УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 вересня 2020 року с лідчий суддя Шевченківського районного суду м.Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора у кримінальному провадженні № 420 191 011 000 003 29 від 12.12.2019 за ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 384КК України, про накладення арешту на майно,

у с т а н о в и в:
До Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_3 про накладення у кримінальному провадженні за № 420 191 011 000 003 29 від 12.12.2019арешту на нежилі приміщення першого поверху та підвалу, загальною площею 355,00 кв., за адресою - АДРЕСА_1 , які на праві власності належать ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
На обґрунтування клопотання зазначено, що рішенням Господарського суду м. Києва від 22.02.2008 у справі №16/12 за позовом ПП «Фірма «Ольга» до Управління справами НАН України право власності на нежилі приміщення першого поверху (площа 214,5 кв. м) та приміщення підвалу (площа 140,5 кв. м) будинку АДРЕСА_1 визнано за ПП «Фірма «Ольга», засновником якого є ОСОБА_4 .
Суд, задовольняючи позов ПП «Фірма «Ольга», виходив з того, що на момент розгляду справи позивач - ПП «Фірма «Ольга» володів квартирами № 2, 34, 35, 36, 49 будинку № 42/32 по вул. Б. Хмельницького у м. Києві, у зв`язку з чим суд визнав обґрунтованими позовні вимоги щодо визнання права власності на допоміжні приміщення будинку, з огляду на положення ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також рішення Конституційного суду України від 02.03.2004 №4-рп/2004.
Однак розслідуванням встановлено, що рішення суду від 22.02.2008 у справі №16/12 ухвалено внаслідок введення представником ПП «Фірма «Ольга» ОСОБА_6 суду в оману, оскільки 23.11.2007 Дніпровським районним судом міста Києва і справі № 2-3084/1 задоволено позов ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 до ПП «Фірма «Ольга» про визнання права власності на квартири № 2, 34, 35, 36, 49 за переліченими особами.
Таким чином, на день ухвалення Господарським судом м. Києва рішення від 22.02.2008 у справі №16/12 ПП «Фірма «Ольга» не було власником зазначених вище квартир, що достовірно було відомо представнику ПП «Фірма «Ольга» ОСОБА_6 , оскільки останній брав участь у справі №2-3084/1.
У подальшому, на підставі рішення Постійно діючого центрально-регіонального Третейського суду при Асоціації «Арбітраж» від 07.05.2008 у справі №06/38-2008, ухвали Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27.05.2008 у справі №6-97/08 та виконавчого листа від 27.05.2008 у справі №6-97/08 на ім`я ОСОБА_10 оформлено право власності на вищевказані нежилі приміщення.
Після цього, 30.08.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 посвідчено договір дарування між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 щодо нежилих приміщень першого поверху та підвалу будинку АДРЕСА_1 .
Таким чином, службові особи ПП «Фірма «Ольга» незаконно заволоділи нежилими приміщеннями НАН України.
У зв`язку з цим, вважаючи нежилі приміщення першого поверху та підвалу за адресою - АДРЕСА_1 , об`єктом злочинних посягань, тобто речовим доказом, прокурор просив накласти на них арешт з метою забезпечення схоронності. Просив розглянути клопотання без повідомлення власника майна з метою забезпечення арешту майна.
У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав.
Слідчий суддя, заслухавши прокурора, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, дійшов висновку про таке.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Зазначене положення Конституції покладене в основу однієї з засад кримінального провадження, сутність якої відображена у ст. 16 КПК України та передбачає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження можливе лише на підставі вмотивованого судового рішення, без наявності якого допускається лише тимчасове вилучення майна.
Наведена засада гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.
Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичне позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.
Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.
З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 КПК, якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.
Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження, до яких, серед інших, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК).
Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, Кримінального процесуального кодексу.
Сукупність наведених норм кримінального процесуального законодавства, їх внутрішній, змістовний зв`язок доводять, що будь-які процесуальні рішення, дії слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинені під час досудового розслідування, мають відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.
Статтею 131 КПК арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.
Враховуючи, що слідчий суддя має можливість встановити наявність у кримінальному провадженні певних обставин виключно з матеріалів поданого клопотання, на його ініціатора і покладається відповідний обов`язок.
