Постанова

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 371/891/16-к
провадження № 51-1511 км 18
Верховний Суд колегією суддів судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8
розглянув касаційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на вирок Миронівського районного суду Київської області від 22 грудня 2016 року та вирок Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року щодо ОСОБА_8 у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000586, за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Кривий Ріг Дніпропетровської області, проживає по АДРЕСА_1 , працюючого, на утриманні має малолітню дитину, раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК,
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Миронівського районного суду Київської області від 22 грудня 2016 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановивши строк випробування 2 роки.
В період строку випробування на підставі ст. 76 КК покладено на ОСОБА_8 обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 в частині стягнення матеріальної шкоди та стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого 10103 грн 14 коп.
Залишено без розгляду цивільний позов у частині стягнення моральної шкоди.
Вироком Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року вирок Миронівського районного суду Київської області від 22 грудня 2016 року щодо ОСОБА_8 скасовано в частині призначеного покарання.
Ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_8 призначено покарання за ч. 1 с. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_9 витрати на правову допомогу в розмірі 3700 грн.
В іншій частині вирок залишено без змін.
Згідно з вироком 22 листопада 2014 року приблизно о 17 годині за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_9 зустрів ОСОБА_8 , під час спілкування з яким перед магазином «ЕКО» між ними на ґрунті неприязних відносин відбулася сварка, у ході якої у ОСОБА_8 виник умисел на заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. ОСОБА_8 , діючи умисно з метою заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_9 , наніс один удар кулаком по голові ОСОБА_9 . ОСОБА_9 схопив ОСОБА_8 за поли верхнього одягу з метою самозахисту і в цей час їхні дії були припинені сторонніми особами. Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_8 , діючи умисно, з метою заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_9 , підбіг до останнього, який перебував біля свого автомобіля на парковці біля магазину «ЕКО» та спілкувався зі своїм знайомим ОСОБА_10 , та наніс йому один удар кулаком по голові, заподіявши йому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно мозкової травми з переломами кісток основи черепа, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя у момент заподіяння.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційних скаргах захисники, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просять скасувати вирок суду першої інстанції та вирок суду апеляційної інстанції, призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Захисники мотивують свої доводи тим, що висновки суду апеляційної інстанції щодо призначення покарання засудженому ОСОБА_8 та мотивів звільнення його від відбування покарання не ґрунтуються на даних про особу засудженого та тяжкості вчиненого ним злочину. Зазначають, що суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до уваги та не навів мотивів не врахування довідки органу пробації та даних, які могли б вплинути на звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання.
Захисники зазначають, що судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції, який частково провів дослідження доказів, виклав свою версію фактичних обставин, відмінну від встановлених у вироку суду першої інстанції.
На думку захисників, судом апеляційної інстанції не надано оцінки як доказу відеозапису бійки між засудженим ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_9 з камери відеоспостереження магазину «Еко». Суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у повторному допиті потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 .
Захисники зазначають, що суд апеляційної інстанції порушив принцип змагальності сторін під час допиту експерта ОСОБА_13 , упереджено не взяв до уваги висновки судово-медичних експертиз від 1 жовтня 2015 року № 19 та від 16 листопада 2015 року № 19/19.
Захисники зазначають про недопустимість як доказів висновку судово-медичної експертної комісії № 68/к від 12 липня 2016 року та висновку судово-медичної експертної комісії № 122/к від 15 січня 2016 року.
Захисники стверджують, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що потерпілий, на думку захисників, як сторона кримінального провадження має право надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди здоров`ю, є необґрунтованим. Захисники стверджують, що медичні документи, на підставі яких сформовано висновок експерта, не були відкриті стороні захисту відповідно до ч. 12 ст. 290 КПК.
З точки зору захисників, обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 не відповідає вимогам ст. 291 КПК, не відповідає ст. 109 КПК реєстр матеріалів досудового розслідування.
Вирок суду апеляційної інстанції, на думку захисників, є не вмотивованим та не відповідає ст. 420 КПК.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 не підтримала касаційні скарги захисників та просила їх не задовольняти.
Потерпілий ОСОБА_9 подав письмове клопотання про касаційний розгляд кримінального провадження за його відсутності та залишення судових рішень без зміни.
Засуджений ОСОБА_8 та захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просили задовольнити касаційні скарги, вирок суду першої інстанції та вирок суду апеляційної інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції відповідно до вимог ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, не вважається тотожним кваліфікуючим ознакам злочину, є ширшим, адже у цьому формулюванні згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК зазначається: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, тобто зазначаються й такі обставини кримінального правопорушення, які безпосередньо не входять до складу його об`єктивної сторони.
Положеннями ч. 2 ст. 420 КПК передбачено, що вирок суду апеляційної інстанції має відповідати загальним вимогам до вироків, визначеним ст. 374 КПК. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.
Встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом як передумова ухвалення законного, обґрунтованого і вмотивованого судового рішення відбувається за внутрішнім переконанням суддів, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.
