Справа № 755/8261/14-к
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"31" липня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

та сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000695 від 20.01.2014 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, одруженого, має на утриманні доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
у с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_5 разом з особою матеріали відносно якої виділено в окреме провадження 18.01.2014 приблизно о 21:00 год. вступили в попередню змову з метою таємного викрадення чужого майна.

Реалізуючи свої злочинні наміри, направленні на таємне викрадення чужого майна останні підїхали до першого під`їзду буд. АДРЕСА_2 , при цьому ОСОБА_5 залишився на подвір`ї та став спостерігати за оточуючою обстановкою, з метою попередження особи матеріали відносно якої виділено в окреме провадження про можливу небезпеку, а останній зайшов до під`їзду вищевказаного будинку.

В подальшому, особа матеріали відносно якої виділено в окреме провадження підійшов до дверей кв. АДРЕСА_3 , де впевнившись в тому, що власники вищевказаної квартири відсутні, вибрав об`єктом свого злочинного посягання майно з вищевказаної квартири, яке належить ОСОБА_7 .

Здійснюючи свої злочині наміри, особа матеріали відносно якої виділено в окреме провадження приблизно о 21:45 год. впевнившись в тому, що сторонні особи за його діями не спостерігають та будучи впевненим, що його злочинні дії залишаються не поміченими, діючи умисно з метою незаконного збагачення, за допомогою інструменту, який він заздалегідь приготував для скоєння крадіжки з квартири пошкодив замок на вхідних дверях, після чого проник в вказану квартиру, а ОСОБА_5 в цей час знаходився на подвір`ї, біля під`їзду та спостерігав за оточуючою обстановкою, з метою попередження останнього про можливу небезпеку.

В результаті злочинних дій особи матеріали відносно якої виділено в окреме провадження за попередньою змовою з ОСОБА_5 таємно викрали з кв. АДРЕСА_3 майно ОСОБА_7 , а саме: планшет Леново А 2107А, вартістю 1399 грн., чохол від планшета, вартістю 100 грн., статуетку у вигляді кішки, вартістю 200 грн., грошові кошти в сумі 12000 грн., грошові кошти в сумі 200 доларів США, що станом на 18.01.2014 року по курсу НБУ становить 1598 грн. 60 коп., браслет з білого металу, вартістю 200 грн., а всього викрав майна на загальну суму 15 497 гривень 60 копійок.

В подальшому, останні з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Вказаних висновків Суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову ККС ВС від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

Так, обвинувачений ОСОБА_5 указав, щожодного відношення до крадіжки учиненої особою матеріали відносно якої виділено в окреме провадження він не має.

Так, того дня (18.01.2014) йому надійшов виклик щодо подачі автомобіля в якості таксі.

Він прибув за місцем виклику, яке йому вказав ОСОБА_8 і останній повідомив, що потрібно зачекати ще одну людину.

Вони чекали в автомобілі, коли підійшли працівники міліції та розпочали обшук автомобіля.

Обвинувачений указав, що жодних контактів із ОСОБА_8 не мав.

У той же час, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо у ракурсі із отриманими висновками, тобто докладними описами проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, які суд дослідив у порядку § 3 Глави 28 Розділу IV КПК України, та показаннями свідка, які Суд сприймав безпосередньо, в їх системному зв`язку, судовим слідством встановлено наступне.

Відповідно до протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19.01.2014 (а.п. 82 том № 3) потерпілий ОСОБА_7 , будучи попереджений про кримінальну відповідальність відповідно до ст. 383 КК за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, указав, що у нього за місце мешкання за адресою: АДРЕСА_4 виявив факт крадіжки належного йому майна.
Ці ж дані випливають і з повідомлень здійснених на лінію 102 щодо факту крадіжки (а.п. 79, 80 том № 3).

Згідно протоколу ОМП від 19.01.14 з фото таблицею (а.п. 113-114, 115-117 том № 2) слідує, що було оглянуто саме місце події квартиру, де сталася крадіжка, установлено факт відкритих дверцят в шафі, вилучено кілька слідів відбитків.
Відповідно до висновків експерта від 24.01.14 № 37 (а.п. 172-175 том 3 2) та від 27.01.14 № 38 (а.п. 179-184 том № 2) сліди фрагментів рукавички не є придатними для ідентифікації, а інші ідентифіковано як сліди потерпілого.

