Справа № 462/3125/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/326/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0003234 від 09.09.2018 р. про обвинувачення
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новосілки Самбірського району Львівської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , який проживає у АДРЕСА_2 ,
за ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_9

за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 30 січня 2020 року стосовно ОСОБА_6 , -
встановила:

вироком Залізничного районного суду м. Львова від 30 січня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування основного призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном 2 (два) роки.
На підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.
Скасовано арешт, накладений на автомобіль марки «Део Ланос» реєстраційний номер НОМЕР_1 ухвалою слідчого судді від 11.09.2018 р.
Згідно вироку, ОСОБА_6 08.09.2018р. приблизно о 09:30 год, керуючи автомобілем «Деу Ланос» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , рухаючись ним по вул. Кульпарківській в напрямку до перехрестя вул. Кульпарківська-В.Великого-Виговського у м. Львові, де організовано круговий рух, порушив вимоги Р.1 п.п 1.5, 1.10 (в частині значення термінів «небезпека для руху», «пішохідний перехід»); Р.2 п.2.3 б)д); Р.12 п.12.3, Р.18 п.п. 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМ України №1306 від 10.10.2001р., які вразились в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.35.1 «пішохідний перехід» дод.1 та горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.3 дод.2 «Зебра червоно-білого кольору» ПДР України, по якому в цей момент з права на ліво по ходу його руху переходила проїзну частину дороги ОСОБА_9 , з моменту коли він мав об`єктивну можливість її виявити не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до зупинки такого, здійснив наїзд на ОСОБА_9 , в результаті чого вона отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.
На вирок суду адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржуваний вирок скасувати, і призначити новий розгляд у Франківському районному суді м. Львова. Дослідити під час розгляду справи Львівським апеляційним судом, докази, які були предметом дослідження Залізничного районного суду м. Львова у даному кримінальному провадженні.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що як на доказ отриманих потерпілою тілесних ушкоджень, суд у оскаржуваному вироку обмежився та послався на висновок експерта №286 18 від 14.11.2018 р. який складено за результатом проведеної судово-медичної експертизи потерпілій ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , експертом ОСОБА_10 .
Проте, на думку апелянта, такий висновок експерта сам по собі не є достатнім для доведення наявності завданих потерпілій ОСОБА_9 будь них тілесних ушкоджень оскільки посилаючись на даний висновок як на доказ, який підтверджує наявність тілесних ушкоджень та їх тяжкість оскільки такий складено на підставі досліджених експертом матеріалів, що були надані для проведення даної експертизи. Про що суд зазначив у оскаржуваному вироку, що такий висновок складено на підставі досліджених експертом матеріалів, що були надані для проведення даної експертизи. Разом з тим судом дані матеріали, що були надані для проведення даної експертизи не досліджені, оцінка зазначеним матеріалам з точки зору їх належності та допустимості не надана. А тому у відповідності до доктрини плодів отруйного дерева не давало підстави суду прийти до переконання, що висновок експерта №286/18 14.11.2018 р. є належним та допустимим доказом.
Вказує, що на з`ясування обставин щодо порядку та відповідності до вимог чинного законодавства, складеного експертом висновку експерта №286/18 від 14.11.2018 р. стороною захисту в ході судового розгляду судом першої інстанції було заявлено клопотання про виклик в судове засідання та допит судом експерта ОСОБА_10 яка проводила судово-медичну експертизу. Однак судом така не допитані, і з формальних підстав про які прийнято рішення судом першої інстанції, не дивлячись на те, що сторона захисту від виклику в судове засідання даного експерта не відмовлялась.
Апелянт вважає, що не викликавши в судове засідання експерта та не допитавши його, не дослідивши судом матеріали, що зазначені у висновку експерта як такі, що були надані для проведення судово-медичної експертизи та досліджені експертом ОСОБА_10 , а саме: медична довідка №46, довідка лікаря-стоматолога ТОВ"БІШ КОМПАНІ" від 08.09.2018 р., довідка №811, опис рентгенограм, рентгенограми №448 від 08.09.18 р. та КТ від 10.09.18 р., судом допущено неповноту судового розгляду, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо наявності тілесних ушкоджень у потерпілої, як обов`язкового елементу складу інкримінованого обвинуваченому злочину та їх тяжкість не підтверджено зібраними допустимими доказами.