Виходячи з наведеного, колегія суддів Верховного суду не вбачає істотного порушення вимог кримінального процесуального закону в узагальненні апеляційним судом фактичних обставин щодо вчинення злочину засудженим ОСОБА_8 22 листопада 2014 року, оскільки вказане не вплинуло на предмет доказування та правильність визначення меж доказування.
Вимоги кримінального процесуального закону у їх взаємозв`язку передбачають, що апеляційний суд зобов`язаний перевірити всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, врахувати позицію сторін кримінального провадження і учасників судового розгляду, дати у своєму рішенні на них вичерпну відповідь та у випадку незгоди з ними зазначити підстави їх необґрунтованості.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 та кваліфікація його дій учасниками кримінального провадження не оспорюються.
Доводи захисників, що судом апеляційної інстанції не надано оцінки як доказу відеозапису бійки між засудженим ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_9 з камери відеоспостереження магазину «Еко» та щодо необґрунтованості відмови у повторному допиті потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 є безпідставними.
Посилаючись на досліджені судом першої інстанції показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , які, будучи допитаними в судовому засіданні під присягою, підтвердили нанесення ОСОБА_8 двох ударів по голові потерпілому, один удар біля входу в магазин «ЕКО» і другий біля автомобіля, суд апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначив, що ці показання узгоджуються між собою та з іншими доказами у кримінальному провадженні, зокрема, заявою ОСОБА_9 від 22 листопада 2014 року до Миронівського РВ ГУ МВС України у Київській області, протоколом проведення слідчого експерименту від 21 березня 2015 року за участю потерпілого ОСОБА_9 , протоколом огляду місця події від 7 серпня 2015 року за участю потерпілого ОСОБА_9 і понятих. Крім того, ці показання не суперечать дослідженому в суді апеляційної інстанції відеозапису подій. Факт нанесення двох ударів по голові потерпілому ОСОБА_9 не заперечувався засудженим ОСОБА_8 .
Апеляційний суд належним чином перевірив доводи апеляційної скарги про недопустимість висновку комісійної судово-медичної експертизи № 122/к від 15 січня 2016 року та висновку комісійної судово-медичної експертизи № 68/к від 12 липня 2016 року та дійшов правильного висновку, що вони є необґрунтованими.
Суд зазначив про підтвердження вказаного висновку у судовому засіданні судово-медичним експертом ОСОБА_13 , який був головою судово-медичних експертних комісій, та який допитаний у удовому засідання в порядку ст. 356 КПК, що до висновків комісія експертів дійшла шляхом ретельного дослідження сукупності всієї медичної документації потерпілого ОСОБА_9 , в тому числі рентгенограм і СКТ знімків, та обґрунтовано не взяв до уваги висновки судово-медичних експертиз № 19 від 1 жовтня 2015 року та № 19/19 від 16 листопада 2015 року в частині визначення ступеня тяжкості заподіяних потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.
Колегія суддів Верховного Суду за результатами прослуховування аудіозапису засідання у суді апеляційної інстанції 9 липня 2020 року встановила, що сторона захисту реалізувала комплекс прав і процесуальних можливостей, передбачених ст. 46 КПК, під час прямого допиту експерта ОСОБА_13 шляхом послідовної постановки йому предметних запитань, тому доводи захисників про порушення апеляційним судом принципу змагальності сторін під час допиту експерта ОСОБА_13 є безпідставними.
Доводи касаційних скарг захисників, що медичні документи, на підставі яких сформовано висновок експерта, не були відкриті стороні захисту відповідно до ч. 12 ст. 290 КПК, були предметом дослідження Верховного Суду під час розгляду касаційних скарг потерпілого та прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року щодо ОСОБА_8 . Верховний Суд встановив, що стороні захисту у порядку ст. 290 КПК було надано можливість ознайомитися з усіма матеріалами досудового розслідування, у тому числі з висновками експертиз №122/к від 15 січня 2016 року та №68/к від 12 липня 2016 року з детальним аналізом медичної документації та рентгенівських знімків, при цьому сторона захисту не клопотала про надання їй доступу до медичної документації та рентгензнімків, на підставі яких було сформовано висновки цих експертиз, що було підтверджено захисником ОСОБА_6 у суді апеляційної інстанції, який пояснив, що сторона захисту вказувала на неповноту доказу, але разом із тим не заявляла клопотань про усунення цих недоліків.
Висновок суду апеляційної інстанції про те, що потерпілий має право надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди здоров`ю, відповідає усталеній судовій практиці.
Згідно постанови об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 754/14281/17, виходячи із законодавчих норм, потерпілий наділений правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди його здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою, отриманою від указаної сторони.
Що стосується доводів захисників у частині невідповідності призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість колегія суддів Верховного Суду вважає їх обґрунтованими з огляду на таке.
