Справа № 243/9410/20
Провадження № 1-кп/243/944/2020
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2020 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слов`янського міськрайонного суду Донецької області клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001387 від 01.07.2020 р., у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В проваджені суду перебуває кримінальне провадження № 0001387, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 01.07.2020 р., за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Слов`янська Донецької області, українки, громадянки України, з повною середньою освітою, яка не працює, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимої:

- 12.01.2009 року Слов`янським міським судом за ч. 2 ст. 307, ч 2. ст. 309, ч. 1 ст. 311, ч. 1 ст. 70 КК України, вид покарання позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією майна;

- 04.03.2011 року Артемівським міськрайонним судом за ч. 2 ст. 309 КК України ст. 71 КК України вид покарання позбавлення волі строком на 4 роки з конфіскацією майна;

- 21.03.2017 року Слов`янським міськрайонним судом за ч. 2 ст. 309 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, звільнена 27.01.2020 року,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 29.10.2020 року обрано відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 27.12.2020 року включно, з визначенням відносно обвинуваченої застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів.

18.12.2020 року прокурором подане до суду клопотання про продовження відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів з визначенням відносно обвинуваченої застави у розмірі 300 прожиткових мінімумів.

Клопотання обґрунтовує тим, що необхідність продовження відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обумовлена ризиками, передбаченими ст. 177 КПК України, а саме остання будучи особою, яка обвинувачується у вчиненні тяжких кримінальних правопорушень та заздалегідь знаючи, що за вчинені нею злочинні діяння кримінальна відповідальність передбачає міру покарання у вигляді позбавлення волі строком від шести до десяти років з конфіскацією майна, може побудити її на вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від органів досудового розслідування та суду. У зв`язку з цим, можливий термін покарання за інкриміноване обвинуваченій кримінальне правопорушення, свідчить про загрозу втечі останньої. При цьому наслідки і ризик втечі для підозрюваного можуть бути меншим злом, ніж кримінальне переслідування і процедура виконання покарання.

Крім того, існує ризик незаконного впливу обвинуваченої на свідків шляхом умовляння чи погроз з метою схилення до дачі неправдивих показань та викривлення істини по справі, спонукаючи до зміни наданих небажаних для нього свідчень, таким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Крім того, ОСОБА_4 схильна до вчинення кримінальних правопорушень у сфері обігу наркотичних засобів, так як протягом тривалого часу проведення досудового розслідування за вказаним кримінальним провадження останню п`ять разів виявлено у збуті наркотичної речовини, у зв`язку з чим, на теперішній час ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні п`яти кримінальних правопорушень за фактами збуту наркотичної речовини, та, в разі обрання відносно останньої запобіжного заходу, не пов`язаного з тримання під вартою, ОСОБА_4 може продовжити свою злочинну діяльність, оскільки місця збуту наркотичної речовини були неподалік від місця мешкання останньої.

У сукупності з тим, що обвинувачена не працює, має лише випадкові заробітки має фактично декілька підозр у вчиненні злочинів, на сьогодні існує висока ймовірність вчинення нею інших правопорушень.

Також, необхідно врахувати і дані щодо особи ОСОБА_4 , а саме остання не заміжня, суспільно корисною діяльністю не займається, не має постійного джерела доходу (заробітку) та не працевлаштована, що в свою чергу свідчить про те, що для задоволення своїх соціально побутових потреб ОСОБА_4 , знаходячись під більш м`яким запобіжним заходом, може продовжити свою протиправну діяльність пов`язану зі збутом наркотичних засобів.

Прокурор в судовому засіданні підтримав клопотання та просив його задовольнити.

Обвинувачена ОСОБА_4 та захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні просили відмовити у клопотанні прокурора та застосувати до обвинуваченої цілодобовий домашній арешт, обґрунтовуючи свої доводи тим, що остання має на своєму утриманні двох неповнолітніх дітей, також зазначили, що підстав та можливості впливу на свідків остання не має.

Вислухавши прокурора, обвинувачену та її захисника, вивчивши надані матеріали, суд приходить до наступного висновку.

