Ухвала
Іменем України
23 липня 2020 року
м. Київ
справа № 227/3170/19
провадження № 51-2977 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 24 березня 2020 року стосовно ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального Кодексу України (далі КК України), та призначено покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 1700 гривень.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 24 березня 2020 року апеляційну скаргу потерпілого задоволено частково, вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 20000 гривень. В іншій частині вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі потерпілий просить скасувати зазначені судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, посилаючись на те, що судами призначено покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості. Вказує, що призначаючи остаточне покарання ОСОБА_5 суд не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини за яких його вчинено, їх наслідки та дані про особу винного. Посилається, що судами не взято до уваги, що ОСОБА_5 вину не визнав, у вчиненому кримінальному правопорушенні не розкаявся, не вибачився та заподіяну шкоду не відшкодував. Також потерпілий не погоджується із висновками судів, щодо часткового задоволення цивільного позову, оскільки його матеріальні збитки та моральна шкода є значно більшими. Зазначає, що судами не було враховано відповіді лікаря про кількість та найменування призначених для лікування йому ліків та довідки про їх вартість.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги потерпілого Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що суд першої інстанції, призначаючи покарання, відповідно до ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України (в редакції, що діяла до 01 липня 2020 року), є злочином невеликої тяжкості, особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, працює. Також судом першої інстанції був врахований висновок органу пробації, щодо можливості виправлення ОСОБА_5 без позбавлення або обмеження волі та те, що він не становить високу небезпеку для суспільства.
Крім того, апеляційним судом були враховані ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_5 у вчиненому кримінальному правопорушенні розкаявся, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є особою пенсійного віку, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, працює. Також, не залишилось поза увагою суду апеляційної інстанції, що призначене ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України не є мінімальним.

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_5 у виді штрафу є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Разом з цим, доводи потерпілого про те, що судами не було наведено підстав за яких його цивільний позов було задоволено частково, на думку Суду, є необґрунтованими.
Як вбачається з рішень суду першої та апеляційної інстанції, потерпілим не надано належних розрахункових документів на підтвердження придбання ним лікарських препаратів, у зв`язку з чим, суди дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення цивільного позову в частині стягнення майнової шкоди з обвинуваченого ОСОБА_5 у розмірі 900 грн.
Також були предметом апеляційного розгляду вимоги потерпілого про стягнення 100000 грн. з ОСОБА_5 на корить ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди. Так, суд апеляційної інстанції, не погоджуючись із висновками суду першої інстанції, з урахуванням обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, приймаючи до уваги конкретні обставини кримінального провадження, наслідки, що наступили, тяжкість тілесних ушкоджень, завданих потерпілому, а саме: струс головного мозку, підапоневротичної гематоми правої скроневої області, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, тривалість лікування, також характер і тривалість фізичних і моральних страждань, наслідки, що наступили, частково задовольнив цивільний позов потерпілого та стягнув з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 20000 грн.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі потерпілого відсутнє таке обґрунтування неможливості застосування до засудженого визначеного судами покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між ним та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене покарання не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.
Таким чином, касаційна скарга потерпілого не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статті 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування судових рішень з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Підстав для сумніву у правильності висновків судів першої та апеляційної інстанції немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги потерпілого та копії судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 24 березня 2020 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ій ОСОБА_3