Відповідно до протоколів пред`явлення особи для впізнання від 30.01.2014 (а.п.160-162, 13-165 том № 2), проведених у період з 20:00 год. до 20:45 год. та 20:50 год. до 21:20 год. убачається, що ОСОБА_9 на питання проте чи упізнає він чоловіка, який збув йому планшет Леново указав, що впізнає ОСОБА_8 , а на питання чи серед 4 осіб особу, яка разом з ОСОБА_8 пропонувала придбати йому у січні 2014 року планшет Леново відповів, що впізнає особу під № 3, тобто обвинуваченого ОСОБА_5 , що у чергове спростовує версію останнього щодо того, що він не був знайомий з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження.
Ці дані (протоколи впізнання від 30.01.2014) Суд сприймає, не як показання надані свідком на етапі розслідування провадження, а як відомості установлені у ході слідчої дії проведеної, у порядку ст.ст. 223, 228 КПК України, а саме, як фактичні дані установлені у результаті процесуальної дії які є важливими відомостями для цього кримінального провадження (п. 2 ч. 3 ст. 104 Кодексу) щодо обставин, які підлягають доказуванню у ньому в порядку ст. 91 того ж Кодексу.
Тим самим, дійсним є факт, що у ході проведення слідчих дій (впізнання) було установлено, що ОСОБА_9 впізнав саме обвинуваченого ОСОБА_5 та особу, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, як осіб, які продали йому 18.01.2014 планшет Леново, який у свою чергу належить потерпілому.

Аби здійснити цю торгівельну операцію потрібно було щонайменше отримати в своє розпорядження указане майно потерпілого.

Згідно протоколу тимчасового доступу від 28.02.14 (а.п. 109-110, 111, 112 том № 2) до даних операторів зв`язку ТОВ "Астеліт" щодо з`єднань, здійсненого на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 29.01.14 у справі № 755/2661/14-к, та роздруківки до нього слідує, що особа матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, та який на період січня 2014 року користувався номером указаного мобільного оператора НОМЕР_1 , та ОСОБА_5 , який на період січня 2014 року користувався номером НОМЕР_2 слідує, що ОСОБА_5 18.01.14 має телефоні з`єднання з особою матеріали відносно якої виділено в окреме провадження о 13:11 (вихідний дзвінок; зона дії станції за адресою: м. Київ, вул. А. Заболотного, 3), 15:28 (вихідний дзвінок; зона дії станції за адресою: м. Київ, пр-т 40-річчя Жовтня, 116), 15:33 (вихідний дзвінок; зона дії станції за адресою: м. Київ, вул. Лятошинського, 14), 22:31 (вхідне СМС повідомлення; зона дії станції за адресою: м. Київ, вул. Челябніська, 2), 22:38 (вихідний дзвінок; зона дії станції за адресою: м. Київ, вул. Челябінська, 2), 22:49 (вихідний дзвінок; зона дії станції за адресою: АДРЕСА_5 ), що прямо спростовує версію останнього про те, що з ОСОБА_8 був не знайомим та того дня побачив його уперше прибувши на виклик, як таксист.

Згідно протоколів слідчих дій від 26.01.2014 з ілюстрованими фото таблицями (а.п. 121-122, 204-206 том № 2, а.п. 154-161 том № 3) установлено, що в ТЗ та у особи матеріали відносно якої виділено в окреме провадження та обвинуваченого наявні у т.ч. молоток та інших інструмент, речі потерпілого, речі особи, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження.

