з видалення уламку голівки променевої кістки. Після зняття гіпсу відбулось падіння, внаслідок якого він травмував ліву руку. 10.12.2010р. він звернувся до лікаря інституту ОСОБА_9 і 20.04.2011р. проведене видалення оссіфікату лівого ліктьового суглобу з ортезуванням руки. 19.03.2011р. він звернувся з проханням про повторну операцію і 21.05.2011р. при розгляді цього питання на консиліумі ДУ «ІПХС ім. проф. М.І. Ситенка» в повторній операції відмовлено (а.к./п.63-64).
Під час досудового розслідування 17.06.2014 допитані свідки завідувач відділенням ОСОБА_6 , головний лікар ДУ «ІПХС ім. проф. М.І. Ситенка» ОСОБА_7 , які пояснили, що повторні оперативні втручання хворому ОСОБА_3 не показі (а.к./п.68-69, 71-73).
Також органом досудового розслідування з ДУ «ІПХС ім. проф. М.І. Ситенка» в порядку тимчасового доступу отримані копії історії хвороби ОСОБА_3 та рішення консиліуму від 21.05.2012 (а.к./п. 17-61).
Так, у клінічному розборі у відділенні заступником директора з науково-лікувальної роботи ОСОБА_7 , завідуючим відділення ОСОБА_6 , головним науковим співробітником ОСОБА_10 , лікарями ортопедами травматологами ОСОБА_11 , ОСОБА_12 вказано, що після оцінки анамнестичних відомостей, клінічної та рентгенологічної картини прийняте рішення утриматись від повторного хірургічного втручання у зв`язку з прогресуванням процесу утворення гетеротопічних оссіфікатів з повною втратою рухливості у ліктьовому суглобі, можливістю формування порочної не функціональної установки передпліччя у ліктьовому суглобі. Консиліум дійшов висновку, що оперативне втручання не показне, оскілки на теперішній час передпліччя знаходиться у функціонально вигідному положенні, а після оперативного втручання неможливо виключити повторне утворення гетеротопічних оссіфікатів та рухливість в ліктьовому суглобі з часом знову буде втрачена, однак положення передпліччя може бути менш функціональним (а.к./п.59-60, 61).
23.07.2014 постановою слідчого СВ Київського РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області ОСОБА_13 у кримінальному провадженні призначена судово-медична експертиза, проведення якої доручене ХОБСМЕ (а.к./п. 144).
Як вбачається з висновку судово-медичної експертизи №239-КЕ/2014 від 09.12.2014р., судово-медичних даних про неналежне надання медичної допомоги ОСОБА_3 та перешкоджання у проведенні хірургічного лікування в умовах ДУ «ІПХС ім. проф. М.І. Ситенка», що виявлялося б у порушення анатомічної цілісності тканини і органі або їх функцій експертною комісією не встановлено (а.к./п.148-192).
З урахуванням викладеного, вважаю, що аналізом отриманих в ході досудового розслідування доказів у їх сукупності, слідчий СВ Київського РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області ОСОБА_5 дійшов обґрунтованого висновку про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України, а закриваючи кримінальне провадження, - діяв в порядку та у спосіб, передбачені КПК України.
З урахуванням викладеного, підстави задоволення скарги відсутні.
Доводи потерпілого та його представника об`єктивно спростовані вищенаведеними доказами, а тому викладеного висновку не змінюють.
Керуючись ст. ст. 303-307, 309, 372 КПК України, слідчий суддя, -
ухвалив:
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку з подачею апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту проголошення ухвали, а особами, відсутніми під час оголошення ухвали, - протягом п`яти днів з моменту отримання її копії.

Слідчий суддя: ОСОБА_1