Наголошує, що вулиця Кульпарківська у м.Львові, по якій згідно обвинувального акту рухався обвинувачений, по територіальній підсудності відноситься до Франківського районного суду м.Львова. Однак, суд першої інстанції, розглядаючи справу та приймаючи рішення, даної обставини не перевірив та не врахував у зв`язку з чим допустив істотне порушення кримінального процесуального закону.
Заслухавши доповідь судді, виступ обвинуваченого та захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора та потерпілої, які заперечили апеляційну скаргу захисника, обговоривши доводи наведені в апеляційній скарзі та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи із наступного.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Вимогами ст. 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.
На переконання колегії суддів, висновки суду щодо вини ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України відповідають фактичним обставинам справи, визнані судом доведеними, ґрунтуються на сукупності зібраних і належно оцінених судом доказів.
Вина обвинуваченого ОСОБА_6 доводиться показами самого обвинуваченого, в яких не заперечуються окремі обставини справи, який в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснив, що 08.09.2018р. зранку він рухався у лівій смузі руху на своєму автомобілі Део Ланос із вул. Щирецької в сторону кругового руху вул. В.Великого-Кульпарківська у м. Львові, а в правій смузі рухався тролейбус. Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, будучи приблизно на відстані 4 м від нього, він побачив на цьому пішохідному переході дівчину, яка із за попутного тролейбуса перебігала дорогу. Так як відстань від потерпілої до його машини була малою, ОСОБА_6 змушений був застосувати екстрене гальмування, проте наїзду на потерпілу уникнути не вдалось. Як ствердив ОСОБА_6 потерпіла зачепила ліве крило його автомобіля та впала на асфальт. ОСОБА_6 після наїзду надав потерпілій першу медичну допомогу, викликав швидку допомогу та поліцію. Ствердив, що правил дорожнього руху він не порушував, а ДТП сталось із вини потерпілої, так як, на його думку, вона мала обов`язок, перш ніж переходити проїзну частину, пропустити всі транспортні засоби, що рухались по ній.
Послідовними показами допитаної у судовому засіданні в суді першої інстанції потерпілої ОСОБА_9 , яка пояснила, що 08.09.2019р. близько 09:45 год. вона підійшла до нерегульованого пішохідного переходу, який був позначений дорожнього розміткою «Зебра», зі сторони вул. В.Великого у м.Львові. Так як їй потрібно було перейти дорогу по вул. Кульпарківській у напрямку до вул. Щирецької у м.Льовові, вона наблизилась до цього пішохідного переходу. Стоячи на краю тротуару перед переходом, вона помітила зліва тролейбус, який зупинився, щоб пропустити пішоходів. Після цього потерпіла почала переходити проїзну частину та побачила автомобіль Део ланос чорного кольору, який рухався зі середньою швидкістю в лівій смузі руху в напрямку до кругового руху, що по вул.Кульпарківській-В.Великого у м. Львові. Так як водій вказаного автомобіля не гальмував, потерпіла пришвидшила темп своєї ходи з метою встигнути перейти пішохідний перехід, однак водій цього автомобіля наїхав в ліву ногу потерпілої, від чого вона впала на асфальт. Водій автомобіля Део ланос відразу зупинився за пішохідним переходом. В подальшому було викликано працівників поліції та карету швидкої допомоги, яка доставила потерпілу до 8 лікарні м. Львова, де у неї діагностували перелом колінного суглоба, поріз губи, повний вивих двох передніх зубів. Після вказаної ДТП обвинувачений ОСОБА_6 добровільно відшкодував потерпілій 15000 грн.
Крім цього вина обвинуваченого доводиться іншими доказами дослідженими судом першої інстанції, яким надано належну оцінку та якими підтверджується час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме:
протоколом огляду місяця дорожньо-транспортної пригоди здійсненого о 10:35 год 08.09.2019р. (а.с.8 т.1), який був проведений в присутності понятих та учасника ДТП - ОСОБА_6 та яким підтверджується безпосередньо факт настання самої події кримінального правопорушення, а саме дорожньої-транспортної пригоди, його час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, характеристика природних умов наслідків, що настали в результаті зіткнення транспортного засобу та потерпілої ОСОБА_9 ;
схемою місця дорожньо-транспортної пригоди, а також фототаблиць, які містять зображення місця пригоди у вигляді схеми, яка оформлена на місці пригоди і підписана понятими та водієм ОСОБА_6 та на якій графічно відображені і зафіксовані всі об`єкти та обставини, що стосуються події та можуть мати значення для об`єктивного визначення її причин, а саме: ділянка дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода; сталі орієнтири, до яких на схемі здійснена прив`язка об`єктів та дорожніх знаків; транспортний засіб, причетний до ДТП, координати його розміщення відносно елементів проїзної частини та сталих орієнтирів; ширина проїзної частини разом з роздільними смугами; розташування дорожньої розмітки, тобто у даному випадку підтверджується місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення (а.с. 17-20 т.1 );
протоколом проведення слідчого експерименту від 12.04.2019р., проведеного за участю понятих та потерпілої ОСОБА_9 та долученої до нього схеми вбачається, що потерпіла вказала місце проїзної частини дороги, де 08.09.2019р. на неї здійснив наїзд водій автомобіля Део ланос НОМЕР_1 . При цьому на момент проведення слідчого експерименту погодні і дорожні умови відповідали тим, що були на час пригоди. Крім того, проведеними замірами встановлено, що місце наїзду знаходиться на смузі руху транспорту до кругового руху (ліва смуга), тобто не нерегульованому пішохідному переході , на віддалі 1,2 м від осьової лінії дорожньої розмітки та на віддалі 0,8 м від краю дорожньої розмітки «Зебра». З моменту початку руху і до моменту виявлення автомобіля , що рухався по лівій смузі руху ОСОБА_9 по зебрі з права на ліво по ходу руху транспорту до кругового руху пройшла відстань в темпі спокійної ходи 2,9 м., а з моменту виявлення автомобіля і до моменту наїзду на неї - відстань 2,8 м. в темпі швидкої ходи. При цьому відстань в 5 м. вона подолала за час 1,6, 1,8 і 1,7 секунд. Тролейбус з моменту виходу ОСОБА_9 на проїзну частину зупинився і заходився до місця початку дорожньої розмітки «Зебра» на відстані 2,6 м та правим боковим інтервалом 0,6 м. Автомобіль-учасник пригоди рухався у лівій смузі руху посередині смуги. Для встановлення настання об`єктивної видимості пішохода у робочого місця водія, автомобіль-учасник пригоди був відтягнутий назад по ходу свого руху, а пішохід назад по оду свого руху до місця наїзду. Замірами встановлено, що видимість пішохода з робочого місця водія настає, коли автомобіль знаходиться до місця наїзду на відстані 22 м, а пішохід до місця наїзду на відстані 3,4 м. Крім того, зі схеми, долученої до цього протоколу вбачається, що на ній зафіксоване місце знаходження пішохода в момент, коли водій має об`єктивну можливість його виявити із-за попутного транспортного засобу, яке збігається з місцем, про яке повідомив ОСОБА_6 в судовому засіданні;
протоколом проведення слідчого експерименту від 12.04.2019р. (а.с.86), який був проведений в присутності двох понятих та ОСОБА_6 , згідно якого в ході слідчого експерименту свідок ОСОБА_6 повідомив про місце, де 08.09.2018р. він, керуючи автомобілем Деу ланос НОМЕР_1 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 . На момент проведення слідчого експерименту погодні та дорожні умови відповідали тим, що були під час ДТП. Крім того, ОСОБА_6 повідомив, що проведеними замірами встановлено, що місце наїзду на пішохода знаходиться на нерегульованому пішохідному переході, лівій смузі руху до кругового руху віл осьової лінії на відстані 0,4 м, від початку дорожньої розмітки «зебра» на відстані 2,4 м. Автомобіль Део ланос рухався в лівій смузі руху з лівим боковим інтервалом 0,4 м