Справа № 305/2223/19
Номер провадження 1-кп/305/214/20
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2020 року. Рахівський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючої судді ОСОБА_1

з участю: секретаря с/з ОСОБА_2

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

потерпілої ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Рахів кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.10.2019 за № 0000879 про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця, АДРЕСА_1 , громадянина України, тимчасово не працюючого, із загальною середньою освітою, неодруженого, раніше не судимого, на отриманні осіб не має, військовозобов`язаного, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 , 14 жовтня 2019 року, близько 20 години, в АДРЕСА_1 , в приміщенні кухні, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, під час суперечки на побутовому ґрунті із своєю мамою ОСОБА_6 , наніс останній декілька ударів руками, затиснутими в кулак у область голови і тулуба внаслідок чого вона впала на підлогу. Продовжуючи свої злочинні дії спрямовані на заподіяння тілесних ушкоджень, ОСОБА_6 наступив ногою на тулуб ОСОБА_6 в області ребер та вагою власного тіла здавив до землі, спричинивши тим самим ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження, у вигляді закритої травми грудної клітки, у виді розгинальних переломів 4-9 ребер по передній пахвинній лінії справа та закритої травми черевної порожнини у вигляді розривів діафрагмальної поверхні печінки та внутрішньочеревної кровотечі. Внаслідок отримання вказаних тілесних ушкоджень, що ускладнилося травматичним шоком, потерпіла ОСОБА_6 , яка була доставлена в реанімаційне відділення Рахівської районної лікарні каретою швидкої медичної допомоги, ІНФОРМАЦІЯ_2 , близько 08 год. померла.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 93 від 15.11.2019, вищеописані тілесні ушкодження виникли в результаті однієї або більше локальних дій за механізмом удару твердим тупим предметом, індивідуальні особливості контактної поверхні якого в тілесному ушкодженні не відобразились. Згідно п.п.2.1.1. Наказу № 6 МОЗ України від 17.01.1995 вказані тілесні ушкодження відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень, так-як призвели до смерті.

Будучи допитаним у судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_6 свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю та підтвердив обставини його вчинення, зазначені в обвинувальному акті.

Зокрема пояснив, що його покійна мама часто випивала і він їй неодноразово казав не пити, але вона його не слухала. Через це між ними неодноразово виникали конфліктні ситуації. У день пригоди, тобто 14 жовтня 2019 року, він прийшов додому напідпитку і побачив, що мама знову була п`яною. Тоді зірвався і почав бити її по різним частинам тіла. Коли вона впала на підлогу, то придавив грудну клітку ногою. Після цього, їй стало недобре. Хотів підняти її та надати допомогу. Після цього, побіг за сусідкою, яка викликала швидку. Він з мамою поїхав у лікарню. Коли їхали у лікарню, мама була при свідомості. Коли їй робили рентген, він запитав у лікаря, що від нього потрібно, чим він може допомогти, проте, лікар сказав їхати додому. Пізніше, від невістки дізнався, що мама померла. У вчиненому щиро розкаюється та просить суворо його не карати.

Потерпіла ОСОБА_5 надала суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити за її відсутності. Ніяких претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченого не має. Просить суворо його не карати.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 визнав себе винним, він та інші учасники судового провадження не оспорюють докази щодо обставин справи, суд, з`ясувавши, що зазначені особи правильно розуміють зміст цих обставин та немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснивши учасникам кримінального провадження, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, визнав недоцільним дослідження доказів у даному провадженні, тому, розгляд кримінального провадження проведено у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.

Окрім наведеного, за ініціативою сторін кримінального провадження в судовому засіданні досліджено письмові докази, а також документи, які характеризують особистість обвинуваченого ОСОБА_6 .

Так, з висновку експерта № 93 від 15.11.2019 вбачається, що смерть ОСОБА_6 настала внаслідок поєднаної травми органів живота та грудної клітки у вигляді переломів 4-9 ребер справа, розривів паренхіми печінки та внутрішньочеревної кровотечі, що ускладнилась травматичним шоком, який і став її безпосередньою причиною смерті. Окрім цього, у процесі судово-медичної експертизи були виявлені ознаки чисельних саден та синців голови, тулуба та кінцівок, підшкірних крововиливів голови, хронічного легеневого серця, кардіоміопатії нез`ясованої етіології та хронічного обструктивного захворювання легень. Дані ушкодження та захворювання слід розглядати як фонову патологію, що обтяжувала розвиток основного захворювання та сприяла настанню смерті. Так, на тілі ОСОБА_6 виявлено наступні тілесні ушкодження: закриту травму грудної клітки у вигляді розгинальних переломів 4-9 ребер по передній пахвинній лінії справа; закриту травму черевної порожнини у вигляді розривів діафрагмальної поверхні печінки та внутрішньочеревної кровотечі; підшкірних крововиливів голови; забою м`яких тканин обличчя у вигляді синців обох очниць та осаднення спинки носа; садна шиї та підборіддя; синця передньої поверхні верхньої третини правового плеча; садна тильної поверхні нижньої третини лівого передпліччя; синця поперекової ділянки задньої поверхні тулубу; осаднення ділянки лівого кульшового суглобу; садна лівого коліна; садна лівої гомілки. Тілесні ушкодження у виді закритої травми грудної клітки у вигляді розгинальних переломів 4-9 ребер по передній пахвинній лінії справа, закритої травми черевної порожнини у вигляді розривів діафрагмальної поверхні печінки та внутрішньочеревної кровотечі виникли у результаті однієї або більше локальних дій за механізмом удару твердим тупим предметом індивідуальні особливості контактної поверхні якого у тілесному ушкодженні не відобразились. Згідно п.п. 2.1.1. Наказу МОЗ України № 6 від 17.01.1995 вказані тілесні ушкодження відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень, так-як привели до смерті. Інші тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_6 , відносяться до групи легких тілесних ушкоджень, оскільки по відношенню до живих осіб не спричинили би короткочасний розлад здоров`я, чи незначну стійку втрату працездатності.

