КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/1716/2020 Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2019 року

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення у відповідність з діючим законодавством України вироку Богунського районного суду м. Житомира від 24 червня 2010 року.

Обґрунтовуючи таке рішення, суд першої інстанції зазначив про те, що Законом України від 13 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України» внесені зміни до законодавчих актів України, в тому числі й до пунктів 3, 4 примітки до ст. 364 КК України, згідно з якими нематеріальні наслідки для визначення істотної шкоди чи тяжких наслідків цими нормами вже не передбачені та, починаючи з дня набрання чинності цим Законом - тобто з 04 червня 2014 року такі наслідки мають бути лише матеріального характеру. Разом із цим, згідно з ч. 2 п. 1 розділу ІІ Прикінцеві положення цього Закону, його дія поширюється на злочини та суспільно небезпечні діяння, що підпадають під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною Кримінального кодексу України, які були вчинені після набрання чинності цим Законом, тобто щодо злочинів, які були вчинені після 04 червня 2014 року. Враховуючи, що ОСОБА_8 засуджений за злочини, передбачені ч. 2 ст. 127, ч. 1 ст. 28, ч. 3 ст. 365, ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України, які вчинені до 2014 року, тобто до внесення змін до пунктів 3, 4 примітки до ст. 364 КК України, тому вказані зміни у КК України не можуть до нього застосовуватися.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу Менського районного суду Чернігівської області та прийняти нову ухвалу з дотриманням вимог законодавства.
За позицією засудженого, з огляду на положення Закону України від 13 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України», відповідно до яких тяжкими наслідками у ст.ст. 364 - 367 КК України вважаються такі наслідки, які у двісті п`ятдесят і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімумів доходів громадян, через не встановлення судом, яка саме матеріальна шкода була спричинена потерпілим внаслідок його дій, є декриміналізованими злочини, передбачені ч. 1 ст. 28, ч. 3 ст. 365, ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України, за які він засуджений вироком Богунського районного суду м. Житомира від 24 червня 2010 року. Отже суд, відмовивши у задоволенні його клопотання про приведення до діючого законодавства ухваленого щодо нього вироку, не виконав вимог ст. 5 КК України, ст. 58 Конституції України та істотно порушив положення ст. 7 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до п. 14 ч.1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Як убачається з матеріалів провадження, вироком Богунського районного суду м. Житомира від 24 червня 2010 року, який був змінений ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 30 листопада 2010 року, безпосередньо ОСОБА_8 засуджений за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 1 ст. 28, ч. 3 ст. 365, ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України, до остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати атестовані посади в органах внутрішніх справ на строк 3 роки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 квітня 2011 року вирок Богунського районного суду м. Житомира від 24 червня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 30 листопада 2010 року залишено без зміни.

ОСОБА_8 відбуває покарання у виді позбавлення волі, призначене вироком Богунського районного суду м. Житомира від 24 червня 2010 року, з 11 липня 2016 року.

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення у відповідність з діючим законодавством України вироку Богунського районного суду м. Житомира від 24 червня 2010 року.

З таким рішенням суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Ухваленим у порядку виконання Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України Законом № 1261-VІІ від 13 травня 2014 року до пунктів 3 та 4 примітки до статті 364 КК України внесено зміни та згідно з новою редакцією зазначених правових норм істотною шкодою у статтях 364, 364-1, 365, 365-2, 367 вважається така шкода, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, а тяжкими наслідками у статтях 364-367 вважаються такі наслідки, які у двісті п`ятдесят і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Між тим, указаним Законом до ст. 365 КК України жодних змін не вносилося. Зміни до цієї статті були внесені раніше на підставі Закону України № 746-VІІ від 21 лютого 2014 року "Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень статті 19 Конвенції ООН проти корупції", яким суттєво звужено сферу кримінальної відповідальності за перевищення влади або службових повноважень шляхом обмеження кола суб`єктів цього злочину виключно працівниками правоохоронних органів.

При цьому заподіяння тяжких наслідків в розумінні п. 4 примітки до ст. 364 КК України в редакції Закону № 1261-VІІ від 13 травня 2014 року, на переконання колегії суддів, не є обов`язковою умовою для кваліфікації дій особи за ч. 3 ст. 365 КК України і така позиція в повній мірі узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові № 13-57кс18 від 05 грудня 2018 року у справі № 301/2178/13-к.

За змістом вироку, ОСОБА_8 , який на час інкримінованих йому діянь був працівником правоохоронного органу, засуджений за вчинення низки злочинів, зокрема за: ч. 2 ст.127 КК України, а саме за вчинення службовою особою катування, тобто умисне заподіяння сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення, інші насильницькі дії з метою спонукати потерпілих вчинити дії, що суперечать їх волі, у тому числі отримати від них визнання за дії, які ті не скоїли, а також залякування потерпілих, вчинені групою осіб; ч. 1 ст. 28 ч. 3 ст. 365 КК України, а заме за перевищення влади та службових повноважень, вчинене групою осіб, тобто умисне вчинення службовою особою дій, які явно виходять за межі наданих їй прав і повноважень, які супроводжувались насильством, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілих діями, що спричинили тяжкі наслідки, які виразилися у порушенні найбільш серйозних конституційних прав громадян, а також державних інтересів, що виразилося в підриві авторитету та престижу держави в особі органів внутрішніх справ; ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України, а саме за вчинення службового підроблення, тобто внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, а також в складанні та видачі завідомо неправдивих документів, що спричинило тяжкі наслідки, вчинене групою осіб.

Разом із тим, за обставин викладених у вироку вбачається, що об`єктивна сторона вчиненого ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, вичерпується самим фактом вчинення дій, які явно виходять за межі наданих працівнику правоохоронного органу прав чи повноважень, що супроводжувалося насильством, і містить ознаку, визначену в указаній нормі кримінального закону, - спричинення тяжких наслідків. Тобто, кваліфікуючою ознакою злочинів, передбачених ч. 1 ст. 28 ч. 3 ст. 365 та ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 366 КК України, за які засуджений ОСОБА_8 , є спричинення тяжких наслідків у виді порушення державних інтересів, що виразилося в підриві авторитету та престижу держави в особі органів внутрішніх справ, а також у виді порушення найбільш серйозних конституційних прав громадян.

Наслідки від таких злочинних дій хоча і не мають матеріального вираження, але перш за все порушують основні конституційні права й свободи людини і громадянина у розумінні ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено як імперативну норму заборону катування, нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження або покарання.

Отже, відсутні підстави вважати, що відбулася декриміналізація вчинених ОСОБА_8 злочинів. А доводи апеляційної скарги засудженого про те, що обов`язковою ознакою злочинів, передбачених ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст. 366 КК України, мають бути виключно тяжкі наслідки у розумінні п. 4 примітки до ст. 364 КК України, не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону України про кримінальну відповідальність.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність законних підстав для задоволення клопотання засудженого та приведення у відповідність з діючим законодавством України вироку Богунського районного суду м. Житомира від 24 червня 2010 року.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді клопотання засудженого та постановленні судового рішення колегією суддів не встановлено.

Таким чином, апеляційна скарга засудженого ОСОБА_8 не підлягає задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення у відповідність з діючим законодавством України вироку Богунського районного суду м. Житомира від 24 червня 2010 року - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4