КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 16.03.2020 задоволено клопотання слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві старшого лейтенанта поліції ОСОБА_7 , погоджене прокурором відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_8 , та накладено арешт на майно, яке вилучено 27.02.2020 під час проведення обшуку приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , а саме: ноутбук марки Lenovo E570 S|N: PF-OTW G8G із зарядним пристроєм; телефон марки IPhone 11PRO max IMEI НОМЕР_1 ; флеш накопичувач Kingston 16 GB синього кольору; жорсткий диск Transcend SSD S|N: F03416-0267; банківська карта ПриватБанк НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_9 ; ноутбук марки Apple S|N: CO2V76W9HV29; Wifі-роутер марки tp-link S: 232 із зарядним пристроєм; Wifі-роутер марки tp-link S: 214B113003695 із зарядним пристроєм; системний блок чорного кольору ZALMAN Z12Plus S|N: 20455ECY00921 з кабелем живлення; сім карта оператора Лайф Селл НОМЕР_3 .
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , подала апеляційну скаргу, в якій просила поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді, та відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_6 .
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначала, що клопотання слідчого розглянуто без виклику та у відсутності власника майна, а як підставу для накладення арешту слідчий суддя зазначив положення ч. 2 ст. 170 КПК України, без обгрунтування такого висновку.
Будь-яких мотивів, які б свідчили про належність вилученого у ОСОБА_6 майна до речових доказів та його відповідність критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, в ухвалі слідчого судді не вказано.
Ухвала слідчого судді не відповідає вимогам ст. 372 КПК України, оскільки не містить жодних встановлених судом обставин із посиланням на відповідні докази, а також мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали.
На переконання захисника, вилучене у ОСОБА_6 майно є тимчасово вилученим, а тому клопотання про його арешт, у відповідності до положень ч. 5 ст. 171 КПК України, повинно було надійти до слідчого судді протягом 48 годин після його вилучення. Однак слідчий звернувся із клопотанням про арешт майна ОСОБА_6 із порушенням строку, встановленого ч. 5 ст. 171 КПК України.
Наведені в ухвалі слідчого судді відомості не свідчать про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення. ОСОБА_6 не є підозрюваним у кримінальному провадженні №0000507, а тому накладення арешту на майно є порушенням його прав як власника.
Крім того, апелянт зазначала, що клопотання слідчого розглянуто у відсутності власника майна та його захисника, а копію оскаржуваної ухвали ОСОБА_6 вручено 26.03.2020.
15.07.2020 захисник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 подала доповнення до апеляційної скарги, в яких просила скасувати ухвалу слідчого судді та відмовити у задоволенні клопотання слідчого, посилаючись на порушення слідчим суддею норм кримінального процесуального закону.
У доповненнях захисник зазначала, що ОСОБА_6 є третьою особою у кримінальному провадженні, а тому, виходячи з положень ч. 2 ст. 64-2 КПК України, клопотання про арешт майна такої особи може подавати лише прокурор.
Крім того, захисник зазначала, що клопотання слідчого не містить відомості про причетність ОСОБА_6 до кримінального правопорушення, а постанова слідчого від 27.02.2020 про визнання вилученого майна речовими доказами містить лише виклад обставин кримінального правопорушення та цитування норм КПК України.

Долучені до клопотання копії заяв про вчинення кримінального правопорушення від ОСОБА_10 та ОСОБА_11 надруковані ідентичним способом з однаковим викладом обставин, та ними одного й того ж дня дня подано заяви про визнання потерпілими.
На переконання апелянта, на даний час відпала потреба в арешті майна, оскільки у органу досудового розслідування відсутня необхідність виявлення інших підозрюваних у кримінальному провадженні.