Суд першої інстанції, дотримуючись загальних засад призначення покарання, вироком суду засудив ОСОБА_8 за тяжкий злочин ч.1 ст. 121 КК до покарання п`яти років позбавлення волі, що є наближеним до мінімального покарання, визначеного санкцією цієї частини статті. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановивши строк випробування два роки. В період строку випробування, на підставі ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_8 обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Окрім тяжкості вчиненого злочину судом було враховано особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, одружений, має на своєму утриманні малолітню дитину, працює, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи.
Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_8 , судом встановлено не було.
Даний вирок неодноразово був предметом дослідження як судів апеляційної, так і касаційної інстанцій. Зокрема, предметом дослідження були як кваліфікація дій ОСОБА_8 , так і покарання із застосуванням ст. 75 КК.
Постановою Верховного Суду від 6 лютого 2020 року касаційні скарги потерпілого ОСОБА_9 і прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, задоволено. Ухвалу Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року щодо ОСОБА_8 скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції з підстав її не відповідності вимогам статей 370, 419 КПК.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, колегія суддів не погодилася з висновком апеляційного суду щодо перекваліфікації дій засудженого з ч. 1 ст. 121 на ч. 1 ст. 122 КК, недопустимості як доказів висновків експертів №122/к від 15 січня 2016 року та №68/к від 12 липня 2016 року, невідкриття стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК висновку експерта на підтвердження винуватості особи з детальним аналізом медичної документації, вказавши також на відсутність відповідей на доводи потерпілого щодо вирішення питання про стягнення з ОСОБА_8 на користь останнього витрат на правову допомогу.
За наслідками нового апеляційного розгляду оскаржуваним вироком Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року вирок Миронівського районного суду Київської області від 22 грудня 2016 року щодо ОСОБА_8 скасовано в частині призначеного покарання. Ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_8 призначено покарання за ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи новий вирок в частині призначеного покарання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК, врахував тяжкість злочину, характер, ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення і конкретні обставини його скоєння, дані про особу ОСОБА_8 , його ставлення до вчиненого.
На думку колегії суддів Верховного Суду, у даному конкретному випадку застосований апеляційним судом щодо ОСОБА_8 захід примусу не відповідає меті покарання, не є справедливим.
Разом із тим, колегія суддів Верховного Суду погоджується з доводами касаційних скарг захисників щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування положень ст. 75 КК, що призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого через суворість.
Так, згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження. Реалізуючи принцип індивідуалізації покарання, необхідно в остаточному підсумку враховувати діяння, особу винного, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, а також вплив призначеного покарання на виправлення й перевиховання конкретного засудженого.
У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 2 лютого 2021 року у справі № 361/7311/19.
Апеляційний суд, не взявши до уваги довідку органу пробації та ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 18 листопада 2019 року, згідно яких ОСОБА_8 покладені на нього обов`язки під час іспитового строку не порушував, нового злочину протягом іспитового строку не вчиняв, та те, що ОСОБА_8 відшкодував потерпілому збитки за вироком суду та частково за рішенням суду в порядку цивільного судочинства, не вмотивував підстави ухвалення такого рішення.
Також апеляційним судом безпідставно не взято до уваги інші обставини, які могли вплинути на вирішення питання щодо звільнення від відбування покарання ОСОБА_8 на підставі ст. 75 КК, зокрема дані про захворювання малолітньої дитини ОСОБА_8 . На момент касаційного розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 його донька була прооперована, про що надано відповідну довідку.
Засуджений ОСОБА_8 не заперечував фактичні обставини справи та те, що він наніс два удари в голову потерпілого ОСОБА_17 .
Крім того, у судовому засіданні суду касаційної інстанції надано характеристику з місця роботи ОСОБА_8 станом на 21 вересня 2020 року, яка за своїм змістом є позитивною, довідку про утримання з 1 жовтня 2018 року з ОСОБА_8 в розмірі 50 відсотків із заробітної плати, сума яких загалом становить 105 385, 80 грн, а також медичні документи на підтвердження захворювання малолітньої дитини ОСОБА_8 , яка перебуває на його утриманні.
Вказані обставини свідчать про змінюваність ситуації щодо даних про особу засудженого, можливість появи нових обставин, які можуть бути враховані судом касаційної інстанції при ухваленні рішення щодо зміни вироку суду апеляційної інстанції в частині пом`якшення покарання, до якого було засуджено ОСОБА_8 вироком суду апеляційної інстанції.
За таких обставин, не застосувавши щодо ОСОБА_8 положень ст. 75 КК, суд апеляційної інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого внаслідок суворості.
Допущені апеляційним судом порушення можливо усунути в касаційному порядку шляхом зміни вироку на підставі п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК.
Враховуючи викладене, скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 підлягають задоволенню частково, а вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_8 зміні, у зв`язку з необхідністю застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року щодо ОСОБА_8 змінити.
Застосувати до ОСОБА_8 положення ст. 75 КК, звільнивши його від відбування покарання, призначеного вироком Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року, з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 3 роки. Покласти на засудженого обов`язки, передбачені п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 76 КК.
У решті вирок суду апеляційної інстанції залишити без зміни.
Звільнити ОСОБА_8 з-під варти.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3