УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.08.2020 року

Слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000266 від 18.08.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання, 18.08.2020 року до ЧЧ Київського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області надійшов рапорт від поліцейського взводу №1 роти ТОР УПП в Одеській області ДПП старшого сержанта поліції ОСОБА_4 , про те, що за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, було зупинено транспортний засіб марки «Тойота Ленд Краусер 200» р/н НОМЕР_1 , водій ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 який на вимогу співробітників ТОР УПП в Одеській області ДПП надав посвідчення водія виготовлене на бланку НОМЕР_2 , видане МРЕВ м. Іллічівська на ім`я ОСОБА_5 . Вказаний документ в ході огляду місця події вилучений у зв`язку з тим, що бланк на якому він виготовлений викликає сумнів щодо офіційності його походження, для подальшого направлення даного документу на експертизу.

За даним фактом дізнавачем інспектором СД Київського ВП в м. Одесі внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000266 від 18.08.2020 року. Попередня правова кваліфікація ч.4 ст.358 КК України.

Після чого громадянин ОСОБА_5 пояснив що дане посвідчення він отримав у офіційному порядку.

Крім цього, в ході проведення огляду місця події від 17.08.2020 року по АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено посвідчення водія виконане на бланку серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_5 , видане 03.10.2003 МРЕВ м. Іллічівськ.

18.08.2020 року по матеріалам кримінального провадження винесено постанову про визнання речовим доказам вилученого посвідчення водія виконане на бланку серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_5 , видане 03.10.2003 МРЕВ м. Іллічівськ, яке було вилучено в ході проведення огляду місця події від 17.08.2020 року по вул. Інглезі, 8/1, в м. Одеса.

Прокурор звертається з клопотанням з метою збереження речового доказу в рамках кримінального провадження.

Прокурор та представник власника майна надали заяви про розгляд клопотання про арешт майна за їх відсутності.

Крім того, представник власника майна разом з заявою надав суду копії документів, які засвідчують отримання ОСОБА_5 посвідчення водія у встановленому порядку, а саме: талон серії НОМЕР_3 виданий 03.10.2003 року до посвідчення водія НОМЕР_2 виданого 03.10.2003 року, свідоцтво серії № НОМЕР_4 від 23.02.1978 року відповідно до якого за результатами іспитів ОСОБА_5 видано посвідчення водія серії НОМЕР_5 .

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думку прокурора та власника, вважаю, що клопотання прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 року) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 року), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 року) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Так, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Відповідно до ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

При цьому, у відповідності до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до абзацу 1 ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні, серія та номер посвідчення водія відповідає талону до зазначеного посвідчення, відповідно до якого талон серії НОМЕР_3 виданий 03.10.2003 року до посвідчення водія НОМЕР_2 від 03.10.2003 року на ім`я ОСОБА_5 .

Також відповідно до свідоцтво серії № НОМЕР_4 від 23.02.1978 року про проходження навчання, за результатами іспитів ОСОБА_5 видано посвідчення водія серії НОМЕР_5 .

Так, відповідно до напису на зворотній стороні посвідчення водія НОМЕР_2 від 03.10.2003 року на ім`я ОСОБА_5 , зазначене посвідчення було видане взамін старого посвідчення водія серії НОМЕР_5 .

На підставі викладеного слідчий суддя приходить до переконання, що прокурором у клопотанні не доведено необхідність в накладенні арешту на тимчасово вилучене майно, у зв`язку із чим клопотання прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст.170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000266 від 18.08.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України відмовити.

Зобов`язати дізнавача - інспектора сектора дізнання Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 виконати вимоги п.4 ч.1 ст.169 КПК України та повернути вилучене майно особі, у якої воно було вилучено.
Зобов`язати власника майна ОСОБА_5 на першу вимогу дізнавача - інспектора сектора дізнання Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 або експерта надати посвідчення водія серії НОМЕР_2 для проведення відповідного експертного дослідження.
Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Одеської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_3 .
Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1