У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6

на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 серпня 2020 року у відношенні засудженого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, який відбуває покарання у Державній установі «Вознесенська виправна колонія №72»,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7
захисник ОСОБА_5 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням у виді виправних робіт.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник просить ухвалу скасувати та задовольнити його клопотання, замінити ОСОБА_6 невідбуту частину покарання більш м`яким покаранням у виді виправних робіт.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Вважає, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню.

Вказує, що ОСОБА_6 відбув більш 2/3 призначеного судом строку покарання, характеризується в цілому позитивно, за виконання покладених на нього обов`язків та додержання правил поведінки, та правил внутрішнього розпорядку колонії, дотримання правил трудового розпорядку та вимог безпеки праці має заохочення, стягнень не має, в установі працевлаштований, на теперішній час порушень правил внутрішнього розпорядку та режиму відбування покарання не допускає, заходи соціально-виховного характеру відвідує, дотримується правомірних взаємовідносин з персоналом та представниками адміністрації, сумлінно виконує їх вимоги, провину у скоєному злочині визнав, розкаюється.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував дані про засудженого ОСОБА_6 , які свідчать про позитивну динаміку його виправлення та безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням у виді виправних робіт.

Також додає, що суд не врахував клопотання підприємства «МІА ТРАНС», яке повідомило, що працевлаштує ОСОБА_6 на своєму підприємстві.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Мотивуючи рішення про відмову у задоволенні клопотання про заміну невідбутої частини покарання засудженому ОСОБА_6 більш м`яким, суд першої інстанції зазначив, що дані про особу засудженого ОСОБА_6 за весь період відбування ним покарання не свідчать про те, що він твердо став на шлях виправлення.

Також суд зазначив, що ОСОБА_6 раніше уже подавав клопотання про застосування щодо нього пільг у виді умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, але йому було відмовлено у задоволенні цих клопотань, оскільки він не довів поведінкою та ставленням до праці свого виправлення

У зв`язку з чим, суд дійшов висновку про неуспішність процесу виправлення засудженого ОСОБА_6 та відмовив у застосуванні до засудженого заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким, в порядку ст. 82 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_5 на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, дослідивши матеріали судової справи та особової справи засудженого ОСОБА_6 , обговоривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення та відбув строк покарання, визначений ч. 4 ст. 82 КК України.

Згідно вимог ч. ч. 1, 3 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Висновок суду про виправлення засудженого повинен ґрунтуватися на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь час відбування покарання.

Вказані вимоги закону суд першої інстанції врахував при прийнятті рішення, належним чином його мотивував.

Так, відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що засуджений ОСОБА_6 не став на шлях виправлення. З цими висновками суд погоджується, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_6 засуджений вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 15.02.2016 р. ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк відбування покарання термін знаходження під вартою з 02.08.2014 р. до 11.06.2015 р. та з 15.02.2016 р. до 19.05.2016 р.

Як слідує з наданих матеріалів, ОСОБА_6 засуджений за вчинення умисних тяжких злочинів.

Згідно із характеристикою ДУ «Південна ВК №51» початок строку відбування покарання засудженим ОСОБА_6 15.02.2016 р. Кінець строку: 23.02.2021 р.

Як вбачається з матеріалів судового провадження та особової справи засудженого, в місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_6 знаходиться з 16.02.2016 р. Під час тримання у СІЗО №21 м. Одеси, зарекомендував себе негативно, допустив порушення вимог режиму утримання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності. Заохочень не мав.
З 17.06.2016 р. відбував покарання в Південній ВК №51 в Одеській області. За період відбування покарання мав три стягнення та одне заохочення. З 03.06.2019 р. засуджений ОСОБА_6 відбуває покарання у Вознесенській ВК №72 у Миколаївській області. За період відбування покарання стягнень та заохочень не має.

Відповідно до довідки про наявність дисциплінарних стягнень та заохочень по особовій справі, засуджений ОСОБА_6 в період відбування покарання має лише одне заохочення за жовтень 2018 року.

Разом з тим, за період відбування покарання мав декілька стягнень. Так, у травні 2016 року мав два стягнення за зберігання заборонених речей та пошкодження майна установи, стягнення за жовтень 2016 року за те, що не вийшов на перевірку, стягнення в червні 2017 року за зберігання заборонених речей та стягнення в жовтні 2017 року за паління цигарок в секції. Вказані стягнення хоча й погашені, однак свідчить про те, що поведінка засудженого за весь час відбування покарання не була сумлінною.

Крім того, ОСОБА_6 раніше уже подавав клопотання про застосування відносно нього пільг у виді умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Так, як слідує з матеріалів судового провадження, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 29.03.2019 р. засудженому ОСОБА_6 відмовлено в задоволенні клопотання про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, оскільки він не довів поведінкою і ставленням до праці свого виправлення. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.06.2019 р. вказану ухвалу залишено без змін.

Окрім того, ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.08.2019 р. засудженому ОСОБА_6 відмовлено в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким у зв`язку з недоведеністю того, що він твердо став на шлях виправлення. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 24.12.2019 р. зазначену ухвалу залишено без змін.

Також, ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10.04.2020 р. засудженому ОСОБА_6 відмовлено в задоволенні клопотання про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, оскільки він не довів поведінкою і ставленням до праці свого виправлення. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2020 р. вказану ухвалу залишено без змін.

Суд звертає увагу, що незважаючи на раніше прийняті рішення судом першої інстанції, засуджений ОСОБА_6 не прийняв заходів щодо працевлаштування, не мав заохочень. Тобто, не довів, що він став на шлях виправлення.

Дані про особу засудженого у своїй сукупності свідчать про недостатність позитивних змін у особистості засудженого та вказують на неможливість заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким.

За наведених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання захисника про заміну невідбутої частини основного покарання засудженому ОСОБА_6 більш м`яким, в порядку ст. 82 КК України.

Доводи апелянта про необґрунтованість оскаржуваної ухвали не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду. Тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, про що просить апелянт.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 407, 537, 539 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 серпня 2020 року у відношенні ОСОБА_6 про відмову у заміні невідбутої частини покарання більш м`яким, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3