Відповідно до протоколів огляду від 26.01.2014 з ілюстрованими фото таблицями (а.п. 128-129, 130, 131-132, 133-135, 136-137, 138-139, том № 2) здійснених слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_10 за участю понятих установлено, що було оглянуто вилучені під час слідчих дій речі, серед яких були наявними у т.ч. дві пари рукавичок, статуетка у вигляді кішки, жіночий браслет, чотири магнітні ключі, радіостанція у кількості 2 штуки, два ножа, два фонарика, викрутку з червоною ручкою, розвідний ключ, сім відмичок.
Відповідно до протоколу пред`явлення речей для впізнання від 27.01.14 (а.п. 156-158. 159 том № 2) потерпілий серед вилучених речей та оглянутих слідчим згідно протоколів огляду від 26.01.14 впізнав свій браслет, який у нього викрали.
В свою чергу цю річ вилучили з ТЗ обвинуваченого.

Відповідно до висновків експерта від 27.01.14 № 59 (а.п. 186-198 том № 2) врізаний замок з ключем є непридатним до експлуатації і технічно не справним.

Будучи допитаним у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_11 указав, що у січні 2014 році вони відпрацьовували адреси в районі Русанівської набережної. І вже повертаючись додому, один із колег помітив особу матеріали відносно якої виділені в окреме провадження та повідомив, що його знає та запропонував поспостерігати за ним. Особа матеріали відносно якої виділені в окреме провадження вийшов з автомобіля Форд Фокус із шашечкою таксі та зайшов до першого під`їзду. Пробувши там 10 хвилин, вийшов та відійшов від парадного. А в той час автомобіль Форд Фокус від`їхав та перепаркувався. Водій автомобілю вийшов із машини та підійшов до під`їзду, а особа матеріали відносно якої виділені в окреме провадження зайшов в під`їзд. Потім він же через деякий час вийшов із під`їзду та вони сіли в машину та поїхали. Пізніше 26.01.2014 року він знову побачив на вул. Героїв Сталінграда той же автомобіль Форд Фокус та особу матеріали відносно якої виділені в окреме провадження і зателефонував колегам повідомити про це. Після чого, він поїхав і йому більше нічого не відомо.

Як наслідок, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК, в їх сукупності, підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 того ж Кодексу.

Щодо протоколу обшуку (а.п.151-155 том № 2) у особи матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, то Суд не піддає його оцінці, так як провадження відносно цієї особи на цей час перебуває на стадії судового розгляду в суді.
Щодо обшуку від 05.02.2014 за місцем мешкання ОСОБА_5 , який був проведений, відповідно до даних самого протоколу, на підставі ухвали слідчого судді від 28.01.2014 у справі № 755/2668/14, однак оперуповноваженим, то Суд сприймає його, ураховуючи підхід окреслений ККС ВС у справі N 357/14462/14-к в постанові від 15 лютого 2018 року,критично (не беручи до уваги), тим самим надаючи йому іншу оцінку, так як ВС у постанові від 29.01.2019 в справі № 466/896/17 указав, що ст. 236 КПК не передбачає можливості виконання ухвали про дозвіл на обшук ніким іншим, окрім слідчого чи прокурора.

Підстав для визнання останнього недопустимим не має, так як п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК визначає для цього таку підставу, як порушення суттєвих умов учинення процесуальних дій, а в цій ситуації ідеться мова про слідчу дію, та був наявним відповідний дозвіл на її здійснення ухвала суду.

Також Суд аналізуючи дотримання в цілому порядку визначеного КПК, зауважує, що Верховний Суд колегією Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 20.03.2018 в справі № 753/11828/13-к указав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.
У ракурсі того, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), ? це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (див. Верховний суд України постанова від 16.03.2017 у справі № 671/463/15-к).
У цій справі порядок, встановлений КПК дотримано.
Так, підстави наведені стороною захисту для визнання доказів недопустимими не є слушними, так як не було установлено істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК.
При формуванні такого підходу Суд ураховує те, що постановою від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.
Та те, що у постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, указав, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті. … суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору статті 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим, але ці обставини у даній справі судом не установлені.

Так, порушень вимог ст. 237 КПК під час проведення слідчих дій, які б як указав ВС, були фундаментальними не установлено, а факт забезпечення опечатування вилучених зразків слідує з даних експертних досліджень висновку № 38 від 27.01.2014 (а.п. 179 том № 2).

