Справа № 702/503/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2020 року м. Христинівка

Слідчий суддя Христинівського районного суду ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 дізнавача ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , власника майна, щодо якого вирішується питання про накладення арешту ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Христинівка клопотання СД Монастирищенського ВП Уманського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_3 , погоджене із прокурором Монастирищенського віділення Уманськоїї місцевї прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту на майно в рамках проведення досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № №0000042 від 15 вересня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч. 1 КК України,-

встановив :

До Христинівського районного суду із Черкаського апеляційного суду надійшло клопотання дізнавача Монастирищенського ВП Уманського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_3 , погоджене із прокурором Монастирищенського віділення Уманськоїї місцевї прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту на майно в рамках проведення досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № №0000042 від 15 вересня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч. 1 КК України.

Обґрунтовуючи клопотання, дізнавач зазначає, 15.09.2020 року до СВ Монастирищенського ВП Уманського ВП ГУНП в Черкаській області надішли матеріали про те, що 15.09.2020 року невідома особа вчинила крадіжку деревини з Монастирищенського Комунального лісогосподарського підприємства.

За даним фактом внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000042 від 15.09.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Під час огляду місця події 15 вересня 2020 року, на узбіччі автодороги сполученням с. Сатанівка м. Монастирище Черкаської області на відстані трьохсот метрів від інформаційного знаку с. Сатанівка було виявлено припаркований автомобіль марки «ВАЗ 210994-20» темного кольору із реєстраційним номером НОМЕР_1 до якого приєднано причіп, темного кольору без реєстраційного номеру із навантаженим на нього стовбурами деревини, в багажному відділенні якого знаходиться чорно-зеленого кольору бензопила, марки «FORESTA FA-40S», які вилучено та поміщено на територію Монастирищенського ВП Уманського ВП ГУНП в Черкаській області.

16.09.2020 інспектором СД Монастирищенського ВП Уманського ВП ГУНП в Черкаській області оглянуто тимчасово вилучене майно, а саме автомобіль марки «ВАЗ 210994-20» темного кольору із реєстраційним номером НОМЕР_1 до якого приєднано причіп, темного кольору без реєстраційного номеру із навантаженим на нього стовбурами деревини, в багажному відділенні якого знаходиться чорно-зеленого кольору бензопила, марки «FORESTA FA-40S», які поміщено на територію Монастирищенського ВП Уманського ВП ГУНП в Черкаській області та визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000042.

Приймаючи до уваги, що тимчасово вилучене майно, а саме автомобіль марки «ВАЗ 210994-20» темного кольору із реєстраційним номером НОМЕР_1 до якого приєднано причіп, темного кольору без реєстраційного номеру із навантаженим на нього стовбурами деревини, в багажному відділенні якого знаходиться чорно-зеленого кольору бензопила, марки «FORESTA FA-40S», має суттєве доказове значення у кримінальному провадженні, могли використовуватись як знаряддя для вчинення злочину, з даними речовими доказами необхідно провести ряд слідчих дій, зокрема, відповідні судові експертизи, а тому останні підлягають арешту.

А тому слідчий просив суд;

Накласти арешт на тимчасово вилучене майно - автомобіль марки «ВАЗ 210994-20» темного кольору із реєстраційним номером НОМЕР_1 до якого приєднано причіп, темного кольору без реєстраційного номеру із навантаженим на нього стовбурами деревини, в багажному відділенні якого знаходиться чорно-зеленого кольору бензопила, марки «FORESTA FA-40S», який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить на праві приватної власності гр. ОСОБА_5 та був вилучений під час огляду місця події 15.09.2020 року на автодорозі сполученням с. Сатанівка в напрямку м. Монастирище Черкаської області і поміщений на територію Монастирищенського ВП Уманського ВП ГУНП в Черкаській області.

Заборонити гр. ОСОБА_5 та будь-яким іншим особам, розпоряджатися та користуватися тимчасово вилученим майном автомобіль марки «ВАЗ 210994-20» темного кольору із реєстраційним номером НОМЕР_1 до якого приєднано причіп, темного кольору без реєстраційного номеру із навантаженим на нього стовбурами деревини, в багажному відділенні якого знаходиться чорно-зеленого кольору бензопила, марки «FORESTA FA-40S», - до прийняття у даному кримінальному провадженні кінцевого процесуального рішення.

Автомобіль марки «ВАЗ 210994-20» темного кольору із реєстраційним номером НОМЕР_1 до якого приєднано причіп, темного кольору без реєстраційного номеру із навантаженим на нього стовбурами деревини, в багажному відділенні якого знаходиться чорно-зеленого кольору бензопила, марки «FORESTA FA-40S», - тимчасово залишити на зберігання на території майданчику Монастирищенського ВП Уманського ВП ГУНП в Черкаській області до прийняття у даному кримінальному провадженні кінцевого процесуального рішення.

Клопотання про арешт слідчим подано з метою збереження речових доказів у справі, оскільки вилучені речі є можливим речовим доказом та засобом вчинення злочину.