Згідно характеристики, виданої Богданської сільською радою, ОСОБА_6 є постійним мешканцем с. Богдан. За період проживання у с. Богдан характеризувався з негативної сторони, зловживає алкогольними напоями. У громадському житті села участі не приймав та не приймає.

Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Богданською сільською радою 16.10.2019 ОСОБА_6 проживає один.

Згідно вимоги ВОІ УМВС України ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Згідно довідок Рахівської районної лікарні ОСОБА_6 на обліках при психіатричному, фтизіатричному та наркологічному кабінетах не перебуває.

Вимогами ст. 85 КПК України регламентовано, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо його отримано у порядку, встановленому КПК України. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

При цьому, докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом. (Рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 по справі № 42310/04 «Нечипорук і Йойкало проти України»).

Відповідно до вимог ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

За змістом ст. 373 КПК України, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» вказано на недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного.

Оскільки, показання обвинуваченого ОСОБА_6 під час судового слідства послідовні, не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції, так як вони достатньо вагомі, чіткі, узгоджені між собою та дослідженими письмовими доказами, отже достовірні і відповідають критеріям якості доказів, встановленим у п. 150 рішення ЄСПЛ в справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та п. 57 рішення ЄСПЛ в справі «Яременко проти України».

З огляду на викладене, суд вважає, що вказані показання обвинуваченого ОСОБА_6 є належними та допустимими доказами у даному кримінальному провадженні.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 - «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

У справах "Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії" від 06.12.1998 (пункт 253), "Козинець проти України" від 06.12.2007 (пункт 54), "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21.04.2011 (пункт 150), "Зякун проти України" від 25.02.2016 (пункт 40) Європейський Суд неодноразово наголошує про те, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи поза будь-яким сумнівом і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Так, обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Враховуючи наведене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини обвинуваченого ОСОБА_6 , за обставин, зазначених органом досудового розслідування, в обвинувальному акті, відтак, його дії вірно кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Щодо призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд зазначає наступне.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Окрім цього, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до п. 3 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Окрім цього, відповідно до п. 4 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставить у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Так, дослідивши матеріали справи, суд на підставі вимог ст. 66 КК України, визнає обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Обставиною, яка у відповідності до вимог ст. 67 КК України, обтяжувала б покарання ОСОБА_6 суд визнає вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, оскільки таке підтверджується дослідженими у ході судового слідства доказами, зокрема показаннями самого обвинуваченого.

При цьому, призначаючи вид та міру покарання ОСОБА_6 , суд враховує правові позиції Верховного Суду щодо судової дискреції, у яких зазначено, що саме суду належать повноваження, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Так, при призначенні виду, міри покарання, суд, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням положень ст.ст. 50, 65-67 КК України, враховує тяжкість вчиненого злочину, віднесеного законом до категорії тяжких злочинів, не перебування ОСОБА_6 на спеціальних обліках, а також те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, у вчиненому щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, негативно характеризується за місцем свого проживання, а також позицію потерпілої ОСОБА_5 щодо міри покарання, та вважає, що, у даному випадку, виправлення обвинуваченого не можливе без ізоляції від суспільства. Проте, застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, визначеному санкцією статті буде відповідати тяжкості вчиненого правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи.

Разом з тим, оскільки стосовно ОСОБА_6 , на підставі ухвали слідчого судді Рахівського районного суду від 17.10.2019 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, то у строк відбуття покарання йому необхідно зарахувати період перебування під вартою.

Речові докази та процесуальні витрати по справі відсутні.

Цивільний позов не заявлено.

Керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Запобіжний захід у відношенні засудженого ОСОБА_6 до вступу вироку у законну силу залишити без змін, тримання під вартою.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з 17 жовтня 2019 року, з дня моменту його затримання.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Вирок може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду через Рахівський районний суд протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Копію вироку негайно після проголошення вручити засудженому та прокурору.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку в канцелярії суду.

Головуюча суддя: ОСОБА_1