У судове засідання прокурор та власник майна ОСОБА_6 не з`явилися, про день та час розгляду апеляційної скарги належним чином повідомлені, клопотань про відкладення судового засідання до суду не подавали.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу з доповненнями з наведених у ній підстав, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги з доповненнями, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга з доповненнями не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна розглянуто без повідомлення та у відсутності власника майна або його захисника, та дані про направлення їм копії ухвали слідчого судді у матеріалах справи відсутні.
Як зазначено у апеляційній скарзі, копію оскаржуваної ухвали ОСОБА_6 вручено 26.03.2020, тоді як подано апеляційну скаргу 31.03.2020, тобто в строк, передбачений п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 395 КПК України.
У зв`язку із наведеним, колегія суддів не вбачає підстав для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, у провадженні відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000507 від 10.05.2019, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 361 КК України.
Як зазначено у клопотанні, досудовим розслідуванням встановлено, що до слідчого управління ГУ НП у м. Києві надійшли матеріали з ДКІБ СБ України щодо діяльності на території міста Києва групи осіб, які входять до «хакерського» злочинного угрупування, що вчиняють злочини у сфері використання електронно-обчислювальних машин (комп`ютерів), систем та комп`ютерних мереж, з метою викрадення грошових коштів та інших цінностей для власного незаконного збагачення.
З долучених до клопотання матеріалів убачається, що ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 25.02.2020 надано дозвіл на проведення обшуку в приміщенні квартири АДРЕСА_3 , де фактично проживає ОСОБА_6 .
Відповідно до даних протоколу обшуку від 27.02.2020, у приміщенні квартири АДРЕСА_3 вилучено вказані у клопотанні слідчого речі та предмети.
Постановою слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті КиєвіОСОБА_7 вилучені 27.02.2020 під час проведення обшуку приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , речі та предмети, а саме: ноутбук марки Lenovo E570 S|N: PF-OTW G8G із зарядним пристроєм; телефон марки IPhone 11PRO max IMEI НОМЕР_1 ; флеш накопичувач Kingston 16 GB синього кольору; жорсткий диск Transcend SSD S|N: F03416-0267; банківська карта ПриватБанк НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_9 ; ноутбук марки Apple S|N: CO2V76W9HV29; Wifі-роутер марки tp-link S: 232 із зарядним пристроєм; Wifі-роутер марки tp-link S: 214B113003695 із зарядним пристроєм; системний блок чорного кольору ZALMAN Z12Plus S|N: 20455ECY00921 з кабелем живлення; сім карта оператора Лайф Селл НОМЕР_3 , визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.
28.02.2020 слідчий відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві старшого лейтенанта поліції ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва із клопотанням, погодженим прокурором відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_8 , в якому просив накласти арешт на майно, яке вилучено 27.02.2020 під час проведення обшуку приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , а саме: ноутбук марки Lenovo E570 S|N: PF-OTW G8G із зарядним пристроєм; телефон марки IPhone 11PRO max IMEI НОМЕР_1 ; флеш накопичувач Kingston 16 GB синього кольору; жорсткий диск Transcend SSD S|N: F03416-0267; банківська карта ПриватБанк НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_9 ; ноутбук марки Apple S|N: CO2V76W9HV29; Wifі-роутер марки tp-link S: 232 із зарядним пристроєм; Wifі-роутер марки tp-link S: 214B113003695 із зарядним пристроєм; системний блок чорного кольору ZALMAN Z12Plus S|N: 20455ECY00921 з кабелем живлення; сім карта оператора Лайф Селл НОМЕР_3 .

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 16.03.2020 задоволено клопотання слідчого, та накладено арешт на майно, яке вилучено 27.02.2020 під час проведення обшуку приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , а саме: ноутбук марки Lenovo E570 S|N: PF-OTW G8G із зарядним пристроєм; телефон марки IPhone 11PRO max IMEI НОМЕР_1 ; флеш накопичувач Kingston 16 GB синього кольору; жорсткий диск Transcend SSD S|N: F03416-0267; банківська карта ПриватБанк НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_9 ; ноутбук марки Apple S|N: CO2V76W9HV29; Wifі-роутер марки tp-link S: 232 із зарядним пристроєм; Wifі-роутер марки tp-link S: 214B113003695 із зарядним пристроєм; системний блок чорного кольору ZALMAN Z12Plus S|N: 20455ECY00921 з кабелем живлення; сім карта оператора Лайф Селл НОМЕР_3 .
