Справа № 192/316/20
Провадження № 1-кп/192/57/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2020 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Солоне Солонянського району Дніпропетровської області об`єднані кримінальні провадження №0000766 та №0000095, відомості про що внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідно 16 грудня 2019 року та 19 лютого 2020 року відносно

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Соснівка Покровського району Дніпропетровської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , мешкав до затримання в АДРЕСА_1 , не працевлаштований, має середню освіту, не одружений, громадянин України, не військовозобов`язаний, на даний час перебуває в ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» Міністерства юстиції України, раніше судимий:

-13 грудня 2016 року Покровським районним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 185 КК України до 6 місяців виправних робіт;
-01 червня 2017 року Покровським районним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 389, ст. 71, ст. 75, ст. 76 КК України до 1 року обмеження волі з іспитовим строком 1 рік; вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2018 року вироком скасований, призначено покарання за ч. 2 ст. 389, ст. 71 КК України у виді арешту на строк 2 місяці 27 днів;
-30 вересня 2019 року Покровським районним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ст. 75, ст. 76 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;
-06 грудня 2019 року Жовтневим районним судом м. дніпропетровська за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 289, ч. 2 ст. 289, ч. ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 , будучи засудженим вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року за ч. 2 ст. 185, ст. 75, ст. 76 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік 6 місяців, на шлях виправлення не став, і в період іспитового строку вчинив нові кримінальні правопорушення за наступних обставин.

Так, ОСОБА_3 12 грудня 2019 року приблизно об 11 годині 00 хвилин, перебуваючи в лісосмузі неподалік с. Павлівка Солонянського району Дніпропетровської області, де керуючись раптово виниклим злочинним умислом на придбання, носіння та зберігання вибухових речовин, без передбаченого законом дозволу, знайшов на землі та привласнив споряджений корпус бойової, осколкової, ручної гранати Ф-1 промислового виготовлення, яка відноситься до категорії вибухових речовин, яку він цього ж дня переніс до себе додому на АДРЕСА_1 , де сховав її в будинку та зберігав до 18 лютого 2020 року.

У ході проведення огляду працівниками поліції 18 лютого 2020 року з приміщення житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому мешкає ОСОБА_3 , було вилучено споряджений корпус бойової, осколкової, ручної гранати Ф-1 промислового виготовлення, яка відноситься до категорії вибухових речовин, яку ОСОБА_3 незаконно зберігав за місцем свого постійного мешкання.

Умисні дії ОСОБА_3 кваліфікуються за ч. 1 ст. 263 КК України, тобто носіння, зберігання, придбання вибухових речовин без передбаченого законом дозволу.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_3 15 грудня 2019 року приблизно о 01 годині 30 хвилин прийшов на територію домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_6 , де маючи умисел на таємне повторне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, із корисливих спонукань, з метою особистої наживи, шляхом пошкодження віконного скла проник до будинку, звідки шляхом демонтажу, таємно повторно викрав 2 радіатора опалення на 10 секцій, вартістю 392 гривні 00 копійок за один радіатор, загальною вартістю 784 гривні 00 копійок, проте не зміг довести злочин до кінця з причин, які не залежали від його волі.
Своїми діями ОСОБА_3 завдав потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 784 гривні 00 копійок.
Умисні дії ОСОБА_3 кваліфікуються за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, тобто незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло.
У судовому засіданні обвинуваченому роз`яснювалося право на захист, однак від допомоги захисника (адвоката) він відмовився, оскільки може захистити себе самостійно.

ОСОБА_3 свою вину у вчинених кримінальних правопорушеннях визнав та своїми показаннями підтвердив обставини вчинених ним злочинів.
Так, в судовому засіданні обвинувачений пояснив, що 12 грудня 2019 року приблизно об 11 годині 00 хвилин в лісосмузі неподалік с. Павлівка Солонянського району Дніпропетровської області під час збирання металобрухту він знайшов на землі споряджений корпус бойової, осколкової, ручної гранати Ф-1, яку він цього ж дня переніс до місця свого мешкання та став зберігати, а 18 лютого 2020 року вказана граната була вилучена працівниками поліції. Далі, 15 грудня 2019 року приблизно о 01 годині 30 хвилин він прийшов на територію домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_6 , де пошкодивши вікно, проник до будинку, в якому демонтував 2 радіатора опалення на 10 секцій. Один радіатор він виніс за межі будинку, а коли намагався винести другий радіатор з будинку, то був викритий невідомим особами. Після чого почав тікати та був зупинений на полі. Розпорядитися викраденим майном не встиг з тієї причини, що його помітили.

Потерпілий ОСОБА_6 у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином. Згідно поданої заяви просив розглянути кримінальне провадження за його відсутності, претензій до обвинуваченого не має (а.с.24).З`ясувавши думку учасників судового провадження суд постановив здійснювати розгляд справи за відсутності потерпілого з урахуванням положень ст. 325 КПК України.

Суд, оцінивши показання ОСОБА_3 в сукупності з відомостями про предмет злочинів і про обстановку їх виявлення, прийшов до переконання в тому, що вина ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України доведена в повному обсязі під час розгляду справи дослідженими судом доказами та оціненими ним за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом. Обвинувачений, вчиняючи незакінчених замах на крадіжку майна діяв повторно, з прямим умислом, з корисливих мотивів, таємно, а вчиняючи злочин, кваліфікований за ч. 1 ст. 263 КК України діяв також з прямим умислом. ОСОБА_3 є суб`єктом вчинених ним злочинів, оскільки є осудною та повнолітньою особою.
Вина ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України підтверджується заявою про надання добровільної згоди на проникнення до його житла за адресою АДРЕСА_1 (а.с.94), згідно якої працівники поліції за згодою обвинуваченого провели огляд зазначеного будинку. Під час проведення огляду, в будинку в спальній кімнаті під тумбочкою був виявлений предмет округлої форми, в якому з однієї сторони є отвір та який зовні схожий на корпус гаранти Ф-1 (а.с.96). Будь-яких заперечень з боку ОСОБА_3 під час проведення огляду не надходило, а вказані обставини зафіксовані в таблиці зображень до протоколу огляду місця події від 18 лютого 2020 року (а.с.97-101). Також 17 березня 2020 року був проведений слідчий експеримент, в ході якого ОСОБА_3 добровільно показав місце, де він знайшов гранату та куди її переніс і де став зберігати (а.с.115-116). Обставини проведення слідчого експерименту зафіксовані в таблиці зображень до протоколу проведення слідчого експерименту від 17 березня 2020 року (а.с.117-119), під час якого від ОСОБА_3 не надходили будь-які зауваження.
Згідно Висновку експерта № 19/104-11/1/54 від 10 березня 2020 року (а.с.103-108), предмет округлої форми, який видав ОСОБА_3 , вилучений в ході огляду місця події від 18 лютого 2020 року є конструктивно оформленим зарядом вибухової речовини, а саме спорядженим корпусом бойової осколкової, оборонної ручної гранати Ф-1, який відноситься до категорії вибухових речовин та придатний для здійснення вибуху.
Тому суд вважає, що вина ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України повністю доведена зібраними доказами та показаннями самого обвинуваченого, наданими ним у суді.
У частині доведеності вини ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, суд вважає, що існують підстави для зміни обвинувачення в цій частині та перекваліфікації дій обвинуваченого на ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України з огляду на те, що згідно показань самого обвинуваченого він не зміг довести до кінця свій єдиний умисел, направлений на повторне викрадення чужого майна, поєднаний з проникненням до житла, а саме: радіаторів опалення, у зв`язку з тим, що був помічений невідомими особами та вимушений був тікати.
Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 18 лютого 2020 року, ОСОБА_3 пояснив, що рукою він розбив віконне скло в будинку АДРЕСА_2 , через яке потрапив до будинку, де побачив радіатор опалення, який демонтував та виніс за територію подвір`я та знову повернувся до будинку і проник до нього вже через розбите ним скло. Побачив ще один радіатор опалення, який не проходив у розбите вікно. Тому обвинувачений розбив ще одне вікно, більшого розміру, через яке виніс і цей радіатор. Після цього він почув, що до подвір`я заїхав автомобіль, кинув радіатори та почав тікати в напрямку балки, де його наздогнав невідомий чоловік та привів до будинку (а.с.66-67). Під час проведення слідчого експерименту будь-яких зауважень з боку обвинуваченого не надходило, а викладені в протоколі обставини зафіксовані в таблиці зображень до протоколу слідчого експерименту (а.с.68-72).
Протоколом огляду місця події від 15 грудня 2019 року, таблицею зображень до нього та протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 15 грудня 2019 року підтверджуються обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення (а.с.87-92).
Протоколами пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 28 січня 2020 року, згідно яких потерпілому ОСОБА_6 та свідку ОСОБА_7 були надані фотокартки, на яких вони впізнали обвинуваченого, як особу, яка 15 грудня 2019 року вчинила крадіжку радіаторів опалення та в день вчинення злочину була вдягнута у куртку та штани темного кольору (а.с.73-78), а згідно пояснень обвинуваченого його наздогнали двоє чоловіків у день вчинення злочину, один з яких виявився господарем будинку.
Згідно постанови про призначення судово-товарознавчої експертизи від 19 грудня 2019 року, та Висновку експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи №5849-19 по кримінальному провадженню № 0000766 (а.с.79-83) ринкова вартість викраденого майна, що належить ОСОБА_6 , а саме: радіатору опалення на 10 секцій, в кількості двох одиниць, які купувалися у 2010 році, бувший у використанні, без пошкоджень, у справному стані, з урахуванням зносу станом на грудень 2019 року складає 784 гривні.
