Справа № 308/7460/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2020 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000854 від 24.07.2020, за обвинуваченням :

ОСОБА_3 , уродженця с. Зарожани, Хотинського району, Чернівецької області, українця, громадянина України, одруженого, з середньою спеціальною освітою, раніше не судимого згідно ст. 89 КК України, сапера інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 , солдата, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого: АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:
26.09.2019 ОСОБА_3 призваний на військову службу за контрактом до лав Збройних Сил України. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №29/А від 12.02.2020 солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду сапера інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 .

Згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 встановлено, що з моменту оголошення рішення про мобілізацію в Україні настає особливий період.

У відповідності до ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст.1 Закону України «Про оборону України» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до Указу Президента України від 17.03.2014 року «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17.03.2014, в Україні оголошено часткову мобілізацію, з огляду на що з 17.03.2014 по теперішній час в Україні діють умови особливого періоду.

Вимоги ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують кожного військовослужбовця захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи, тощо).

Таким чином, з моменту призову на військову службу за контрактом, тобто з 26 вересня 2019 року ОСОБА_3 набув статусу військовослужбовця Збройних Сил України.

Під час проходження військової служби у відповідності до ст.ст. 9, 11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ОСОБА_3 під час несення військової служби, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися вимог Конституції України та законів України, військової присяги, віддано служити Українському народу, сумлінно і чесно виконувати свій військовий обов`язок, не допускати негідних вчинків.

Натомість ОСОБА_3 , діючи всупереч інтересам служби та наведеним вимогам Статутів Збройних Сил України, став на шлях вчинення злочину проти встановленого порядку несення військової служби.

Так, ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , під час дії особливого періоду, у порушення вищевказаних нормативно-правових актів через особисту недисциплінованість, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не бажаючи переносити труднощі військової служби, з метою ухилитися від проходження військової служби, 23.06.2020 о 09 год. 00 хв. до розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) без поважних причин не з`явився та був відсутній на військовій службі по 21.07.2020, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи свою діяльність з проходженням військової служби.

Отже, ОСОБА_3 не з`явився вчасно на службу без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.407 Кримінального кодексу України.

Обвинувачений ОСОБА_3 в суді повністю та добровільно визнав себе винним у вчиненні ним кримінального правопорушення. Підтвердив, що дійсно з 23.06.2020 без дозволу командування військової частини НОМЕР_1 , де він проходить службу по контракту, не з`явився на службу, а 21.07.2020 добровільно повернувся на службу, оскільки зрозумів незаконність своїх дій. У вчиненому щиро розкаявся. У судовому засіданні повідомив, що був відсутній на службі у вказаний період у зв`язку зі смертю дідуся та необхідністю підтримки рідної непрацездатної бабусі похилого віку.

Враховуючи вимоги ч. 3 ст.349 КПК України, суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та доданими у судовому засіданні характеризуючими особу обвинуваченого даними. Покази обвинуваченого є послідовними, логічними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення. Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим, його винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена зібраними органом досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, які учасники судового провадження не оспорювали та вважали їх дослідження в судовому засіданні недоцільним. Судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви у добровільності та істинності їх позицій відсутні.

Заслухавши думку учасників судового провадження, роз`яснивши їм зміст ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку, суд визнає недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин і визнає фактичні обставини доведеними наявними у матеріалах кримінального провадження доказами.

Таким чином, суд вважає, що дії ОСОБА_3 кваліфіковано вірно як вчинення кримінального правопорушення, що полягає у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), передбачене ч.4 ст.407 Кримінального кодексу України.

При призначенні покарання суд дотримується вимог кримінального закону, зокрема ст.65 КК України, та принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, відповідно до яких слід враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Водночас, згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Так, суд враховує, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення є тяжким злочином, ОСОБА_3 раніше не судимий, по місцю проживання характеризується позитивно, по місцю служби посередньо.

Обставини, що пом`якшують покарання відповідно до ст.66 КК України є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставини, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, не встановлені.

Згідно з даними досудової доповіді Ужгородського міськрайонного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області ДУ «Центр пробації» 29/ДД/2020 (вих.№39/12/5956-20від 25.08.2020) на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, рівень ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінується як середній. З близьких осіб залишилась тільки бабуся (батько помер, мати відмовилась при народженні), з якою підтримує теплі сімейні відносини. Орган пробації вважає, що у разі звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням доцільним є покладення на обвинуваченого обов`язків , визначених п.1, 2 ч.1, п.4 ч.3 ст. 76 КК України. При призначенні покарання потребує здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів.

Отже, приймаючи до уваги досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_3 , з урахуванням особи винного, суд вважає, що необхідним та достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень буде призначення покарання останньому у виді позбавленні волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 4 ст. 407 КК України.

Однак, враховуючи обставини, що пом`якшують його покарання, а саме: розкаяння у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, критичне ставлення до скоєного, що свідчить про намір стати на шлях виправлення та перевиховання, суд вважає можливим звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 від відбуття покарання з випробуванням іспитовим строком на певний термін на підставі ст. 75 КК України, оскільки вважає, що він може бути виправлений без ізоляції його від суспільства, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цивільний позов не заявлений.

Речові докази та судові витрати відсутні.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 349, 374, 376, 395 КПК України ,-

У Х В А Л И В :
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Відповідно до ст. 76 КК України в період іспитового строку покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки: періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Нагляд за ОСОБА_3 доручити уповноваженому органу з питань пробації за місцем проживання засудженого.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду
Закарпатської області ОСОБА_1