Постановляючи ухвалу про арешт майна, слідчий суддя виходив з необхідності збереження речових доказів.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вилучене під час проведення обшуку приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , з тих підстав, що вилучене майно у встановленому законом порядку визнано речовими доказами в межах вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.
Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.
З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вилучене 27.02.2020 під час проведення обшуку приміщення за адресою: АДРЕСА_4 майно.
Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 173 КПК України, наклав арешт на вилучене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Доводи апеляційної скарги про те, що вилучене у ОСОБА_6 майно є тимчасово вилученим, а тому слідчий звернувся із клопотанням про арешт майна ОСОБА_6 із порушенням встановленого ч. 5 ст. 171 КПК України строку, не грунтуються на вимогах закону та спростовуються матеріалами судового провадження.

Так, як убачається із даних ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 25.02.2020, вказаною ухвалою надано дозвіл на проведення обшуку в приміщенні квартири АДРЕСА_3 , з метою відшукання речей та документів, що мають значення для доказування у кримінальному провадженні, а саме комп`ютерної техніки та обладнання, у тому числі флеш-накопичувачів, жорстких дисків, мобільних телефонів, сім-карт, платіжних карток банківських установ.
Оскільки вилучені під час обшуку 27.02.2020 речі та предмети входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 25.02.2020, то вказане майно у розумінні ст.ст. 168, ч. 7 ст. 236 КПК України не є тимчасово вилученим майном, та в даному випадку не підлягають застосуванню положення ч. 5 ст. 171 КПК України щодо строку звернення з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна.
Доводи апеляційної скарги про те, що вилучені речі та предмети не є речовими доказами, та посилання на відсутність у клопотанні слідчого відомостей про те, за якими критеріями вилучене майно відповідає ознакам речових доказів, спростовуються даними постанови слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_7 від 27.02.2020, якою вилучене майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні з тих підстав, що воно містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Посилання апелянта про те, що вищевказана постанова слідчого про визнання майна речовим доказом винесена без належного обґрунтування, ретельно перевірялися колегією суддів та не знайшли свого підтвердження.
Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ст. 372 КПК України, та містить у собі відомості, передбачені ч. 5 ст. 173 КПК України, а тому доводи апелянта у цій частині є необґрунтованими.
Посилання апелянта на непричетність ОСОБА_6 до кримінального правопорушення, за яким здійснюється досудове розслідування, та відсутність у нього статусу підозрюваного у кримінальному провадженні № 0000507, не впливає на правильність висновків слідчого судді про наявність підстав для арешту майна, оскільки арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів, та не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
Посилання захисника на те, що долучені до клопотання копії про вчинення кримінального правопорушення від ОСОБА_10 та ОСОБА_11 надруковані ідентичним способом з однаковим викладом обставин, та ними одного й того ж дня подано заяви про визнання їх потерпілими, є передчасними, оскільки обставини, на які посилається апелянт, не є предметом розгляду при вирішенні питання про накладення арешту на майно, проте підлягають перевірці під час досудового розслідування.
Дослідження та оцінка доказів відноситься до стадії судового розгляду по суті, та не вирішується на стадії досудового розслідування.
Посилання захисника на недотримання слідчим суддею під час розгляду клопотання вимог ст. 172 КПК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції за наявності підстав, викладених у наведеній нормі закону, клопотання розглянуто без повідомлення власника майна.
Інші зазначені в апеляційній скарзі з доповненнями обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.
Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу з доповненнями - без задоволення.
Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 16.03.2020, - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2