В судовому засіданні дізнавач та прокурор, клопотання підтримав з викладених у ньому підстав. Щодо встановлення місця вчинення злочину та правової кваліфікації суду нічого не пояснили, а також вказали що місце вчинення злочину органом дізнання на момент розгляду клопотання не встановлено.

Власник майна, щодо задоволення клопотання заперечує, посилаючись на ту обставину, що дрова він не викрадав і незаконну порубку дерев або чагарників у лісах, захисних та інших лісових насаджень, не вчиняв, доказів його причетності до крадіжки або незаконної вирубки дізнання суду не надає, а тому просить суд у задоволенні клопотання відмовити.

Проаналізувавши вищенаведені обставини, вивчивши матеріали клопотання, матеріали кримінального провадження, вислухавши слідчого, який клопотання підтримав,слідчий суддя приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 173 КПК України слідчий суддя, відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

2.При вирішенні питання про арешт майна слідчий судя повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

Відповідно до ч.1ст.170КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Дізнавач ні в клопотанні, ні в судовому засіданні не довів, що стосовно вилученого під час огляду місця події майна, існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом вчинення ОСОБА_5 крадіжки або незаконної вирубку дерев, тобто вчинення ним злочину передбаченого ч.1 ст.185 КК України, таємне викрадення чужого майна (крадіжка), ч. 1 ст.246 КК України, - Незаконна порубка дерев або чагарників у лісах, захисних та інших лісових насадженнях, що заподіяла істотну шкоду, а також вчинення таких дій у заповідниках або на територіях та об`єктах природно-заповідного фонду, або в інших особливо охоронюваних лісах та у клопотанні не доведено факт наявності правових підстав для арешту майна.

Виходячи з наступного:

У витязі із ЄДРДР зазначено, що 15.09.2020 року до СД Монастирищенського ВП Уманського ВП ГУНП в Черкаській області надійшли матеріали про теЮ що 15.09.2020 року невідомі особа вчинила крадіжку з Монастирищенського комунального лісогосподарського підприємства.

У рапоті від 15.09.2020 року зазначено, що -15.09.2020 року о 16.01 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 15.09.2020 о 16.01 за адресою Монастирищенський район с.Сатанівка, біля водокачки відбувається незаконна виробка лісу невідомими особами, присутнє авто ВАЗ 2199 чорного кольору.

В той же час у результатах відпрацювання, а також у протоколі ОМП зазначено, що виїздом на місце події встановлено, що мало місце в с.Сатанівка Монапстирищенського району Черкаської області було виявлено автомобіль ВАЗ 2199 д.н.з НОМЕР_3 з причепом який був із деревиною сухостій. Оглядом місця події було вилучено вищевказаний автомобіль із причепом та деревиною та складено протокол ОМП.

Протокол огляду місця вчинення злочину, який би свідчив про незаконну виробку, як зазначив у повідомлені заявник, або місця крадіжки як зазначає у клопотанні дізнавач в матеріалах клопотання відсутні.

Тобто судом встановлено, що на момент розгляду справи, орган досудового слідства не встановив місця вчинення злочину, потерпілого, а також збитки завдані злочином.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Положеннями ст. ст.2,7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

Під заходами забезпечення кримінального провадження прийнято розуміти передбачені КПК заходи примусового характеру, які застосовуються за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, з метою запобігання і подолання негативних обставин, що перешкоджають або можуть перешкоджати вирішенню завдань кримінального провадження, забезпеченню його дієвості.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчим, дізнавачем, у кримінальному провадженні та відповідати вимогам закону.

Вказані норми узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Зазначені положення кримінального процесуального закону також узгоджуються і з практикою Європейського суду з прав людини, у відповідності до якої володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі "Іатрідіс проти Греції" 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі "Антріш проти Франції" 22.09.94 р. та у справі "Кушоглу проти Болгарії" 10.05.2007 р.). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" 23.09.82 р.). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення ЄСПЛ у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" 21.02.86 р.).

Крім того, у своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції").

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі і при вирішення питання про накладення арешту на майно, слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження (п. 1 ч. 3ст. 132 КПК України).

Відповідно до п. 7 ч. 2ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, в ч. 5ст. 170 КПК України зазначено, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1)правову підставу для арешту майна; 2)достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3)розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4)наслідки арешту майна для інших осіб; 5)розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

При цьому слідчим суддею зазначається, що обов`язок доведення існування зазначених обставин КПК покладає на слідчого, прокурора, який звертається із відповідним клопотанням.

Вищевказані матеріали не відповідають вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, оскільки не підтверджують підстави, мету та відповідного обґрунтування необхідності арешту майна, а також розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або можливу спец конфіскацію.

При цьому судом звертається увага, що ч.1 ст.185, ч.1 ст.146 КК України взагалі не передбачає такого виду додаткового покарання як конфіскація або спец конфіскація.

Більш того, слідчим суддею встановлено, що 15.09.2020 року огляд місця події слідчим було проведено з недотриманням вимог КПК України, передбачених ст. 233 ч. 1, 234, 235, 237 КПК України, тобто без добровільної згоди особи, яка володіє майном та без ухвали слідчого судді.