Вирішення питання судом щодо продовження дії запобіжного заходу у відповідності до положень чинного законодавства відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Відповідно до ст. 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 5 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

З огляду на вищевказане, суд зазначає, що проголошуючи «право на свободу», стаття 5 передбачає фізичну свободу людини; її мета полягає в забезпеченні того, щоб жодна особа не могла бути свавільно позбавлена свободи. Позбавлення свободи не обмежується класичним випадком тримання під вартою після арешту або засудження, а може мати багато інших форм (Guzzardi проти Італії, § 95). Для того, щоб визначити, чи було особу «позбавлено свободи» у значенні статті 5, відправною точкою повинна бути її конкретна ситуація, і необхідно враховувати ряд критеріїв, таких, як тип, тривалість, наслідки і спосіб реалізації відповідного заходу (Guzzardi проти Італії, § 92; Medvedyev і Інші проти Франції, § 73; Creangг проти Румунії, § 91). Зобов`язання брати до уваги «різновид» і «спосіб імплементації» згаданого заходу дозволяє Суду враховувати особливий контекст і обставини, притаманні іншим обмеженням, ніж класичне ув`язнення в тюремній камері. Важливим фактором, який слід брати до уваги, є контекст, в якому цей захід застосовується, оскільки в сучасному суспільстві нерідко трапляються ситуації, коли громадськість може бути покликана змиритись з обмеженнями свободи пересування або особистої свободи задля загального блага (Nada проти Швейцарії, § 226; Austin і Інші проти Сполученого Королівства. Поняття позбавлення свободи за змістом статті 5 § 1 містить як об`єктивний елемент поміщення людини у певний обмежений простір на значний період часу, так і додатковий суб`єктивний елемент, який полягає в тому, що людина не давала чинної згоди на таке поміщення (Storck проти Німеччини, § 74; Stanev проти Болгарії, § 117). Право на особисту свободу є занадто важливим в демократичному суспільстві, тому людина повинна мати можливість скористатися захистом, передбаченим Конвенцією, навіть якщо вона, можливо, сама дозволила взяти себе під варту, особливо, якщо ця людина не має достатньої дієздатності для того, щоб погодитись або не погодитись із запропонованими діями (H.L. проти Сполученого Королівства, § 90; Stanev проти Болгарії.

Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, перелік яких надано у зазначеній статті.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання неможливості виконання завдань кримінального провадження, передбачені ст. 177 КПК.

Європейський суд з прав людини в рішенні по справі "Нечипорук і Йонкало проти України" в пункті 175 зазначив, що термін "обґрунтована підозра" означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

У відповідності до п.п. 61,62 Рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року по справі «Смирнов проти Росії», наявність підстав для утримання під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи. Довготривале утримання під вартою може бути виправданим лише при наявності конкретних ознак того, що цього вимагають інтереси суспільства, які незважаючи на наявність презумпції невинності, перевищують інтереси забезпечення поваги до свободи.

Суд, не погоджується з доводами захисту про необхідність обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 у виді цілодобового домашнього арешту, з огляду на наступне.

Так відповідно до КПК України, обвинувачений та його захисник має право звернутися з клопотанням про заміну запобіжного заходу.

В той же час, суд не відхиляє доводів на користь обвинуваченої, але вважає, що у даному випадку ці доводи не перевищують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а також забезпечення виконання обвинуваченою процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальних ризиків.

Вказані суспільні інтереси, не дивлячись на презумпцію невинуватості мають більшу вагу ніж правила про повагу до свободи особи. (справа ЄСПЛ «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти РФ»).

При вирішені питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення за яке, передбачена відповідальність у вигляді позбавлення волі строком від шести до десяти років з конфіскацією майна, що може побудити її на вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від органів досудового розслідування та суду. У зв`язку з цим, можливий термін покарання за інкриміноване обвинуваченій кримінальне правопорушення, свідчить про загрозу втечі останньої. При цьому наслідки і ризик втечі для обвинуваченої можуть бути меншим злом, ніж кримінальне переслідування і процедура виконання покарання.