Проте суд не враховує вказаний доказ, оскільки як постанова про призначення судово-товарознавчої експертизи від 19 грудня 2019 року, так і Висновок експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи №5849-19 містять в собі невірне зазначення прізвища потерпілого, у зв`язку з чим за клопотанням прокурора судом ухвалою від 22 червня 2020 року було доручено експерту проведення товарознавчої експертизи (а.с.132).
Згідно Висновку експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи №2764-20 від 07 липня 2020 року (а.с.137-139) ринкова вартість викраденого майна, що належить потерпілому ОСОБА_6 , а саме: радіатору опалення на 10 секцій, в кількості двох одиниць, які купувалися у 2010 році, бувший у використанні, без пошкоджень, у справному стані, з урахуванням зносу станом на грудень 2019 року складає 784 гривні.
З наданих доказів підтверджується те, що ОСОБА_3 не довів свій єдиний умисел, направлений на повторне викрадення чужого майна: радіаторів опалення, поєднаний з проникненням до житла з причин, які не залежали від його волі та не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки у зв`язку з тим, що був помічений невідомими для нього особами під час вчинення крадіжки, він не зміг розпорядитися викраденим майном, яке залишив на місці вчинення кримінального правопорушення. Тому суд вважає, що дії обвинуваченого не вірно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 3 ст. 185 КК України, та їх слід кваліфікувати за ч.3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, оскільки така зміна обвинувачення не погіршує становище обвинуваченого.
Під час розгляду справи було встановлено обставину, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченому - щире каяття.
Судом встановлено обтяжуючу покарання обставину, передбачену ст. 67 КК України рецидив злочинів, оскільки ОСОБА_3 вчинив злочин, кваліфікований за ч. 1 ст. 263 КК України будучи засудженим вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року за ч. 2 ст. 185, ст. 75, ст. 76 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік 6 місяців, тобто в період іспитового строку, а також після ухвалення вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року, який набрав законної сили 09 січня 2020 року (а.с.153-154).
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 згідно з вимогами ст.ст. 65-67 КК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд враховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України, відносяться до тяжких злочинів, а також особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередьно, не працює, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, вчинив нові умисні, у тому числі, незакінчених замах на вчинення корисливого злочину, як у період іспитового строку, так і через 6 днів після ухвалення вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року, за яким йому було призначено покарання у вигляді позбавлення волі, без звільнення від відбування покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.
Оскільки обвинувачений не зробив для себе належних висновків як після звільнення від відбування покарання з іспитовим строком за вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року, так і після засудження до реального відбування покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року, тому йому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України із застосуванням правил, передбачених ч.ч.1, 3 ст. 68 КК України в частині призначення покарання за незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, згідно якої за вчинення замаху на кримінальне правопорушення строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Суд вважає, що призначенням ОСОБА_3 більш м`якого виду покарання не буде досягнуто виховної мети покарання як за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, так і за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України.
Вирішуючи питання про призначення покарання, реалізовуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає, що підстави для застосування правил ст. ст. 69, 69',75 КК України відсутні з огляду на обставини справи, а також з огляду на існування підстав для призначення покарання із врахуванням положень ст.ст. 70,71 КК України.
З урахуванням викладеного, особи обвинуваченого, який вчинив нові умисні, у тому числі незакінчених замах на вчинення корисливого злочину, маючи судимість в тому числі за вчинення аналогічних корисливих злочинів, його відношення до скоєного, суд вважає за необхідне й доцільне призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ч. ч. 1, 2 ст. 70 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Частиною 3 ст. 78 КПК України передбачено, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.
На підставі викладеного, враховуючи вчинення обвинуваченим нових умисних злочинів в період іспитового строку за вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 рок суд вважає, що обвинуваченому на підставі ч. 1 ст. 71 КК України необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі за сукупністю вироків, у зв`язку з порушенням останнім вимог ст. 75 КК України частково приєднавши невідбуту частину покарання за попереднім вироком у вигляді одного року позбавлення волі. Таке покарання буде необхідним для виправлення обвинуваченого, а також попередження вчинення ним нових злочинів, оскільки призначене покарання за вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року не досягло своєї мети та не виправило обвинуваченого, який в період іспитового строку знову вчинив нові умисні злочини, у тому числі, незакінчених замах на вчинення корисливого злочину.