На думку суду твердження дізнавача та прокурора про те, що вказані речі, які були вилучені під час огляду, є речовими доказами у кримінальному провадженні, а тому вилучення та накладення арешту на них необхідно для проведення всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин вчинення кримінального правопорушення, оскільки вони можуть мати доказове значення, а тому відповідають критеріям, передбаченим ч. 1ст. 98 КПК України, є безпідставними, оскільки органом досудового слідства не встановлено місце вчинення злочину, а також кваліфікація вчиненого злочену.

При цьому, згідно із ч. 1ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166,170-174 цього Кодексу.

Пунктом 10 статті 100 КПК України передбачено, що під час вирішення питання щодо спеціальної конфіскації насамперед має бути вирішене питання про повернення грошей, цінностей та іншого майна власнику (законному володільцю) та/або про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Застосування спеціальної конфіскації здійснюється тільки після доведення в судовому порядку стороною обвинувачення, що власник (законний володілець) грошей, цінностей та іншого майна знав про їх незаконне походження та/або використання.

Випадків застосування спеціальної конфіскації, передбаченої статтею 96-2 КК України, прокурором не доведено та судом не встановлено; крім того спеціальна конфіскація не може бути застосована до майна, яке перебуває у власності добросовісного набувача (ч. 4 ст. 96-2 КК України).

Систематизуючи вищезазначені норми законодавства випливає, що правомірність володіння органом досудового розслідування майном, яке наділене ознаками речових доказів, має підтверджуватися в порядку, визначеними статтями КПК України. Таким чином, визнання речовими доказами можливо лише вилучених речей і документів, які входили до переліку, щодо якого судом прямо надано дозвіл на їх відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, арештованого майна відповідно до правил ст. 98 КПК України, але визнання речовими доказами тимчасово вилученого майна за минуванням стадії накладення на нього арешту, відповідно до правил ч. 5ст. 171 КПК України діючим КПК України не передбачено.

Такий процесуальний порядок щодо тимчасово вилученого майна узгоджується і з вимогами глави 16 КПК України і ч. 7ст. 237 КПК України. В протилежному випадку втрачається сенс у вирішенні питання щодо припинення тимчасового вилучення майна, згідно з правилами ст. 169 КПК України, оскільки в такому процесуальному статусі воно перебуває лише до винесення постанови слідчим, прокурором про визнання його речовим доказом.

Отже, якщо стосовно вилученого в ході огляду місця події майна, речей або документів тощо, не накладено арешт і воно перебуває у володінні органів досудового розслідування без належної правової підстави, то таке майно підлягає поверненню особі, в якою воно було вилучено.

Аналіз наведених вище вимог закону вказує, що діючим законодавством передбачений обовязок, а не право слідчого надання доказів та доведення перед судом їх переконливості, оскільки під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються; та застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе наявності трьох необхідних ознак, необхідних для застосування заходів забезпечення кримінального провадження (ст. 132 КПК України).

Оскільки, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, слідчі судді зобов`язані: сумлінно і принципово здійснювати повноваження із судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування; діяти у межах і відповідно до вимог закону; перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи; з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається автор клопотання, без застосування цих заходів; зважати, що незалежно від визначеного процесуальним законом суб`єкта ініціювання застосування заходів забезпечення обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (ч. 3 ст. 132 КПК) покладається на слідчого та/або прокурора, тому вказане питання повинно розглядатися в контексті практики ЄСПЛ та Конвенції про захист прав людини та основних свобод, так як вилучення майна є фактичним позбавлення особи, у володінні якої перебуває зазначене майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеним майном.

З урахуванням викладеного, слідчий суддя вважає, що за матеріалами клопотання неможливо чітко встановити, що існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що майно є доказом або знаряддям злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, можливої конфіскації майна; що стороною кримінального провадження, яка звернулася з клопотанням,не доведено необхідність накладення арешту на тимчасово вилучене майно, тому підстави для накладення арешту на зазначений тимчасово вилучений транспортний засіб, відсутні, що є підставою для відмови в задоволенні клопотання та необхідності негайного повернення майна.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що клопотання слідчого є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.131,132,167,170,171,173ч.3КПК України, слідчий суддя, -

ухвалив:

В задоволенні клопотання СД Монастирищенського ВП Уманського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_3 , погоджене із прокурором Монастирищенського віділення Уманськоїї місцевї прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту на майно в рамках проведення досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №0000042 від 15 вересня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч. 1 КК України, відмовити.

Зобов`язати СД Монастирищенського ВП Уманського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_3 , по кримінальному провадженню №0000042 від 15 вересня 2020 року, негайно повернути автомобіль марки «ВАЗ 210994-20» темного кольору із реєстраційним номером НОМЕР_1 до якого приєднано причіп, темного кольору без реєстраційного номеру із навантаженим на нього стовбурами деревини, в багажному відділенні якого знаходиться чорно-зеленого кольору бензопила, марки «FORESTA FA-40S».

Виконання ухвали покласти на СД Монастирищенського ВП Уманського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_3 .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня проголошення ухвали; у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1