Досліджуючи існування на момент розгляду клопотання про накладення арешту зазначених складових, слідчий суддя відмічає, що надані матеріали, зокрема, витяг з ЄРДР, договір інвестування та реконструкції приміщень житлового будинку від 29.12.1999, акт комісії по введенню в експлуатацію закінчених капітальним ремонтом та реконструкцією житлових приміщень 3-го під`їзду будинку АДРЕСА_2 від 03.10.2005, рішення Господарського суду м. Києва від 22.02.2008 у справі № 16/12, витяг реєстру прав власності на нерухоме майно, рішення Постійно діючого центрально-регіонального Третейського суду при Асоціації «Арбітраж» від 07.05.2008, ухвала Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27.05.2008 у справі №6-97/08, виконавчий лист від 27.05.2008 у справі №6-97/08 на ім`я ОСОБА_10 та копія паспорта останнього, а також документи інших осіб власників квартир у зазначеному будинку, не дають підстав для встановлення об`єктивних даних, які б підтверджували факт вчинення кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 384 КК України.
Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, є доказом вчинення злочину.
Абзацом другим вказаної норми визначено, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
У силу ч.2 ст. 170 КПК арешт майна допускається серед іншого з метою збереження речових доказів.
Для реалізації встановленої законом мети відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК арешт накладається на майно будь-якої фізичної особи, якщо воно відповідає зазначеним у ст. 98 КПК критеріям.
Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди його вчинення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, набуті кримінально протиправним шляхом, були об`єктом кримінально протиправних дій.
З наведеного витікає, що певне майно підлягає арешту лише у разі, якщо воно відповідає переліченим вище вимогам та є доказом обставин вчинення відповідного кримінального правопорушення.
Прокурор, обґрунтовуючи клопотання, зазначив, що нежилі приміщення за адресою - АДРЕСА_1 , підлягають арешту, оскільки, на його думку, такі приміщення була об`єктом протиправних дій, тобто набуті ПП «Фірма «Ольга» злочинним шляхом.
Стаття 190 КК України передбачає кримінальну відповідальність за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману, зокрема, шляхом використання завідомо підробленого документа, що додатково кваліфіковано за ч. 4 ст. 358 КК України.
Крім того, стаття 384 КК України, за якою також здійснюється розслідування у цьому провадженні, передбачає відповідальність за введення в оману суду, у тому числі, шляхом подання завідомо недостовірних або підроблених доказів.
Отже, вирішуючи питання про можливість віднесення нежилих приміщень до доказів у кримінальному провадженні за ст. 190, 358, 384 КК України, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що наведений чинник заслуговує на негативну оцінку через те, що доказом у цьому кримінальному провадженні можуть бути документи, що мають ознаки підроблення, та використані для незаконного переходу права власності на нежилі приміщення до відповідної особи, відомості, які містить такий документ мали доказове значення під час ухвалення судом рішення у відповідній справі.
Водночас, матеріалами клопотання та прокурором у судовому засіданні не доведено, що нежилі приміщення першого поверху та підвалу за адресою - АДРЕСА_1 , вибули з власності Управління справами НАН України злочинним шляхом, тобто були об`єктом злочинних посягань, враховуючи, що рішення Господарського суду м. Києва від 22.02.2008 у справі №16/12, яким право власності на зазначені вище приміщення визнане за ПП «Фірма «Ольга», набрало законної сили та не оскаржувалось сторонами упродовж дванадцяти років.
Отже, застосування ініційованого стороною обвинувачення заходу забезпечення кримінального провадження з метою забезпечення схоронності нежилих приміщень як речового доказу є необґрунтованим, оскільки потреби досудового розслідування не виправдовують застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.
Таким чином, прокурором не доведені правові підстави застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження, що у силу ч. 2 ст. 173 КПК має наслідком відмову у задоволенні клопотання.
Керуючись вимогами ст. 2, 7, 8, 9, 16, 98, 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя
у х в а л и в:
У задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_3 про накладення у кримінальному провадженні № 420 191 011 000 003 29 від 12.12.2019 за ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 384 КК України арешту на нежилі приміщення першого поверху та підвалу, загальною площею 355,00 кв., за адресою - АДРЕСА_1 , які на праві власності належать ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , відмовити.

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Київської апеляційного суду упродовж п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга.

Слідчий суддя ОСОБА_1