Крім того, суд вважає за необхідне при призначенні покарання обвинуваченому застосувати до ОСОБА_3 також положення ч. 1 ст. 71 КК України, оскільки останній вчинив кримінальні правопорушення після ухвалення вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року, за яким невідбута частина покарання на день ухвалення даного вироку, з урахуванням рапорту про затримання від 30 січня 2020 року, становить 4 роки, 5 місяців 4 дні, частково приєднавши невідбуту частину покарання за попереднім вироком у вигляді шести місяців позбавлення волі, оскільки за цим вироком ухвалено вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року виконувати самостійно.

Призначаючи покарання ОСОБА_3 із застосуванням правил ч. 1 ст. 70, ч.ч. 1,4,5 ст. 71 КК України, суд враховує те, що призначене покарання не може перевищувати максимальну санкцію одного із вчинених ним злочинів. Проте суд вважає, що оскільки ОСОБА_3 вчиняв злочини як в період іспитового строку, так і через незначний проміжок часу після ухвалення нового вироку, тому покарання за новим вироком слід призначити в розмірі, яке на думку суду повинно виправити засудженого та змінити його поведінку.
При вирішенні долі речових доказів суд враховує положення ч. 9 ст. 100 КПК України, згідно якої питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Згідно розписки потерпілого ОСОБА_6 , викрадене майно було повернуто йому (а.с.85). Питання стосовно визнання такого майна речовими доказами слідчим не вирішувалося.

Постановою про приєднання предметів до кримінального провадження як речових доказів від 12 березня 2020 року залишки після вибуху, упаковані в пакет № 0012627, виготовлений з полімерного матеріалу з биркою у відповідних графах якої нанесені надписи: «Об`єкт Ф-1, залишки після вибуху, Висновок № 19/104-11/1/54 від 10 березня 2020 року, експерт ОСОБА_8 » направлені на зберігання в камеру зберігання речових доказів Солонянського відділення поліції (а.с.112, 113), які слід знищити.

Відповідно до вимог ч.2 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Згідно Акта №2764-20 від 07 липня 2020 року здачі приймання висновку судового експерта, спеціаліста (а.с.139) вартість проведеної експертизи у кримінальному провадженні №0000766 склала 326 гривень 88 копійок, а згідно довідки про витрати на проведення експертизи у кримінальному провадженні № 0000095, витрати на проведення експертизи склали 1 570 гривень 10 копійок (а.с.102), які підлягають стягненню з обвинуваченого.

Запобіжний захід по даному кримінальному провадженню стосовно обвинуваченого не обирався. Згідно рапорту про затримання від 30 січня 2020 року, обвинувачений був затриманий на виконання вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровсаької області від 18 березня 2020 року ОСОБА_3 був тимчасово залишений в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» Міністерства юстиції України (а.с.28), тому вказаний період піддягає зарахуванню в строк покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Визнати ОСОБА_3 винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки.

Визнати ОСОБА_3 винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 263 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити до відбуття ОСОБА_3 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі до покарання за цим вироком та остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року у вигляді 6 (шести) місяців позбавлення волі до покарання за цим вироком та остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту оголошення вироку, зарахувавши таким чином строк перебування обвинуваченого в ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» Міністерства юстиції України з 30 січня 2020 року по дату оголошення вироку - 26 серпня 2020 року.

Речові докази: залишки після вибуху, упаковані в пакет № 0012627, виготовлений з полімерного матеріалу з биркою у відповідних графах якої нанесені надписи: «Об`єкт Ф-1, залишки після вибуху, Висновок № 19/104-11/1/54 від 10 березня 2020 року, експерт ОСОБА_8 », який направлений на зберігання в камеру зберігання речових доказів Солонянського відділення поліції за квитанцією № 000041 - знищити.

Стягнути з ОСОБА_3 326 (триста двадцять шість) гривень 88 копійок та 1 570 (одну тисячу п`ятсот сімдесят) гривень 10 копійок документально підтверджені витрати на залучення експерта в дохід державного бюджету.

Заходи забезпечення кримінального провадження в даному кримінальному провадженні ОСОБА_3 , а саме запобіжний захід до набрання вироком законної сили не застосовувався.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Солонянський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору та надіслати потерпілому ОСОБА_6 .

Головуючий: суддя ОСОБА_1