та швидкість приблизно 20 км/год. Попереду автомобіля в попутному напрямку рухався (можливо стояв чи сповільнював рух) тролейбус. Пішохід рухалась з права на ліво із-за передньої частини попутнього тролейбуса. Пішохід до моменту наїзду рухалась в швидкому темпі і подолала відстань 5,5 м, після чого зупинилась приблизно на 0,5 с і пришвидшила рух до місця наїзду і вже подолала відстань 1 м до наїзду. Пішохід відстань у 5 м долає на час 2,3; 2,6; 2,4 секунди. Тролейбус в момент виявлення пішохода водієм ОСОБА_6 знаходився до місця початку розмітки «Зебра» на відстані приблизно 2,5 м. Для визначення видимості пішохода з робочого місця водія автомобіль був відтягнутий назад по ходу руху, а пішохід назад по ходу свого руху. Замірами встановлено, що видимість пішохода з робочого місця водія настає, коли автомобіль знаходиться до місця наїзду на відстані 22 м., а пішохід до місця наїзду знаходиться на відстані 3,8 м. Крім того, зі схеми, долученої до цього протоколу вбачається, що на ній зафіксоване місце знаходження пішохода в момент, коли водій має об`єктивну можливість його виявити із-за попутного транспортного засобу, яке збігається з місцем, про яке повідомив ОСОБА_6 в судовому засіданні.
Що стосується доводів апелянта про те, що судом першої інстанції безпідставно не допитана експерт ОСОБА_10 , з формальних підстав про які прийнято рішення судом першої інстанції, не дивлячись на те, що сторона захисту від виклику в судове засідання даного експерта не відмовлялась, то на переконання колегії суддів, наданий експертом висновок є чітким, зрозумілим та не потребує додаткових роз`яснень, при цьому суд першої інстанції у вироку підставно зазначив, що згідно вимог ст. 69 КПК України явка експерта в суд забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик із відшкодуванням витрат, пов`язаних із викликом для надання пояснень чи показань. Однак, стороною захисту, яка заявила клопотання про допит експерта, яке судом було задоволено, явка експерта в судове засідання забезпечена не була. В подальшому сторона захисту, з цього приводу, не наполягала на допиті останнього.
Покликання апелянта про те, що висновок суду першої інстанції щодо наявності тілесних ушкоджень у потерпілої, як обов`язкового елементу складу інкримінованого обвинуваченому злочину та їх тяжкість не підтверджено зібраними допустимими доказами є безпідставними та при апеляційному розгляді свого підтвердження не знайшли.
Так, положеннями ст. 32 КПК передбачено, що кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення.
Правила про підсудність ґрунтуються на основних засадах судочинства, передбачених ст.129 Конституції України, засадах кримінального провадження, визначених у главі 2 КПК, а також засадах організації судової влади.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_6 було направлено прокурором прокуратури Львівської області ОСОБА_11 до Залізничного районного суду м. Львова.
Відповідно до ч. 1 ст. 32 КПК кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. Як вбачається з матеріалів, кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 підсудне Залізничному районному суду м. Львова.
Так, статтею 34 КПК визначені відповідні підстави для направлення кримінального провадження з одного суду до іншого.
На переконання колегії суддів, покликання захисника про порушення підсудності в даному випадку, є надуманими, останнім жодних належних доказів з даного приводу суду апеляційної інстанції представлено не було.
Крім того, згідно ч. 2 ст. 34 КПК питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції, за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого, а не судом першої інстанції, у провадженні якого перебуває вказана справа.
Відтак, кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 розглянуте Залізничним районним судом м. Львова без порушень правил підсудності.
На переконання колегії суддів, ті обставини, на які в апеляційній скарзі покликається апелянт, як на підстави скасування вироку, повністю враховані судом першої інстанції, неповноти судового розгляду, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегією суддів не встановлено, а відтак оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Залізничного районного суду м. Львова від 30 січня 2020 року стосовно ОСОБА_6 без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4