Справа 366/2926/20
Провадження № 1-кс/366/365/20
У Х В А Л А
24 грудня 2020 року слідчий суддя Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , прокурора групи прокурорів ОСОБА_3 , розглянувши клопотання заступника керівника Іванківо-Чорнобильського відділу Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_4 про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000069 від 23 листопада 2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України,-

В С Т А Н О В И В :
23 листопада 2020 року до суду надійшло клопотання заступника керівника Іванківо-Чорнобильського відділу Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_4 про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000069 від 23 листопада 2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, яке було вилучене під час проведення огляду місця події 23.11.2020 року, а саме на: легковий автомобіль марки HYUNDAI модель GALLOPER шасі № НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 , сірого кольору, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , відповідно до якого, автомобіль належить ОСОБА_5 , жителю АДРЕСА_1 , які зберігати (автомобіль) на майданчику тимчасового зберігання транспортних засобів, за адресою: вул. Ковпака, 5, смт. Дружня, Бородянського району, Київської області, а (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу) в матеріалах кримінального провадження на території Іванківського ВП.
В обґрунтування даного клопотання, прокурор посилається на те, що слідчим відділенням Іванківського відділення поліції Вишгородського відділу поліції ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000069 від 23 листопада 2020року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.
Досудовим розслідуванням встановлено, що 23.11.2020 року приблизно о 08 годині 30 хвилин, до чергової частини Іванківського ВП надійшло повідомлення від працівника поліції ОСОБА_6 про те, що на 108 кілометрі автодороги Київ-Овруч в смт. Красятичі, Київської області, за порушення правил дорожнього руху було здійснено зупинку автомобіля марки марки HYUNDAI модель GALLOPER шасі № НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 , сірого кольору, під керуванням ОСОБА_7 жителя смт. Красятичі. При перевірці автомобіля по базі ІПНП було встановлено, що номерний знак даного автомобіля закріплений за іншим автомобілем, а також виявлено ознаки зміни номерів вузлів транспортного засобу.
Таким чином, прокурор вважає, що у відповідності до ч. 3 ст. 170 КПК України, є достатні підстави вважати, що автомобіль марки автомобіль марки HYUNDAI модель GALLOPER шасі № НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 , сірого кольору, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , відповідають критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України та незастосування заходів забезпечення кримінального провадження шляхом накладення арешту на таке майно може призвести до його відчуження, знищення, перетворення або зміни, а тому у слідства виникла необхідність у накладенні арешту на зазначене майно.
У судовому засіданні прокурор групи прокурорів, ОСОБА_3 клопотання підтримав та просив задовольнити.
Законний користувач майна ОСОБА_8 у судове засідання не з`явився. Його неявка, не перешкоджає розгляду даного клопотання по суті.
Слідчий суддя, вислухавши прокурора, ознайомившись з матеріалами якими прокурор обгрунтовує клопотання, перевіривши відповідність даного клопотання вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, приходить до висновку, що в задоволенні клопотання слід відмовити, виходячи з наступного.
Так, згідно з положеннями ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Відповідно до вимог ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутись прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За ч. 2 ст. 170 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:
-Правову підставу для арешту майна;
-Можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні;
-Наявність обгрунтованої підозри у вчинені особою кримінального правопорушення;
-Розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» (Hentrich v. France)» від 22 вересня 1994 року, серія А № 296-А, пункт 42, та «Кушоглу проти Болгарії» 10 травня 2007 року, заява № 48191/99, підпункти 4962). Будь-яке втручання державного органу у права осіб повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, пункти 69, 73, серія A № 52).
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції регламентує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішеннях Європейського суду з прав людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою.
Пунктом 1 частини сьомої статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судді, з-поміж іншого, зобов`язані при здійсненні правосуддя справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.
Згідно зі статтею 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Так, окрім всього, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини має існувати розумна пропорційність між заходами і метою, заради якої їх застосовано (рішення у справі «Літтоу та інші проти Сполученого Королівства»). Справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення у справі «Брумареску, Трегубенко проти України»). Судам належить з`ясувати, чи дотримано справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу і вимогами захисту основних прав громадян (рішення у справах «Спорронг і Льонрог проти Швеції», «Іатрідіс проти Греції»).
Так, слідчим суддею, під час розгляду клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, було досліджено процесуальні документи (докази), якими прокурор обгрунтовує своє клопотання, а саме:
- витяг з ЄРДР № 0000069 від 23.11.2020 року, дата реєстрації провадження 23.11.2020 року о 15 годині 55 хвилин 59 секунд, правова кваліфікація ст. 290 КК України;
- рапорт, відповідно до якого 23.11.2020 ро ку о 8 год. 10 хв. надійшло повідомлення зі служби 102, про те, що працівник поліції зупинив ТЗ, під час перевірки по базам, зареєстроване інше авто;
- заява ОСОБА_7 , відповідно до якої він надає добровільну згоду працівникам поліції на проведення огляду та слідчих дій без ухвали слідчого судді ТЗ HYUNDAI GALLOPER д. н. з. НОМЕР_2 , заяву прийняв слідчий ОСОБА_9 ;
- протокол огляду місця події від 23.11.2020 року з фото таблицею, відповідно до якого слідчий ОСОБА_9 в період часу з 08:40 год. до 09:50 год. провів огляд автомобіля HYUNDAI GALLOPER д. н. з. НОМЕР_2 ;
- пояснення ОСОБА_7 ;
- пояснення працівника поліції ОСОБА_6 ;
- акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу;
- постанову про визнання предметів речовими доказами та визначення місця їх зберігання.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, якими прокурор обгрунтовує клопотання, а саме протоколу огляду місця події та заяви про дозвіл на проведення огляду автомобіля за відсутності ухвали слідчого судді, а також даних, отриманих за результатами проведених дій, огляд проведений з порушенням вимог КПК України, а отриманні результати не можуть бути взяті судом до уваги, враховуючи наступне.
Так, відповідно до вимог ст. 13 КПК не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
За статтею 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
Як виняток ч. 3 ст. 30 Конституції України передбачає, що у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.
Такий виняток встановлено саме у ч. 3 ст. 233 КПК. Слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами ст. 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому ст. 255 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 233 КПК ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Тобто, законодавцем окрім можливості проникнення до житла чи іншого володіння особи на підставі судового рішення, передбачено іншу процесуальну гарантію захисту прав особи, а саме можливість проникнути до житла чи іншого володіння особи за добровільною згодою особи, яка ним володіє.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 листопада 2013 року в справі «Бєлоусов проти України» нагадав, що будь-яке втручання згідно з пунктом 1 статті 8 Конвенції повинно бути виправданим у розумінні пункту 2 як таке, що здійснюється «згідно із законом» і є «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення однієї або більше законних цілей, що в ньому наводяться. Формулювання «згідно із законом» вимагає від оскаржуваного заходу як підґрунтя в національному законодавстві, так і його відповідності принципові верховенства права. Головною метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільного втручання державних органів. Високий суд дійшов висновку, що огляд працівниками міліції житла заявника не проводився згідно із законом, оскільки дозвіл на огляд отримано за обставин, в яких були відсутні процесуальні гарантії, що захищають його здатність висловлювати свою справжню думку.
Із матеріалів кримінального провадження убачається, що з клопотанням про дозвіл на обшук чи відповідно огляд автомобіль HYUNDAI GALLOPER д. н. з. НОМЕР_2 сторона обвинувачення до слідчого судді не зверталась. При цьому посилання на відсутність заперечень (заяву про надання добровільної згоди) з боку ОСОБА_7 щодо проведення такого огляду не свідчить про добровільну згоду на проведення вказаної слідчої дії та не є процесуальною гарантією забезпечення права на захист.
Щодо акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, у слідчого судді також є питання.
Зазначений документ, взагалі не містить будь-яких реквізитів, а саме відсутні дата, час, місце його складання, П.І.Б. поліцейського, який приймає рішення про тимчасове затримання, П.І.Б. свідків, інформації про транспортний засіб, місцезнаходження транспортного засобу, даних про власника, відстань переміщення на спец майданчик, відомості про особу, яка прийняла на зберігання ТЗ, фото та відео доказ місця зберігання ТЗ, та інше.
Крім того, відповідно до ст. 265-2 КуПАП, у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачені частинами першою, другою, третьою, четвертою, шостою і сьомою статті 121, частинами третьою, четвертою, п`ятою та шостою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, порушення правил зупинки чи стоянки на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, транспортних засобів, оснащених електричними двигунами (одним чи декількома)), статтями 122-5, 124, 126, частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 130, статтями 132-1, 206-1 цього Кодексу, працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, або транспортний засіб розміщений на місцях, призначених для зупинки, стоянки, безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, призначених для зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, оснащених електричними двигунами (одним чи декількома), в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора.
Після тимчасового затримання транспортного засобу працівник відповідного уповноваженого підрозділу Національної поліції зобов`язаний надати особі можливість повідомити про тимчасове затримання транспортного засобу та його місцезнаходження іншу особу за власним вибором і вжити заходів щодо повернення автомобіля до місця постійної дислокації.
