Справа №127/2797/21
Провадження №1-кп/127/139/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.12.2020 за № 0002081, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Карпівка Красногвардійського району Автономної Республіки Крим, громадянина України, освіта вища, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 369 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , маючи умисел на пропозицію надання неправомірної вигоди службовій особі, переслідуючи мету уникнути відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП), 13.12.2020 в період часу з 06.01 год. по 06.10 год., перебуваючи на проїжджій частині біля будинку АДРЕСА_2 , висловив пропозицію службовим особам - інспектору взводу № 1 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області капралу поліції ОСОБА_6 , інспектору взводу № 1 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області молодшому лейтенанту поліції ОСОБА_7 , поліцейському взводу № 2 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області капралу поліції ОСОБА_8 , та поліцейському взводу №2 роти №2 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області молодшому лейтенанту поліції ОСОБА_9 , про надання неправомірної вигоди за непритягнення його ( ОСОБА_5 ) до адміністративної відповідальності та непоміщення автомобіля на арешт майданчик за наступних обставин.

Так, інспектором взводу № 1 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області капралом поліції ОСОБА_6 , інспектором взводу № 1 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області молодшим лейтенантом поліції ОСОБА_7 , поліцейським взводу №2 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області капралом поліції ОСОБА_8 , та поліцейським взводу № 2 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області молодшим лейтенантом поліції ОСОБА_9 , які згідно з пунктом 1 примітки до статті 364 Кримінального кодексу України (далі КК) є службовими особами, відповідно до Дислокації сил та засобів роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області в складі екіпажу «Юнкер 102» на службовому автомобілі марки «Mitsubishi» моделі «Outlander», реєстраційний номер НОМЕР_1 та «Юнкер - 131» (піше патрулювання), здійснювалося патрулювання по маршруту патрулювання у місті Вінниця.

Під час несення служби близько 05.30 год. екіпажем «Юнкер 131» по вул. Костянтина Василенка, 4 у м. Вінниці зупинено автомобіль марки «Тоуоtа» моделі «Соrоllа», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , який порушив правила дорожнього руху.

У ході спілкування з ОСОБА_5 працівниками патрульної поліції було виявлено в останнього ознаки алкогольного сп`яніння та водієві запропоновано на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ та Міністерства охорони здоров`я № 1452/735 від 09.11.2015 «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у лікаря-нарколога у комунальному закладі «Вінницький обласний наркологічний диспансер «Соціотерапія» за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова, 109-В, на що водій погодився, у результаті чого виявлений вміст алкоголю в крові, що становив 1,58 % проміле.

Після чого, о 06.01 год., перебуваючи на проїжджій частині біля будинку № 4 по вул. Костянтина Василенка, 4 у м. Вінниці, ОСОБА_5 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи, що працівники поліції є службовими особами, які згідно зі статті 255 КпАП уповноважені на складання протоколів про адміністративне правопорушення, відповідальність, за яке передбачена частиною першою статті 130 КпАП, достовірно знаючи механізм складання та розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, розуміючи незаконність своїх дій та достовірно знаючи про кримінальну відповідальність за пропозицію надання неправомірної вигоди службовій особі, діючи умисно, під час складання працівниками поліції відповідно частини другої пункту 5 розділу 1 та розділу 9 «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015, матеріалів про вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною першою статті 130 КпАП, не звертаючи уваги на неодноразові попередження ОСОБА_8 про кримінальну відповідальність за висловлення пропозиції неправомірної вигоди службовій особі, продовжуючи свій злочинний намір, висловив словесні пропозиції надання ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів в сумі 100, 200, 300 та 400 доларів США (що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 13.12.2020 еквівалентно 2807,5 грн., 5615 грн., 8422,5 грн. та 11230 грн. відповідно), за нескладення відносно нього ( ОСОБА_5 ) протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 130 КпАП, та непоміщення автомобіля на арештмайданчик.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених у обвинувальному акті.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 (Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням таких доказів:

-копії протоколу про адміністративне правопорушення, складеного 13.12.2020 за ознаками в діянні ОСОБА_5 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП);

-копії висновку медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 13.12.2020, відповідно до якого констатовано алкогольне сп`яніння у ОСОБА_5 .

Аналізуючи показання обвинуваченого, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт пропозиції обвинуваченим неправомірної вигоди працівникам поліції з метою уникнення адміністративної відповідальності за здійснення керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Суд також враховує, що обвинувачений в судовому засіданні повідомив про те, що він усвідомлював, що здійснює пропозицію неправомірної вигоди працівникам поліції.

Здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження відповідно до приписів частини першої, другої та шостої статті 22, частини третьої статті 26, частини третьої статті 349 та частини першої статті 337 КПК, суд вважає за недоцільне здійснювати правову оцінку наявності правових підстав для притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності, передбаченої статтею 130 КпАП. Зокрема, суд вважає, що для правової кваліфікації діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , вирішальне значення має саме суб`єктивне сприйняття обвинуваченим наявності в працівників поліції можливості ініціювати таке притягнення. Саме з метою попередження ініціювання притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності останнім, як встановлено в судовому засіданні, здійснено зазначену вище пропозицію неправомірної вигоди.

Тому, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає, що діяння ОСОБА_5 охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 369 Кримінального кодексу України (далі КК), за ознаками пропозиції службовій особі надати неправомірну вигоду за невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме не зазначені критерії призначення кримінального покарання звернуто увагу Верховним Судом (далі ВС) у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблено ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).
Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин його вчинення, при цьому у вчиненому розкаявся. Крім того суд враховує, що ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження та досліджені в судовому засіданні відомості, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами частини другої статті 50 КК є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що частиною першою статті 26 Кримінально-виконавчого кодексу України регламентовано, що засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це кримінально-виконавчій інспекції за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу. Тому, зважаючи на приписи абзацу третього пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК, згідно з якими у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання, суд вважає за необхідне зазначити, що строк відбування кримінального покарання у виді штрафу слід рахувати саме з дня набрання вироком законної сили.

Питання стосовно речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих представником сторони обвинувачення документів не вбачається, чи приймались під час досудового розслідування будь-які рішення щодо речових доказів у кримінальному провадженні, а тому суд позбавлений можливості виконати вимоги зазначеної правової норми.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 369 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 1000 (тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим, який утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було под ано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: