Справа № 368/1236/20
Провадження № 1-в/368/130/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2020 р. Кагарлицький районний суд Київської області

В складі:
Головуючий суддя: ОСОБА_1
При секретарі: ОСОБА_2
З у частю сторін провадження:
прокурор: ОСОБА_3
представник ВК : ОСОБА_4
засуджений: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кагарлику:
- подання начальника Державної установи ВК - 115 Київської області ОСОБА_6 , погоджене з головою спостережної комісії при Кагарлицькій райдержадміністрації про заміну невідбутої частини призначеного судом основного покарання у виді позбавлення волі більш м`яким покаранням на підставі ст. 82 КК України у відношенні засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Литовка Охтирського району Сумської області, громадянина України, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого:
- 20 листопада 2020 року Козелецьким районним судом Чернігвської області за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено основне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років та додаткового покарання у виді позбавлення прва керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки;
- який з 11.03.2019 року утримувався в ДУ «Київський СІЗО», та з 16.05.2019 року відбуває покарання у виді позбавлення волі у Державній установі «Кагарлицька виправна колонія (№115)», суд, -
В С Т А Н О В И В :

18.11.2020 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надішло подання Начальника Державної установи «Кагарлицька виправна колонія (№115)» підполковника внутрішньої служби ОСОБА_6 , погоджене з головою спостережної комісії при Кагарлицькій райдержадміністрації в Київській області ОСОБА_7 , про застосування до засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Литовка Охтирського району Сумської області, громадянина України, неодруженого, інваліда 2 групи, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого:
- 20 листопада 2020 року Козелецьким районним судом Чернігвської області за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено основне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років та додаткового покарання у виді позбавлення прва керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки;
- який з 11.03.2019 року утримувався в ДУ «Київський СІЗО», та з 16.05.2019 року відбуває покарання у виді позбавлення волі у Державній установі «Кагарлицька виправна колонія (№115)», положення ст. 82 КК України, - заміну призначеного судом покарання у виді позбавлення волі більш м`яким.
У вищевказаному поданні:
- адміністрація Державної установи «Кагарлицька виправна колонія (№115)» та спостережна комісія при Кагарлицькій райдержадміністрації Київської області клопочуться перед Кагарлицьким районним судом Київської області про заміну невідбутої частини основного покарання у виді позбавлення волі засудженому ОСОБА_5 більш м`яким покаранням.
18.11.2020 року системою автоматичного документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 35 КПК України для розгляду даного провадження був визначений суддя Кагарлицького районного суду ОСОБА_1 , та призначено № справи 368/1236/20, провадження № 1 в/368/130/20.
20.11.2020 року Кагарлицьким районним судом винесено ухвалу, на підставі якої:
1. Судове засідання по справі № 368/1236/20, провадження № 1 в/368/130/20, за поданням Начальника Державної установи «Кагарлицька виправна колонія (№115)» підполковника внутрішньої служби ОСОБА_6 , погоджене з головою спостережної комісії при Кагарлицькій райдержадміністрації в Київській області ОСОБА_7 , про застосування до засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Литовка Охтирського району Сумської області, громадянина України, неодруженого, інваліда 2 групи, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого:
- 20 листопада 2020 року Козелецьким районним судом Чернігвської області за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено основне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років та додаткового покарання у виді позбавлення прва керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки;
- який з 11.03.2019 року утримувався в ДУ «Київський СІЗО», та з 16.05.2019 року відбуває покарання у виді позбавлення волі у Державній установі «Кагарлицька виправна колонія (№115)», положення ст. 82 КК України, - заміну призначеного судом покарання у виді позбавлення волі більш м`яким, -
- призначено до слухання на 11 год. 00 хв. 03.12.2020 року, та провести дистанційно в режимі відеоконференції з Державною установою ВК 115, 09214, Київська область, Кагарлицький район, с. Зікрачі.
2. Зобов`язано Державну установу ВК 115 забезпечити відеоконференцзв`язок з Кагарлицьким районним судом 03.12.2020 року о 11 годині 00 хвилин.
3. Виконання ухвали суду в частині забезпечення відеозв`язку з Кагарлицьким районним судом Київської області доручено спеціалісту з інформаційних технологій Державної установи ВК 115, 09214, Київська область, Кагарлицький район, с. Зікрачі.
Застосовувані в дистанційному судовому провадженні технічні засоби і технології мають забезпечувати належну якість зображення і звуку, дотримання принципу гласності та відкритості судового провадження, а також інформаційну безпеку. Учасникам кримінального провадження має бути забезпечена можливість чути та бачити хід судового провадження, ставити запитання і отримувати відповіді, реалізовувати інші надані їм процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки, передбачені КПК України.
Хід і результати процесуальних дій, проведених у режимі відеоконференції, фіксувати за допомогою технічних засобів відеозапису.
4. В судове засідання викликано учасників процесу:
- засудженого ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції з ДУ Кагарлицька ВК № 115, - в спецкімнаті);
- представника Державної установи «Кагарлицька виправна колонія (115)», (в режимі відеоконференції з ДУ Кагарлицька ВК № 115, - в спецкімнаті);
- прокурора Кагарлицької місцевої прокуратури, (в приміщенні Кагарлицького районного суду);
- представника спостережної комісії при Кагарлицькій РДА, ( в приміщенні Кагарлицького районного суду).
В судовому засіданні, яке відбулося 03.12.2020 року, представник Державної установи «Кагарлицька виправна колонія (№115)» ОСОБА_4 подання установи виконання покарань про застосування до засудженого ОСОБА_5 положень ст. 82 КК України, - заміна призначеного судом покарання у виді позбавлення волі більш м`яким, - підтримав, обгрунтовував свою позицію обставинами, які викладені в поданні.
Підтримав клопотання засудженого щодо заміни призначеного покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді виправних робіт.
На запитання суду представник установи виконання покарань пояснив наступне:
- вважає неважливим те, що в поданні установи про застосування пільги до засудженого ОСОБА_5 не вказано, що ОСОБА_5 притягувався до дисциплінарної відповідальності, адже, вважає, що в разі погашення стягнення на його думку таке стягнення вказувати в поданні не обов`язково.
Суд критично відноситься до позиції представника установи виконання покарань, так як вважає, що засуджений ОСОБА_5 не заслуговує на даному етапі застосування до нього пільги, яка передбачена ст. 82 КК України, - заміни призначеного покарання більш м`яким, так як вважає, що на даному етапі відсутні в достатньому об`ємі оціночні підстави для застосування до засудженого пільги.
Свою критичність суд обгрунтовує обставинами та нормами матеріального та процесуального права, які будуть вказані нижче в мотивувальній частині даної ухвали.
Окремо суд звертає увагу на ту обставину, що як з подання установи виконання покарань, так і позиції представника установи виконання покарань вбачається введення в оману суду в частині повідомлення суду щодо наявності дисциплінарних стягнень у засудженого, адже, якщо дисциплінарне стягнення знято чи погашене в установленому Законом порядку, - це все рівно зазначається в поданні з метою повного з`ясування обставин справи, - а саме, - поведінки засудженого під час виконання покарання.
Такі обставини установою виконання покарань завжди вказувалися та вказуються в поданні, яке є стандартизованим, та в ньому, зокрема, - є відповідна графа, в якій обов`язково вказуються стягнення, та, при їх погашенні, - обов`язково вказується дата зняття чи погашення стягнення.
Тому в даному випадку суд вбачає неоднакове застосування норм права адміністрацією установи до засуджених, в даному випадку суд вважає, що адміністрацією установи умисно не вказано про ту обставину, що засуджений мав дисциплінарне стягнення, причому, - з метою незаконного досягнення мети подання, - заміни засудженому покарання на більш м`яке, що, з огляду на обставини справи, - на думку суду на даному етапі неможливе.
В судовому засіданні, яке відбулося 03.12.2020 року, засуджений ОСОБА_5 подання установи виконання покарань про заміну йому призначеного основного покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке покарання, - підтримав, так як вважає, що своєю поведінкою довів своє виправлення та перевиховання, так як має заохочення.
Також заявив клопотання щодо заміни йому призначеного судом покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді виправних робіт.
На запитання суду засуджений пояснив наступне:
- ним не сплачені судові витрати у кримінальному провадженні, які присуджені йому до сплати судом у вироці суду;
- ним сплачені кошти в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятьсот) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
- після звільнення з місць позбавлення волі має бажання влаштуватися на роботу та сплатити судові витрати по кримінальному провадженню, та виплачувати потерпілій стороні моральну шкоду, заподіяну злочином.
Суд критично відноситься до позиції засудженого, так як вважає, що засуджений на даному етапі виконання покарань не заслуговує на пільгу, яка передбачена ст. 82 КК України, - заміна призначеного судом покарання більш м`яким, тим паче, - на заміну призначеного судом покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді виправних робіт.
Суд свою позицію обгрунтовує тим, що на даному етапі відбування покарання засудженим ОСОБА_5 недостатньо оціночних підстав для застосування такої пільги, що буде судом обгрунтовано нижче в мотивувальній частині даної ухвали.
В судовому засіданні, яке відбулося 03.12.2020 року, прокурор Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_3 подання установи виконання покарань про заміну призначеного судом покарання у виді позбавлення волі більш м`яким покаранням у відношенні засудженого ОСОБА_8 , - підтримав, обгрунтовував свою позицію лише загальною фразою, що, на його, як прокурора, думку, - засуджений заслуговує застосування до нього пільги, яка передбачена положеннями ст. 82 КК України, так як засуджений своєю поведінкою довів той факт, що він стан на шлях виправлення та перевиховання.
Також прокурор підтримав клопотання засудженого щодо заміни призначеного покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді випрваних робіт, свою позицію прокурор, знову ж таки обгрунтовував загальними фразами, які, на думку суду, в даному випадку не мають ніякого правозастосовчого значення в даному кримінальному провадженні.
Суд критично відноситься до позиції прокурора, так як вважає, що засуджений на даному етапі виконання покарань не заслуговує на пільгу, яка передбачена ст. 82 КК України, -заміни призначеного судом покарання на більш м`яке, так як на даному етапі недостатньо оціночних підстав для застосування такої пільги.
Також свою критичність суд обгрунтовує обставинами справи, які надані судом вище під час оцінки позиції представника установи виконання покарань а також самого засудженого, а також обставинами, які будуть судом наведені нижче в мотивувальній частині даної ухвали.
Також суд наголошує на тій обставині, що, поза увагою прокурора залишився ті факти, що:
- засудженим не відшкодовано судові витрати по кримінальному провадженні, які покладено до виплати на засудженого на підставі вироку суду;
- засудженим сплачено (зі слів засудженого) 2500 грн.в рахунок відшкодування моральної шкоди, в той же час згідно вироку суду розмір моральної шкоди, яка повинна бути стягнена з засудженого становить 491180 грн.
- засуджений не приймав будь якої участі в житті установи, що в його діях взагалі відсутня не те системність у отриманні заохочень, а й відсутністя проста повторність.
А тому така позиція прокурора, на думку суду, - повинна сприйматися лише критично, та, відповідно, - повинна сприйматися такою, яка не повинна братися до уваги при прийнятті законного, обгрунтованого, справедливого для всих учасників кримінального провадження рішення.
Суд, розглянувши подання установи виконання покарань, вислухавши думку представника установи виконання покарань, засудженого, прокурора, які підтримали подання, вислухавши клопотання засудженого щодо заміни йому покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке, - виправні роботи, вислухваши прокурора, представника установи виконання покарань, які підтримали клопотання засудженого, дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить до висовку щодо відмови в задоволенні подання установи виконань покарань щодо заміни засудженому призначеного судом покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке, та у відмові в задоволенні клопотання засудженого на заміну йому покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді виправних робіт, обгрунтовуючи своє рішення наступним.
Фактині обставини справи, в становлені в судовому засіданні, та застосування до них норм матеріального та процесуального права.
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Литовка Охтирського району Сумської області, громадянин України, неодружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , засуджений:
- 20 листопада 2020 року Козелецьким районним судом Чернігівської області за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено основне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років та додаткового покарання у виді позбавлення прва керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки;
- який з 11.03.2019 року утримувався в ДУ «Київський СІЗО», та з 16.05.2019 року відбуває покарання у виді позбавлення волі у Державній установі «Кагарлицька виправна колонія (№115)», -
Початок строку покарання: «11» березня 2019 року.
Кінець строку покарання: «11» березня 2024 року.
1/3 строку покарання: «11» листопада 2020 року.

Станом на 03.12.2020 року невідбутий термін основного покарання у виді позбавлення волі становить 3 (три) роки та 98 днів.

Відповідно, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд вважає, за час відбування покарання засуджений ОСОБА_5 загалом мав поведінку, яка виключає застосування судом до нього пільги, яка передбачена ст. 82 КК України, - заміна судом призначеного основного покарання більш м`яким, з огляду на наступне.
Так, з самого початку відбування покарання засуджений ОСОБА_5 мав негативну поведінку, свідомо, цілеспрямовано прушував вимоги, які ставляться до засуджених, які відбувають покарання у виді позбавлення волі.
Так, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, засуджений ОСОБА_5 фактично відразу ж після його прибуття до ДУ Кагарлицька ВК № 115 допустив порушення правил відбування покарань, за що мав одне дисциплінарне стягнення у виді попередження від начальника установи виконання покарань.
Дисциплінарне стягнення засуджений ОСОБА_5 мав за невиконання законного розпорядження працівника установи виконання покарань та неявку на ранкову перевірку.
Засуджений в судовому засіданні взагалі не пояснив причину такої поведінки.
Какладення дисциплінарного стягнення засудженим ОСОБА_5 не оскаржувалося, таке накладення дисциплінарного стягнення не скасовано, зокрема, судом, а тому суд вважає накладення дисциплінарного стягнення правомірним, та, яке, відповідно, зафіксувало факт негативної поведінки засудженого ОСОБА_5 під час відбування покарання, що, в свою чергу, не може розцінюватися судом як поведінка засудженого, яка дає підстави вважати, що його поведінка під час відбування покарань свідчить про його усталену правослухняну поведінку, та, яка в свою чергу, - дає підстави для застосування до засудженого пільги.
Що стосується отримання засудженим одного заохочення, а саме, - 08.10.2020, то суд не вважає сам факт отримання такого лише одного заохочення як підставу для застосування до засудженого пільги, яка передбачена положеннями ст. 82 КК України, - заміну призначеного судом покарання більш м`яким покаранням, так як суд вважає, що дану пільгу засуджений повинен отримати лише після того, як своїми діями та поведінкою доведе остаточно, що визнав свою вину, щиро кається, став на шлях виправлення та перевиховання, чого в даному випадку немає.
Суд звертає увагу на ту обставину, що заохочення засудженим ОСОБА_5 отримано лише в період, який передбачає застосування до нього пільги, - заміни призначеного покарання більш м`яким, - а саме, - з 08.10.2020 року, хоча покарання засуджений ОСОБА_5 почав відбувати ще з 11 березня 2019 року.
Відповідно, більше, ніж за півтора року відбування покарання засуджений ОСОБА_5 не мав ні одного заохочення, напроти, - мав лише одне дисциплінарне стягнення.
Також суд звертає увагу на ту обставину, що заохочення ОСОБА_5 отримано 08.10.2020 року, - за 3 (три) дні до настання пільги, яка передбачена ст. 82 КК України.
Дана обставина викликає обгрунтований сумнів у об`єктивності та неупередженості установи виконання покарань до особи засудженого, а також вищевказані факти викликають сумнів у об`єктивності та неупередженості прокурора до особи даного засудженого, що негативно впливає на вирішення подання установи.
Далі, суд зазначає, що засуджений ОСОБА_5 отримав лише одне заохочення, тому в його діях поки що вбачається лише бажання настання формально оціночної підстави для застосування положень ст. 82 КК України.
Суд наголошує на тій обставині, що у діях засудженого ОСОБА_5 відсутня навіть проста повторність у отриманні заохочень, не кажучи вже про системність отримання заохочень, - що, на думку суду є однією із необхідних підстав для застосування до засудженого пільги.
Так, повторність в даному випадку, - це сукупність, яка створена із мінімум двох елементів, при цьому між елементами існують певні зв`язки, в даному випадку повторність, - це повторнення будь якої події, яка має юридично значуще значення.
Так, система, - це сукупність, яка створена із скінченної множини елементів. При цьому між елементами системи існують певні зв`язки.

Відповідно, суд вважає, що при вирішенні питання про застосування пільг до засуджених, для системності заохочень їх повинно бути не менше трьох, при цьому, бажано, - відсутність стягнень.

Відповідно, період відбування засудженим основного покарання у виді позбавлення волі в умовах Державної установи Кагарлицька ВК № 115 суд оцінює різко негативно, тобто, засуджений в даний період мав поведінку, яка апріорі категорично виключає застосування до нього пільги, яка передбачена положеннями ст. 82 КК України, - заміни призначеного судом покарання на більш м`яке.
Повторно, суд звертає увагу на ту обставину, що лише одне заохочення засуджений ОСОБА_5 отримував в період, який безпосередньо передував застосуванню до нього пільги у виді заміни призначеного судом покарання на більш м`яке (всього лише за три дні), що не може свідчити достеменно про ту обставину, що засуджений став на шлях виправлення та перевиховання.
Так, дійсно, в останній, короткий, незначний проміжок часу, що передував настанню пільги у видізаміни покарання більш м`яким, засуджений почав змінювати свою поведінку під час відбування покарання в кращу сторону, - в сторону правослухняності, що має прояв у недопущенні порушень режиму тримання в установі виконання покарань, отримання одного заохочення за сумлінне ставлення до праці на контрагенському об`єкті.
Проте, суд звертає увагу на ту обставину, що між кількістю стягнень, які отримав засуджений ОСОБА_5 , - 1 (одне), та кількістю заохочень, - всього лише 1 (одне), - існує лише паритет, що, звісно, на думку суду, - це не може тягнути за собою оцінку поведінки засудженого, як таку, яка є позитивною в розумінні КВК України та КПК України, та таку, яка дає підстави для застосування до засудженого пільги, яка передбачена ст. 82 КК України.
Отже, з огляду на матеріали кримінального провадження, досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що за час відбування покарання засуджений ОСОБА_5 не мав поведінки, яка б достеменно свідчила б про можливість застосування до нього пільги, яка передбачена ст. 82 КК України, - заміну призначеного судом покарання на більш м`яке, так як суд вважає, що дану пільгу засуджений повинен довести, не допускаючи порушень умов відбування покарання у виді позбавлення волі, та, відповідно, - маючи кількість заохочень, які б свідчили про системність їх отримання, та, відповідно, значно переважали над кількістю отриманих стягнень (в разі їх отримання).
Відповідно, суд вважає, що поведінка засудженого ОСОБА_5 змінилася в кращу сторону лише в зв`язку з настанням умов для пільги, яка передбачена ст. 82 КК України, що, відповідно, судом не може розцінюватися як обставина, що засуджений ОСОБА_5 остаточно став на шлях виправлення та перевиховання, що, на думку суду, виключає застосування до засудженого ОСОБА_5 положень ст. 82 КК України на даному етапі відбування покарання.

Так, за час перебування в місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_5 має:
стягнення:

1.19.07.2019 р. Не виконав команду підйом, був відсутній на Попередження Нач. ВК
ранковій фіззарядці та ранковій перевірці. (погашено 20.02.2020)

заохочення:

1. 08.10.2020 р. За добросовісне відношенні до праці Подяка Нач. ВК
на контрагенському об`єкті.

Суд ще раз звертає увагу на ту обставину, що засуджений ОСОБА_5 почав відбувати покарання ще з 11.03.2019 року, та з початку відбування покарання, на протязі більше, ніж півтора року не мав жодного заохочення, - лише одне дисциплінарне стягнення, а заохочення отримав лише за три дні перед календарною датою настання пільги.
Відповідно, зглядаючись на вищевказані обставини справи, суд приходить до висновку, що поведінка засудженого ОСОБА_5 в останній, незначний період відбування покарання свідчить про ту обставину, що засуджений починає ставати на шлях виправлення, проте, з огляду на обставини, які входять до блоку оціночних підстав, які судом наведено нижче, то суд вважає, що у відношенні засудженого ОСОБА_5 немає достатього обсягу правових підстав (зокрема, - оціночних) для застосування положень ст.. 82 КК України, - заміни призначеного судом покарання на більш м`яке.
Суд при вирішенні даного питання керувався нормами як матеріального, так і процесуального права.
Так, що стосується формально - юридичних підстав заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням було враховано, що на час слухання справи засудженим ОСОБА_5 було відбуто більше, ніж 1/3 частина покарання за вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 20 листопада 2018 року, відповідно, формально є підстава для застосування положень ст. 82 КК України.
Так, згідно ст. 82 КК України:
1. Особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині КК України для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
2. У разі заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким засудженого може бути звільнено також і від додаткового покарання у виді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю.
3. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.
4. Заміна не відбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим:
1) не менше третини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, а також за необережний тяжкий злочин.
Отже, як видно з матеріалів справи, ОСОБА_5 був засуджений 20 листопада 2018 року Козелецьким районним судом Чернігівської області за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України до основного покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавлення прва керування всіма видами траснпортних засобів строком на 3 (три) роки.
Вирок набрав законної сили 15 лютого 2019 року.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Відповідно, згідно з положеннями ч. 5 ст. 12 КК України, засуджений ОСОБА_5 скоїв тяжкий злочин.
Відповідно до положень ст. 25 КК України засуджений ОСОБА_5 скоїів необережний злочин.
Відповідно, як де юре, так і де факто засуджений ОСОБА_5 підпадає під положення п. 1 ч. 4 ст. 82 КК України, так як станом на день слухання справи, - станом на 03.12.2020 року відбув більше, ніж 1/3 частину покарання, так як 1/3 строку покарання засудженим ОСОБА_5 відбута 11 листопада 2020 року.
Отже, що стосується формально юридичних підстав щодо застосування до засудженого ОСОБА_5 положень ст. 82 КК України, то такі є в наявності.
Що ж стосується оціночних підстав умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, які необхідні для застосування положень ст. 82 КК України, то суд вважає, що їх недостатньо на даному етапі відбування покарання засудженим призначеного йому покарання.
Суд на обґрунтування своєї позиції враховує ту обставину, що засуджений ОСОБА_5 своєю поведінкою за весь період відбування покарання в повній мірі не довів своє виправлення та перевиховання.
Встановлюючи ці підстави застосування ст. 82 КК України, суд, зокрема, наголошує на наступному:
Висновки про те, чи став засуджений на шлях виправлення, можливо зробити врахувавши увесь комплекс даних, які характеризують засудженого, його поведінку, відношення до праці, відношення до вчиненого злочину та його наслідків, наявність заохочень, їх кількість та регулярність отримання, наявність чи відсутність стягнень, тощо.

У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 р. умовно - дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого.

При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення.

Як судом зазначалося вище, отримання лише одного заохочення засудженим ОСОБА_5 в останній, короткий період, який передував настанню пільги, - суд не розцінює, як факт становлення засудженого на шлях виправлення та перевиховання, а, навпаки, свідчить про його негативну поведінку на протязі більшого часу відбування покарання, що має прояв у отриманні дисциплінарного стягнення, та намагання лише формально досягнути умов умовно дострокового звільнення в останній період відбування покарання.
З огляду на положення, які викладені в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 р. суд вважає, що в поведінці ОСОБА_5 відсутній комплекс даних, які давали б змогу суду прийти до висновку щодо того, що засуджений став на шлях виправлення та перевиховання.

Відповідно, суд вважає, що для позитивного вирішення питання щодо застосування положень ст. 82 КК України, яка є пільгою для засудженого, який має її отримати, в діях засудженого ОСОБА_5 повинна бути системність та стабільність в отриманні заохочень, так як просто відбування покарання без отримання стягнень, є не правом, а обов`язком засудженого.

Суд вважає, що в разі наявності стягнень, - кількість заохочень повинна значно превалювати над кількістю стягнень, така кількість повинна мати системність, а не просту повторність, - більшість.

Окрім того, в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості щодо участі засудженого ОСОБА_5 у вирішенні питань відпочинку, побуту, впливу на інших засуджених, розвиток корисних соціальних зв`язків, в той же час суд вважає, що засуджений своєю поведінкою під час відбування покарання повинен показувати приклад іншим засудженим, а, з огляду на обставини справи, які судом вказані вище, поведінка засудженого ОСОБА_5 не може слугувати прикладом для поведінки для інших засуджених.

Отже, суд відноситься критично до висновку комісії установи щодо тієї обставини, що засуджений ОСОБА_5 під час відбування покарання мав позитивну характеристику за місцем відбування покарання, та став на шлях виправлення та перевиховання та заслуговує на пільгу, яка передбачена ст. 82 КК України.
Щодо відсутності діючих стягнень, (взагалі не притягувався до дисциплінарної відповідальності, чи дисциплінарні стягнення зняті чи погалені в установленому законом порядку), то така обставина сама по собі не може самі по собі свідчити про виправлення засудженого, оскільки сумлінна поведінка засудженого передбачає не тільки наявність у останнього заохочень, застосованих у порядку, визначеними статтями 67, 130 КВК України, але й те, що засуджений подає позитивний приклад для поведінки інших засуджених. При цьому, під сумлінною поведінкою слід розуміти зразкове додержання засудженим вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, безперечне виконання законних вказівок та розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, корисну ініціативу, соціальну активність, участь у вирішенні питань організації навчання, відпочинку, побуту, вплив на виправлення інших засуджених, розвиток корисних соціальних зв`язків, відсутність порушень дисципліни.

Суд зазначає, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання відповідно до ст. 9 КВК України є обов`язком засудженого, а процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним.
Відповідно, суд вважає, що дії засудженого не відповідають вимогам щодо застосування положень, які передбачені ст.. 82 КК України та невідповідають положенням ст.. 9 КВК України.
Обставини справи свідчать лише про наявність негативних на протязі більшості строку відбування покарання, та посередніх на протязі останнього періоду (не негативних, не конкретно позитивних) чинників, які дають змогу суду з впевненістю визначитися з тією позицією, що ОСОБА_9 , своєю поведінкою, яка розцінюється судом як більш негативна, ніж позитивна, не став на шлях виправлення та виховання, відповідно, суд приходить до висновку що поведінка засудженого не щира, а просте визнання однією фразою, - вину визнаю, - не може свідчити про визнання вини, так як визнання вини повинно бути щирим, яке підтверджується поведінкою засудженого, зокрема, - у систематичному отриманні заохочень за сумлінну поведінку та ставлення до праці, відшкодування шкоди потерпілій стороні, тощо.
Крім того, щодо свого висновку щодо відсутності в повному обсязі підстав для застосування до засудженого ОСОБА_5 пільги, яка передбачена ст. 82 КК України, суд застосовував положення ст. 6 КВК України.
Так, згідно ст. 6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Відповідно, зглядаючись на вищевказані норми права, суд вважає, що для застосування пільги, яка передбачена ст. 82 КК України необхідно, щоб в діях засудженого, який відбуває покарання, однозначно були в наявності ознаки ресоціалізації.

Ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого. Основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Отже, обставини справи, які судом зазначені вище, не свідчать, на думку суду, про систематичність дій ОСОБА_10 , які спрямовані на його виправлення та перевиховання, про наявність дійсного (а не про очі) процесу ресоціалізації.

Поведінка засудженого ОСОБА_5 під час відбування основного покарання у виді позбавлення волі свідчить лише про його правослухняну поведінку під час відбування покарання лише в незначний період, який передує можливості застосування пільги, проте, суд наголошує на тій обставині, що наявність самого факту правослухняної поведінки під час відбування покарання не є безумовною підставою для застосування до засуджених пільги, яка передбачена ст. 82 К України, зокрема, ОСОБА_5 , - в даному випадку, так як така правослухняна поведінка є обов`язком засудженого, який покладається на засудженого на весь період відбування покарання, а не на короткий проміжок часу, що передує застосуванню пільги.

Окрім того, суд звертає увагу на наступні обставини справи, що стосуються тяжкості скоєного злочину, його наслідків, обставини скоєного злочину, та наслідків скоєного злочину, відношення засудженого ОСОБА_5 до скоєного злочину, його наслідків.
- злочин засудженим ОСОБА_5 було скоєно в стані алкогольного сп`яніння, що, звісно ж, - було враховано судом при винесенні вироку, проте, суд вважає, що дана обставина має також істотне значення в даному кримінальному провадженні, адже вказує на особливу суспільну небезпечність скоєного злочину, хоча і скоєного з необережності;

- отримання засудженим ОСОБА_5 двох заохочень в останній період відбування покарання, який передував настанню пільги, на думку суду, - лише свідчить про намагання засудженого створити штучно умови для застосування до нього пільги, - заміна призначеного судом покарання більш м`яким, проте, суд наголошує на тій обставині, що позитивна поведінка засудженого повинна бути на протязі всього періоду відбування покарання, а не в період, який передує настанню пільги, причому заохочення повинні мати системний характер, а не застосовуватися лише як спосіб зняття стягнення, що в даному випадку спостерігається в діях засудженого;

- як вбачається з мотивувальної частини вироку Козелецького районного суду Чернігівської області, потерпіла сторона наполягала на призначенні засудженому найсуворішого покарання, так як засуджений матеріальної допомоги потерпілій стороні не надавав, лише надав не значну допомогу у вересні 2018 року.

Так, суд особливо звертає увагу на ту обставину, що подія злочину, за вчинення якого був засуджений ОСОБА_5 відбулася 18.12.2017 року.

Вирок винесено 20 листопада 2018 року.

Засудженим ОСОБА_5 надано матеріальну допомогу потерпілій ОСОБА_11 у розмірі 38000 грн. лише наприкінці вересня 2018 року, - тобто за 2 (два) місяці до винесення вироку, при цьому, суд звертає увагу, - на протязі майже 9 (дев`яти) місяців засуджений матеріальної допомоги потерпілій не надавав, хоча, як видно з вироку, - засуджений під вартою не перебував, більше того, щодо нього не було обрано будь якого запобіжного заходу, а тому суд вважає, що засуджений, перебуваючи на волі під час досудового розслідування та під час судового слухання справи не мав об`єктивних (непереборних) обставин, які б перешкожджали йому відшкодовувати шкоду потерпілій.

Суд вважає, що саме на протязі початкового періоду після смерті потерпілої ОСОБА_12 , її мати, - потерпіла ОСОБА_11 мала потребу у коштах, які необхідні були на поховання, справляння православних звичаїв (9 днів, 40 днів, тощо), проте, засуджений не тільки не надавав матеріальної допомоги, - а й взагалі не спілкувався з матір`ю загиблої, не просив у неї вибачення, що не може розцінюватися судом як визнання вини та щире каяття.

Далі, з моменту винесення вироку, - 20.11.2018 року, до початку відбування покарання (взяття засудженого під варту), датою чого є 11.03.2019 року, - що становить близько 4 місяців перебування засудженого на волі, засуджений взагалі не відшкодовувапв шкоду потерпілій.

Далі, з 11.03.2019 року, по осінь 2020 року, що становить більше півтора року, - засуджений також не відшкодовував потерпілій матеріальну шкоду, і лише за декілька місців до настання пільги засудженим перераховано 25000 грн. (і то з його слів, - будь яких документів, які підвтерджують даний факт, - в матеріалах справи немає) потерпілій на відшкодування моральної шкоди.

Очевидно, що в діях засудженого міститься аналогія, причому, - негативна аналогія, яка полягає в тому, що засуджений лише вчиняє дії, які спрямовані на уникнення ним відбування покарання у виді позбавлення волі, - без щирого, дієвого каяття, ознак розкаювання у вчиненому злочині.

Негативна аналогія проявляється в тому, що засуджений вчиняє позитивні, людяні дії лише перед настанням юридично значущої події, а саме, - відшкодування мізерної частини шкоди перед винесенням вироку, відшкодування мізерної частини шкоди перед прийняттям рішення щодо застосуванням пільги, отримання заохочення перед застосуванням пільги, тощо.

Відповідно, суд вважає, що у разі щирого каяття та визнання вини винна особа апріорі буде намагатися відшкодувати шкоду, заподіяну злочином, буде намагатися каятися, просити вибачення у потерпілої сторони, напроти, ОСОБА_5 проігнорував повністю інтереси потерпілої сторони, не розкаявся, не попросив вибачення в потерпілої сторони, також засуджений ОСОБА_5 не виявив ознаки щирого каяття та визнання вини в судовому засіданні, яке відбулося 03.12.2020 року, хотів ввести суд в оману, зазначивши, що в судовому засіданні в суді першої інстанції він вину визнав.

В той же час, як вбачається з обставин, які вказані в мотивувальній частини вироку Козелецького районного суду Чернігівської області, які мають в даному випадку преюдиційне значення, - засуджений ОСОБА_5 в судовому засіданні вину свою у скоєнні злочину не визнав, а намагався обвинуватити у скоєному злочині загиблу особу, - ОСОБА_12 , яку, як він заявляв в судовому засіданні, - кохав та мав намір одружитися, що судом розцінюється як прояв легкого цинізму як до суду, так і до потерпілої сторони, та оцінюється як обставина, яка не може свідчити про визнання вини засудженим.

Відповідно, суд вважає, що об`єктивно дії засудженого ОСОБА_5 свідчать про невизнання ним вини, про просте намагання засудженого уникнути покарання у виді позбавлення волі, - без щирого, людського каяття, щирого визнання вини та ставлення на шлях виправлення та перевиховання.

Невизнання ж вини апріорі виключає застосування пільги, якеа передбачена ст. 82 КК України;

- також суд враховує ту обставину, що станом на час розгляду подання установи, а саме, - станом на 03.12.2020 року, засудженим ОСОБА_5 відбуто лише орієнтовно 1 рік 8 місяців покарання у виді позбавлення волі, в той же час не відбутий строк покарання становить 3 роки 98 днів, а тому суд вважає, що такий невідбутий строк покарання є досить значним, щоб замінити його лише на 2 роки виправних робіт, що є, не думку суду, - неспіврозмірним обставинам скоєного злочину, його наслідкам, обставинам, що характеризують особу засудженого, та суспільному інтересу;

Відповідно, суд вважає, що:
- застосування до засудженого ОСОБА_5 пільги, яка передбачена ст. 82 КК України, - заміна призначеного судом покарання більш м`яким на даному етапі відбування покарання, - є не співрозмірним з наслідками, які заподіяні злочином, не відповідатиме тяжкості вчиненого злочину, та обставинам його вчинення, поведінці засудженого під час відбування покарання;

- засуджений поряд з 1 (одним) заохоченням має 1 (одне) дисциплінарне стягнення, що не може свідчити достеменно про його належну поведінку під час відбування покарання, так як немає не те що системності, а й повторності у отриманні заохочень, отже, суд вважає, що 1 (одне) заохочення, отримане безпосередньо перед настанням пільги, на думку суду, - отримане лише з метою досягнення формально - юридичних підстав для застосування пільги, - без досягнення наявності оціночних підстав для застосування пільги, які, на думку суду, також мають важливе значення при вирішенні питання про застосування до засудженого пільги у виді заміни призначеного судом покарання більш м`яким;

- поведінка засудженого ОСОБА_5 не може бути прикладом для поведінки інших засуджених;

- засуджений ОСОБА_5 не приймав активної участі в суспільному житті колонії;

- суд, з огляду на вищевказані обставини справи, - критично відноситься до висновків адміністрації колонії про те, що засуджений ОСОБА_5 став на шлях виправлення та перевиховання.

Отже, вищевказані обставини не дають можливості суду застосувати до засудженого ОСОБА_5 пільгу, яка передбачена ст. 82 КК України, - заміни призначеного судом бульш м`яким покаранням.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність лише формально-юридичних, проте, відсутність в достатньому обсязі оціночних підстав для застосування до засудженого ОСОБА_5 пільги, яка передбачена ст. 82 КК України, а тому суд приймає рішення про відмову в задоволенні подання установи виконання покарань щодо заміни засудженому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі більш м`яким покаранням.
При вирішенні даного питання судом було застосовано положення ППВСУ від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.»
Суд вважає, що застосування до засудженого ОСОБА_5 положення ст. 82 КК України, - заміна призначеного судом покарання більш м`яким на даній стадії відбування покарання буде суперечити реалізації принципу невідворотності покарання особи за вчинений злочин, даним рішенням суду не буде виконана мета кримінального покарання - як її каральної так і виправної складової, тобто, на думку суду, застосування положень ст. 82 КК України до засудженого ОСОБА_5 є не обґрунтованим, та є передчасним на даному етапі відбування покарання.
Що стосується застосування норм процесуального права, то в даному випадку суд застосував ст.ст. 537, 539 КПК України.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 КПК України має право вирішувати питання прозаміни невідбутої частини покарання більш м`яким.
Згідно ст.. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням ( поданням ) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.
Також суд зазначає, що відмова у задоволенні подання установи виконання покарань про застосування до засудженого ОСОБА_5 положення ст. 82 КК України, - заміна призначеного судом покарання більш м`яким покаранням, - однозначно тягне за собою відмову в задоволенні клопотання засудженого про заміну йому покарання з позбавлення волі на виправні роботи, так як призначення більш м`якого покарання у виді виправних робіт є похідним від застосування ст. 82 КК України, в застосуванні чого судом відмовлено з мотивів, які судом вказано вище.
Окрім того, суд враховує ту обставину, що, як вбачається з вироку Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.11.2018 року, засуджений ОСОБА_5 є інвалідом ІІ групи.
Згідно ж положення ч. 2 ст. 57 КК України виправні роботи не застосовуються до певної категорії осіб, зокрема, - до непрацездатних осіб.
Згідно ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає, що непрацездатні громадяни особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

В свою чергу, Закон України «Про зайнятість населення» надав визначення поняттю «працездатна особа», відповідно до якого це особи віком від 16 років, які проживають на території України і за станом здоров`я здатні до активної трудової діяльності.

Тобто, має сенс розглядати два ці поняття у сукупності. З норм законодавства випливає, що особи, які здатні до трудової діяльності і є працездатними, а особи, які з різноманітних причин втратили таку здатність можуть визнаватися непрацездатними.

Згідно ч. 3 ст. 75 СК України непрацездатний вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ, чи ІІІ групи.

Відповідно, непрацездатними є інваліди першої та другої групи.
В даному випадку до уваги береться стан особи (вагітність, непрацездатність, тощо) становище засудженого на час постановлення судом вироку, адже інших даних в матеріалах кримінального провадження немає, а рішення суд приймає лише на підставі належних та допустимих доказах, а тому лише твердження засудженого про відсутність у нього інвалідності, - не є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 85, 86 КПК України.
Відповідно, відомості, які вказані у вироку Козелецького районного суду від 20.11.2018 року, зокрема, відомості про те, що засуджений ОСОБА_5 є інвалідом ІІ групи, - мають в даному випадку преюдиційне значення, а зазначення засудженим, що він не має інвалідності в судовому засіданні не підтверджено належними та допустимими доказами, (причому, суд наголошує на тій обставині, що надання таких відомостей лежить повністю на процесуальній відповідальності засудженого), - немає доказової сили, а тому наявність ІІ групи інвалідності в засудженого ОСОБА_5 повністю виключає застосування до нього такого виду покарання, як виправні роботи.
Отже, при винесені ухвали щодо засудженого ОСОБА_5 суд керувався положеннями Конституції України, раїни, нормами діючого КПК України, КК України, КВК України.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 6, 9 КВК України, ст.ст. 12, 25, 82 КК України, ч. 2 ст. 369, 370 372, 537, 539 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні подання начальника Державної установи ВК - 115 Київської області ОСОБА_6 , погоджене з головою спостережної комісії при Кагарлицькій райдержадміністрації про заміну невідбутої частини призначеного судом основного покарання у виді позбавлення волі більш м`яким покаранням на підставі ст. 82 КК України у відношенні засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Литовка Охтирського району Сумської області, громадянина України, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого:
- 20 листопада 2020 року Козелецьким районним судом Чернігвської області за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено основне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років та додаткового покарання у виді позбавлення прва керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки;
- який з 11.03.2019 року утримувався в ДУ «Київський СІЗО», та з 16.05.2019 року відбуває покарання у виді позбавлення волі у Державній установі «Кагарлицька виправна колонія (№115)», - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Кагарлицький районний суд протягом 7 діб з моменту проголошення, а засудженим, - в той же строк, з моменту отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1