Не може Суд погодитися і з доводами захисту щодо того, що відсутність постанови про визначення певного слідчого або прокурора сама по собі не означає, що цей слідчий або прокурор не мав відповідних повноважень (див. з цього питання у т.ч. постанову ВС від 19.05.2020 у справі № 490/10025/17).

Цей висновок ВС у справі № 490/10025/17 обґрунтував тим, що КПК не вимагає, щоб кожне рішення, яке приймається у зв`язку з розслідуванням кримінального провадження, викладалося у формі постанови.

Провівши аналіз положень КПК України ВС у справі № 490/10025/17 указав, що визначення слідчого чи прокурора не є тим випадком, для якого Кодекс вимагає винесення постанови.

Залучення ж слідчими у межах кримінального провадження до проведення слідчих дій о/у, у повній мірі кореспондується з положеннями статті 41 КПК, які указують, що доручення є обов`язковими для виконання оперативним підрозділом та під час їх виконання останні користуються повноваженнями слідчого.

У той час, як з мотивів наведених ВС у справі № 490/10025/17 не можливо дійти висновку що надання такого доручення є тим випадком, для якого Кодекс вимагає винесення постанови.

Проблемне питання здійснення о/у обшук було урегульоване судом шляхом визнання доказу недопустимим.

Слідчі дії від 26.01.2014 було здійснено у порядку передбаченому КПК, а сприйняття оглядів стороною захисту, як обшуків, не може вказувати на те, що такі слідчі дії було проведено в дійсності в силу даних відображених у цих протоколах.
Ба навіть, якщо погодитися з доводами захисту, що у цій ситуації мав місце обшук, то усе одно передумови для учинення дій окреслених ч. 3 ст. 233 наведеного Кодексу не були дійсними так слідчу дію у відношенні ТЗ, яким користується обвинувачений, було здійснено відповідно до наявних у ньому даних за його безпосередньої участі та згідно відображених у протоколі фактичних відомостей, від останнього жодних зауважень не надходило, зокрема, щодо його проведення без його згоди.
На відсутність такої згоди у момент проведення слідчої дії не посилався і захист в ході всього цього розгляду, а указував тільки, що, на його переконання, на не дотримано вимог ч. 3 ст. 233 КПК (постфактум не отримано ухвалу слідчого судді на проведення дії).
У той же час, відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи у такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права (див. у т.ч. постанову ККС ВС від 25.02.20 у справі № 619/1205/17).
Зданого питання 07 червня 2018 року в справі № 727/4350/16-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що, законодавцем окрім можливості проникнення до житла чи іншого володіння особи на підставі судового рішення, передбачено іншу процесуальну гарантію захисту прав особи, а саме можливість проникнути до житла чи іншого володіння особи за добровільною згодою особи, яка ним володіє.

У світлі чого, в наведеній справі (№ 727/4350/16-к) Верховний Суд констатував, виходячи із аналізу кримінальних процесуальних норм, які містяться у ст. 233 ч. 1, ст. 234 ч. 2 та ст. 237 ч. 2 КПК України, в їх системному зв`язку, що наявність добровільної згоди власника на проникнення до його житла чи іншого володіння є гарантією захисту прав особи від зловживань слідчого, прокурора, рівноцінною гарантії у вигляді отримання на це судового рішення, а тому не потребує після здійснення таких дій (постфактум) звернення з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді.

