Номер провадження: 11-кп/813/1933/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2020 року про застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001098 від 10 червня 2020 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 06 серпня 2020 року було задоволено клопотання прокурора та до ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 днів до 04 жовтня 2020 року.

В якості альтернативного запобіжного заходу визначена застава 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 168 160 грн., та у разі внесення застави на обвинуваченого покладені обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити ухвалу та зменшити розмір застави до 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 42040 грн.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що суд безпідставно визначив завідомо непомірний розмір застави для обвинуваченого. При цьому прокурор у своєму клопотанні про застосування запобіжного заходу не просив визначити заставу саме у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 168 160 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 , який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти її задоволення, дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Частиною першою ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Статтею 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантується право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

13.06.2019 року рішенням Конституційного суду України №4-р/2019 року було вирішено питання про можливість оскарження стороною захисту ухвал суду першої інстанції щодо застування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або у продовженні його строку під час судового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи

Згідно з приписами ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001098 від 10 червня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, а тому на даному етапі питання щодо обґрунтованості обвинувачення, оцінки доказів та встановлення вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину відноситься до компетенції суду першої інстанції за результатами судового розгляду.

Оскарженою ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 06 серпня 2020 року до ОСОБА_8 був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, до 04.10.2020 року та, у якості альтернативного запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених ч.7 ст.42 КПК України визначено заставу - 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 168 160 грн.

Зазначене рішення суд першої інстанції мотивував наявністю у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які на думку суду свідчать про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про існування ризику незаконного впливу обвинуваченим ОСОБА_8 на потерпілого та свідків, що безпосередньо судом не допитувалися, з метою змінити їх показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Так, кримінальне провадження №0001098 від 10 червня 2020 року відносно ОСОБА_8 перебуває на стадії підготовчого провадження, судовий розгляд ще не проведено, а тому потерпілі та свідки на теперішній час не допитані, що дає підстави дійти висновку про наявність ризику незаконного впливу на них обвинуваченим ОСОБА_8 з метою змінити їх первинні показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк до шести років. Таким чином, враховуючи тяжкість покарання, у разі доведеності його вини, існує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватись від суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

Ризик того, що обвинувачений може переховуватися від суду також підтверджується і тією обставиною, що обвинувачений ОСОБА_8 є громадянином іншої держави, у зв`язку з чим має об`єктивну можливість з метою уникнення покарання виїхати за межі України.

Апеляційний суд звертає увагу, що 20.03.2020 року обвинувачений ОСОБА_8 був засуджений Приморським районним судом м.Одеси за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, у зв`язку з чим існує ризик того, що обвинувачений може вчинити інший злочин проти власності.

Вищенаведене у сукупності з тим фактом, що ОСОБА_8 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочину проти власності, підтверджує наявність ризику вчинення обвинуваченим іншого аналогічного злочину та характеризує ОСОБА_8 , як особу схильну до вчинення злочинів проти власності.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, що підтверджується характеристикою особи обвинуваченого ОСОБА_8 , який, знаходячись в працездатному віці, офіційно не працевлаштований, не має офіційних джерел доходу, а тому існує ризик вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 іншого корисливого злочину.

Апеляційний суд бере до уваги обставини, що відповідно до положень ст.178 КПК України слід враховувати при обранні запобіжного заходу, а саме те, що, обвинувачений ОСОБА_8 не має постійного місця проживання у м.Одеса, не одружений, не має осіб, що знаходяться на його утриманні, що свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження з урахуванням даних, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_8 , дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового провадження лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 та зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, на які прокурор посилався у своєму клопотанні.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України, 3. Слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції з урахуванням положень п.2) ч.5 ст.182 КПК України, обставин злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , особи обвинуваченого, який є громадянином іншої держави та не має постійного місця проживання у м.Одесі, обґрунтовано визначив заставу у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 168 160 грн., оскільки саме такий розмір застави, у разі його внесення, буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти заявленим у клопотанні прокурора ризикам.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що суд при встановленні суми застави, яка перевищує платоспроможність обвинуваченого повинен враховувати тяжкість злочину, у вчиненні якого він підозрюється, а також його професійне становище. Судом, враховуючи винятковий характер справи, виправдано корегування суми для звільнення під заставу з рівнем передбачуваної відповідальності для забезпечення того, щоб винні не мали стимулу уникати правосуддя і знехтувати заходами безпеки. Розмір застави, встановлений виключно з урахуванням майнового стану підозрюваного, не є достатнім для забезпечення його явки у судове засідання.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції визначив ОСОБА_8 завідомо непомірний розмір застави є необґрунтованими, а суд першої інстанції дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та не виявив перешкод для застосування такого запобіжного заходу, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, а визначений розмір застави є необхідним та достатнім для запобіганню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Частиною 1 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 182, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 532 КПК, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 06 серпня 2020 року, якою до ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 днів до 04 жовтня 2020 року з визначенням застави - 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 168 160 грн. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4