Ухвала
Іменем України
24 листопада 2020 року

м. Київ
справа № 664/1671/20
провадження № 51-5219 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на ухвалу Херсонського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року,
встановив:

Вироком Цюрупинського районного суду Херсонської області від 09 липня 2020 року затверджено угоду про визнання винуватості від 03 липня 2020 року, укладену між прокурором першого відділу процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за органами безпеки, фіскальною та прикордонною службами Офісу Генерального прокурора та ОСОБА_6 .
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 294 Кримінального кодексу України (далі КК), та призначено йому узгоджене сторонами покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі статті 75 КК ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктом 2 частини 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 цього Кодексу.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 09 липня 2020 року щодо ОСОБА_6 , оскільки вирок оскаржено з підстав, з яких він не може бути оскаржений з огляду на положення статті 394 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) та немає доказів того, що порушені права ОСОБА_5 шляхом угоди в цьому кримінальному провадженні.
У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про скасування вказаної ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Посилається на порушення норм процесуального права.
На його думку, вироком суду першої інстанції було порушено права його підзахисного, а саме затверджено угоду, в тексті якої константовано вчинення ОСОБА_5 злочину. А тому, вважає, що апеляційний суд, відмовляючи у відкритті провадження, порушив право ОСОБА_5 на оскарження вироку місцевого суду, яким порушено права та інтереси останнього.
До того ж, наголошує на тому, що суд апеляційної інстанції, посилаючись на положення статті 394 КПК, проігнорував ту обставину, що частина 4 цієї статті не стосується випадків оскарження вироку особою, яка не була залучена до участі у кримінальному провадженні, але інтереси якої зачіпає вирок.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додану до неї копію судового рішення, суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Положеннями частини 4 статті 394 КПК визначено, що вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений в апеляційному порядку: 1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди; 2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

У статті 24 КПК визначено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Статтею 7 КПК передбачено загальні засади кримінального провадження, до яких відносяться верховенство права, законність, рівність перед законом та судом, презумпція невинуватості й забезпечення доведеності винуватості, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
У визначених у частині 2 статті 24, пункті 10 частини 1 статті 393 КПК випадках для виникнення права на апеляційне оскарження у особи КПК встановлена умова, а саме оскаржуване рішення має стосуватися її прав, свобод та інтересів. Наявність такої умови пов`язана з обов`язком особи довести під час апеляційного оскарження судового рішення, що це рішення стосується її прав, свобод та інтересів.
Згідно з пунктом 2 частини 3 статті 399 КПК апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 березня 2016 року (справа № 5-347ск15), конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому статтею 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено частиною 2 статті 24 КПК.

Тобто, у ОСОБА_5 як іншої особи та у його захисника право на оскарження вироку щодо ОСОБА_6 може виникнути у випадку, якщо вирок стосується його прав, свобод та інтересів.

Як вбачається зі змісту вироку від 09 липня 2020 року, суд першої інстанції затвердив угоду про визнання винуватості від 03 липня 2020 року, укладену між прокурором першого відділу процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за органами безпеки, фіскальною та прикордонною службами Офісу Генерального прокурора та ОСОБА_6 .
В оскаржуваній ухвалі суд апеляційної інстанції врахував, що з аналізу змісту положень кримінального процесуального закону слідує, що законодавець визначив вичерпний перелік підстав, з яких такий вирок може бути оскаржений, та суб`єктів, які наділені правом подати скаргу про апеляційний перегляд вироку на підставі угоди про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним. З огляду на вказане, апеляційний суд дійшов висновку, що підстави, викладені в апеляційній скарзі захисника, а саме укладення угоди на підставі згоди підозрюваного ОСОБА_6 надати неправдиві свідчення відносно ОСОБА_5 в іншому кримінальному провадженні, не належать до підстав, з яких цей вирок може бути оскаржений.
При цьому апеляційним судом встановлено відсутність доказів у вказаному кримінальному провадженні про порушення права ОСОБА_5 шляхом укладення угоди про визнання винуватості між прокурором і ОСОБА_6 , які, на думку захисника, відповідно до вимог статті 474 КПК є підставою для відмови в її затвердженні.
З таким висновком судді апеляційної інстанції погоджується Суд, оскільки у вироку суду першої інстанції від 09 липня 2020 року в кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 зазначено: «...укладено угоду про визнання винуватості відповідно до умов якої ОСОБА_6 погоджується беззастережно та в повному обсязі визнати свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 294 КК, та бере на себе обовязок щодо співпраці у викритті як на стадії досудового розслідування, так і на стадії судового розгляду кримінальних проваджень судами будь-якої інстанції кримінальних правопорушень, вчинених іншими особами, а саме: кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 294, частиною 1 статті 255, частиною 3 статті 27, частиною 4 статті 28, частиною 2 статті 194, частиною 4 статті 28, частиною 1 статті 294, частиною 3 статті 27, частиною 2 статті 28, частиною 2 статті 121 КК, в тому обсязі, щодо тих осіб та в тих кримінальних провадженнях, які зазначені в угоді про визнання винуватості».

Крім того, у вироку міститься посилання на осіб, з якими ОСОБА_6 вступив у попередню змову, однак прізвища цих осіб у рішенні знеособлені, а тому ідентифікувати їх неможливо.
Водночас у цьому рішенні взагалі не згадується прізвище ОСОБА_5 , як і не наводиться інформація, завдяки якій можна ідентифікувати його особу.
Твердження захисника про те, що в тексті угоди про визнання винуватості константовано вчинення ОСОБА_5 злочину, а тому, на його думку, вирок, яким затверджено таку угоду, порушує права його підзахисного, є безпідставними з огляду на таке.
Так, дані про особу, які містяться в процесуальних документах, складених слідчим або прокурором, не можуть слугувати підставою для визнання вироку на підставі угоди про визнання винуватості одінєї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб.
Тобто, обставини, викладені в угоді, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні у відповідності до вимог статей 91, 92, 277, 291 КПК.
Вказане також узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним в рішенні від 18 травня 2020 року.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що висновки суду апеляційної інстанції про відстутність доказів того, що у вказаному кримінальному провадженні порушені права ОСОБА_5 шляхом укладення угоди про визнання винуватості між прокурором та ОСОБА_6 , а також відсутні підстави, з яких такий вирок може бути оскаржений, є правильними.
Що стосується посилання захисника на те, що висновки в оскаржуваній ним ухвалі апеляційного суду суперечать постанові Верховного Суду від 20 грудня 2018 року, то в цьому рішенні встановлено, що у вироку на підставі угоди, на відміну від вироку у цьому провадженні, константовано реєстрацію товариства з метою прикриття незаконної діяльності та здійснення незаконної діяльності невстановленими слідством особами, які користувалися печаткою підприємства, прикриваючись фактом державної реєстрації вказаного товариства, що безпосередньо стосується прав та інтересів засновників цього товариства.

Одночасно колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційний суд в мотивувальній частині рішення встановив, що ОСОБА_5 не є особою, інтересів якої стосується вказаний вирок щодо ОСОБА_6 , однак, замість повернення апеляційної скарги, вказав, що відмовляє у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника.
Разом з тим, урахувавши конкретні обставини кримінального провадження, колегія суддів вважає, що це порушення не є істотним з огляду на вимоги частини 1 статті 412 КПК.
На підставі наведеного, керуючись пунктом 2частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Херсонського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3