ВС у постанові від 31.10.2019 у справі № 346/7477/13-к указав, що власник квартири не має права надавати дозвіл на огляд тієї частини помешкання, яку винаймає орендар, а тому і згоду має надавати останній.
У цій ситуації ОСОБА_5 , як раз і є особою, яка користувалася цим ТЗ, а не його власник, та сама слідча дія стосувалася саме його особи (обвинуваченого).
Щодо дій учинених у відношенні особи, то на момент їх здійснення, згідно даних Реєстру матеріалів справи, ці особи були затримані, а Верховний Суд у постанові від 08.02.2018 у справі № 754/5978/16-к указав, що оцінюючи, як доказ, протокол огляду, суд має виходити з даних протоколу затримання складеного відповідно до вимог ст. 208 КПК України, та оцінювати цю слідчу дію через призму законності проведення обшуку затриманого, відповідно до вимог частини 3 вищевказаної норми закону (ст. 208), яка указує, що уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених частиною сьомою статті 223 і статтею 236 цього Кодексу.
У світлі чого, що Суд уважає, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), тобто певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій у цьому кримінальному провадженні дотримано.
Даних, які б указували на протилежне, у ході судового слідства, не установлено.
Тим самим, є установленим факт, наявності в цій справі не пов`язаних з ухвалою суду самостійних гарантій захисту прав особи від зловживань слідчого, прокурора, які є, у розрізі по наведених позицій ВС, рівноцінною гарантії у вигляді отримання на це судового рішення, а тому не потребує після здійснення таких дій (постфактум) звернення з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді.

Щодо обставини участі у справі потерпілого та свідків (усіх), то Суд відмічає таке.
Потерпілий та свідки до суду за час розгляду провадження жодного разу не прибули
Останні викликалися за їх адресами та СМС викликом (щодо тих відносно кого були наявними засоби такого зв`язку).
З метою установлення їх місця знаходження в цей час судом на етапі розгляду провадження, у порядку ст. 333 КПК України, застосовувалися заходи його забезпечення (з метою установлення їх перебування), однак ці заходи свого результату не досягли.
Безрезультативними були і застосовані щодо свідків низка приводів.
Згідно, ч. 3 ст. 97 КПК суд має право визнати неможливим допит особи, якщо вона: … 3) не прибуває на виклик до суду, а її місцезнаходження не було встановлено шляхом проведення необхідних заходів розшуку.
Оголошення у розшук потерпілого та свідків КПК не передбачає, а ужиті заходи, у порядку ст. 333 КПК України, були безрезультатні, як і застосовані приводи, з огляду на, що Суд визнає неможливим їх допит в суді з підстави регламентованої п. 3 ч. 3 ст. 97 КПК.
При цьому, передумови для оголошення показань потерпілого та свідків надані ними під час розслідування справи відсутні, так як пунктом 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23, ч. 4 ст. 95 КПК задекларовано принцип безпосереднього дослідження доказів, з урахуванням того, що суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а обставини регламентовані ст. 225 того ж Кодексу не є дійсними.
Питання можливості оголошення їх показань наданих суду при розгляді справи попереднім складом суду Суд в цій справі не розглядає, так як ухвалою АСК від 17.12.2015 установлено факт здійснення їх допиту судом з істотним порушенням КПК, у т.ч. п. 3 ч. 2 ст. 412 КПК.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачений КПК України, суду надано не було.

Відповідно Суд, здійснивши кримінально-правову оцінку поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, через визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену за попередньою змовою групою осіб, поєднану з проникнення в житло.

Обставини регламентовані ч. 3 ст. 337 КПК у справі відсутні, однак Суд звертає увагу учасників процесу, що розглянувши вказане кримінальне провадження у межах висунутого обвинувачення, вважає за необхідне замість вказівки в обвинувальному акті на конкретні прізвище імовірного співучасника, а саме ОСОБА_8 вказати особа, матеріали відносно, якої виділено в окреме провадження, виходячи з того, щоСуд позбавлений права вирішувати питання про винуватість особи, щодо якої обвинувачення не висувалось чи матеріали кримінального провадження виділенні в окреме провадження (див. з цього питання у т.ч. постанову ВС від 16 жовтня 2019 року в справі № 591/5029/18).

Підстав для зміни прізвищ інших осіб, яким взагалі будь-які підозри за даним фактом не пред`являлися, Суд не убачає, оскільки це жодним чином не впливає на будь-які їхні права та обов`язки в майбутньому, у тому числі цивільно-правові.

Також, є дійсним факт, що у цій справі даний її розгляд цим складом суду не є первинним.

Так, вироком цього ж місцевого суду від 06.03.2015, обвинуваченого було визнано винуватим в вчиненні даного злочину та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, однак указаний вирок 17.12.2015 був скасований судом апеляційної інстанції, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону,тобто у справі є дійсними обставини регламентовані ч. 2 ст. 416 КПК.