Крім того, судом враховані дані про особу ОСОБА_4 , а саме, кількість вчинених нею злочинів, за які вона була засуджена, за останній злочин має не зняту і не погашену судимість, свідчать про те, що після неодноразового відбуття реальної міри покарання ОСОБА_4 належних висновків не зробила, на шлях виправлення не стала, остання не заміжня, суспільно корисною діяльністю не займається, не має постійного джерела доходу (заробітку) та не працевлаштована, що в свою чергу свідчить про те, що для задоволення своїх соціально-побутових потреб ОСОБА_4 , знаходячись під більш м`яким запобіжним заходом, може продовжити свою протиправну діяльність.

Для відмови в звільненні особи з-під варти застосовуються принципи конвенційного прецедентного права, такі як ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд (рішення ЄСПЛ «Штегмюллер проти Австрії» 1969 року); ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесові здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ «Вемгофф проти Німеччини» 1968 року).

Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості" (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року).

У справі «Москаленко проти України» (рішення від 20.05.2010 року п. 36) Європейський суд зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті ЄСПЛ нагадав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Також ЄСПЛ визнав, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

При цьому суд враховує відсутність можливості без обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, встановити обставини, що мають значення в кримінальному провадженні, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам.

Вищевказані обставини у сукупності та дані про особу ОСОБА_4 свідчать про наявність на даний час ризиків, передбачених пунктом 1 та 5 частини 1 статті 177 КПК України, тому є достатні підстави вважати, що обвинувачена може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, у зв`язку з чим недостатньо застосовувати відносно неї більш м`який запобіжний захід для запобігання цьому ризику, тому суд, з урахуванням положень частини 5 статті 176 КПК України, вважає, що є підстави для продовження запобіжного заходу виді тримання під вартою відносно обвинуваченої на строк 60 днів, бо саме такий запобіжний захід може у подальшому забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої та створить необхідні умови для виконання завдань кримінального провадження, передбачених положеннями статті 2 КПК України. Перебування обвинуваченої під вартою не виходить за межі розумного строку.

Крім того, відповідно до ч.3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з п.2 ч.5 ст.182 КПК України, розмір застави щодо особи підозрюваної у вчиненні тяжкого злочину встановлюється від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частинами 4 та 5 статті 182 КПК України передбачено, що розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

В той же час, суд, визначаючи розмір застави обвинуваченій ОСОБА_4 не погоджується з доводами прокурора, що розмір застави від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не здатен забезпечити виконання ОСОБА_4 покладених на неї обов`язків та вважає, що сума застави у 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є завідомо непомірною для обвинуваченої.

У зв`язку з чим, при продовженні відносно обвинуваченої ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд визначає заставу у 80 розмірів прожиткового мінімуму на працездатних осіб встановлених на 01 грудня 2020 року (2 270 грн. 00 коп.), що складає 181 600 грн. 00 коп. та з урахуванням матеріального стану обвинуваченої та тяжкості інкримінованого їй кримінального правопорушення є достатньою сумою для забезпечення виконання обов`язків, встановлених КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177-178, 183-184, 197-199, 331, 395 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання обвинуваченої ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту відмовити.

Клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити частково.

Продовжити застосування обраного відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Бахмутській УВП № 6 Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України строком на 60 днів, тобто до 18 лютого 2021 року включно.

Розмір застави визначається у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 01 грудня 2020 року, що дорівнює 181 600 грн. 00 коп.

В разі внесення застави, обвинувачена ОСОБА_4 зобов`язана прибувати за кожною вимогою суду та слідчого, а також виконувати обов`язки: не відлучатися зі свого місця мешкання без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання або місця роботи. У разі невиконання обов`язків застава звертається в доход держави.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала в частині обрання запобіжного заходу може бути оскаржена сторонами безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом 7 днів з дня проголошення, в іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали проголошений 22 грудня 2020 року о 08 год. 45 хв.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду ОСОБА_1

Донецької області