Тим самим, вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставинами, що пом`якшують покарання або ж обтяжують покарання, відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України, не установлено.

Також, Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце реєстрації та проживання, стан здоров`я, спосіб життя (раніше не судимий, має освіту, одружений, працює), наявність на утриманні членів сім`ї які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останні, у т.ч. доньки, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 185 КК України у виді позбавлення волі.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, Суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки Суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Цивільний позов ОСОБА_7 (а.п. 17-18 том № 1) у відповідності до ч. 1 ст. 326 КПК, яка регламентує, що якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник чи законний представник, суд залишає цивільний позов без розгляду, Суд уважає за доцільне залишити без розгляду.

Вирішуючи питання про зарахування обвинуваченому до строку відбування покарання терміну попереднього ув`язнення на підставіч. 5 ст. 72 КК України, Суд ураховує таке.

У цій справі запобіжний захід обвинуваченому у вигляді утримання під вартою обирався у період з 28.01.2014 (а.п. 19 том № 6) по 06.01.2015 (а.п. 31 том № 3) та з 06.03.2015 (а.п. 184 том № 3) по 17.12.2015 (а.п. 71 том № 5).

Злочин учинено у січні 2014 року.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.08.2018 у справі № 663/537/17 сформувала правовий висновок щодо застосування норми права, передбаченої ч. 5 ст. 72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання) таким чином, що якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч. 1 ст. 5 КК України).

Відповідно застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія цього Закону).

Даний термін відповідає строк позбавлення волі, який судом йому визначається для відбування покарання, а тому в силу ч. 5 ст. 72 КК України обвинуваченого слід звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі безпосередньо по його повному відбуттю, адже указана стаття наведеного Кодексу регламентує, що при призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.

Запобіжний захід застосований відносно обвинуваченого у виді особистого зобов`язання, згідно ухвали суду від 11.03.2016, ураховуючи установлення факту відбуття ним покарання повністю, слід скасувати.

Процесуальні витрати вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.

Щодо питання речових доказів у кримінальному проваджені, то виходячи з імперативних вимог ст. 100 КПК України, Суд не убачає підстав для його вирішення, у відношенні таких доказів, як-то: замок з ключем, дві пари рукавичок, чотири магнітні ключа, радіостанція в кількості 2 штук, 2 перочинних ножа, два фон арика, викрутка з червоною ручкою, розвідний ключ, сім відмичок, два зарядних пристрої до рацій, які зберігаються в камері збереження речових доказів Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві, так як питання про речові докази у т.ч. вилучених у особи, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження не може бути вирішено по суті, оскільки провадження відносно неї, на даному етапі, ще здійснюється Дніпровським районним судом м. Києва.

Щодо інших, то їх долю Суд вирішує у порядку ст. 100 КПК.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, Суд
у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 5 (п`ять) місяців.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII зарахувати ОСОБА_5 в строк відбування покарання за даним вироком, термін попереднього ув`язнення за періоди з 28.01.2014 по 06.01.2015 та з 06.03.2015 по 17.12.2015 із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В силу ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі за цим вироком безпосередньо по його повному відбуттю.

Запобіжний захід застосований відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді особистого зобов`язання, скасувати.

Цивільний позов ОСОБА_7 залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 від 03.02.2000 виданий Московським РУГУ МВС України в м. Києві) на користь держави витрати за проведення експертиз у сумі 586 гривень 80 копійок.

Речові докази: автомобіль Форд Фокус д.н.з. НОМЕР_4 , який знаходиться на штраф майданчику Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві; та ключ від автомобіля з брелком та свідоцтво про реєстрацію автомобіля Форд які зберігаються в камері збереження речових доказів Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві, повернути власнику; статуетку у вигляді кішки, жіночий браслет повернути потерпілому ОСОБА_7 ; диск з інформацією вхідних та вихідних дзвінків абонентського номеру, зберігати в матеріалах судового провадження.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутнім в судовому засіданні.

С у д д я О. Бірса