У разі якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво не перешкоджає дорожньому руху або не створює загрозу безпеці руху, крім розміщення транспортного засобу на місцях, призначених для зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, транспортних засобів, оснащених електричними двигунами (одним чи декількома), такий транспортний засіб не може бути доставлений для зберігання на спеціальний майданчик. Випадки тимчасового затримання транспортного засобу та доставлення його для зберігання на спеціальний майданчик визначені ч. 3 ст. 265-4 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 265-4 КУпАП, для цілей цього Кодексу розміщення транспортного засобу є таким, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, якщо транспортний засіб:
1) поставлено на проїзній частині у два і більше рядів;
2) розташовано у заборонених Правилами дорожнього руху місцях зупинки або стоянки, а саме:
а) на залізничних переїздах;
б) на трамвайних коліях;
в) на естакадах, мостах, шляхопроводах і під ними, у тунелях;
г) на пішохідних переходах і ближче 10 метрів до них з обох боків, крім випадків зупинки для надання переваги в русі;
ґ) на перехрестях та ближче 10 метрів від краю перехрещуваної проїзної частини за відсутності на ній пішохідного переходу, за винятком зупинки для надання переваги в русі та зупинки проти бокового проїзду на Т-подібних перехрестях, де є суцільна лінія розмітки або розділювальна смуга;
д) на проїзній частині, де відстань між суцільною лінією розмітки чи протилежним краєм проїзної частини і транспортним засобом, що зупинився, менше 3 метрів;
е) ближче 30 метрів від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а за їх відсутності - ближче 30 метрів від дорожнього знака такої зупинки з обох боків;
є) ближче 10 метрів від позначеного місця виконання дорожніх робіт і в зоні їх виконання;
ж) у місцях, де буде неможливим зустрічний роз`їзд або об`їзд транспортного засобу, що зупинився;
з) ближче 10 метрів від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду;
и) розташовано на позначених відповідними дорожніми знаками та/або дорожньою розміткою місцях, призначених для паркування транспортних засобів, оснащених електричними двигунами (одним чи декількома);
3) своїм розташуванням робить неможливим рух інших транспортних засобів або створює перешкоду для руху пішоходів, у тому числі осіб з інвалідністю на спеціальних засобах пересування та пішоходів із дитячими колясками;
4) розташовано на виділеній смузі для руху громадського маршрутного транспорту;
5) розташовано на позначеній відповідними дорожніми знаками та/або дорожньою розміткою велодоріжці;
6) перешкоджає руху або роботі снігоприбирального та іншого технологічного комунального транспорту у разі запровадження надзвичайного стану або у разі оголошення окремої місцевості зоною надзвичайної екологічної ситуації;
7) порушує схему паркування транспортних засобів таким чином, що він блокує проїзд по двох або більше смугах руху.
При тимчасовому затриманні транспортного засобу місце розташування такого транспортного засобу має бути обов`язково зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису).
Згідно ч. 4-6 т. 265-2 КУпАП, транспортний засіб може бути тимчасово затриманий на строк до вирішення справи про адміністративне правопорушення, але не більше трьох днів з моменту такого затримання.
Після закінчення триденного строку тимчасового затримання транспортного засобу особа має право звернутися за отриманням тимчасово затриманого транспортного засобу. Таке звернення особи є обов`язковим для його виконання незалежно від стадії вирішення справи про адміністративне правопорушення.
За подання такого звернення та повернення особі тимчасово затриманого транспортного засобу не може стягуватися плата. Повернення транспортного засобу, затриманого шляхом доставки для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, відбувається невідкладно за зверненням відповідальної особи, зазначеної у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особи, яка ввезла транспортний засіб на територію України, або особи, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення правопорушення, після сплати штрафу за вчинене правопорушення та оплати вартості послуги із транспортування та/або зберігання транспортного засобу.
Аналізуючи матеріали клопотання поданого в рамках кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання, як арешт транспортного засобу у права та інтереси власника (користувача) майна з метою забезпечення кримінального провадження. Крім того, у клопотанні слідчого відсутні посилання на співрозмірність та розумність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також не враховано негативні наслідки для власника (користувача) майна, а тому накладення арешту на автомобіль HYUNDAI GALLOPER д. н. з. НОМЕР_2 , може свідчити про порушення вимог статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції із захисту прав людини, що є неприпустимим та непропорційним.
За ч. 3 ст. 170 КПК України, відмова в задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
За ч. 3 ст. 169 КПК України, слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направлення повідомлення про його виконання слідчому судді.
Керуючись ст. ст. 131, 167, 170-172, 369, 309 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
Клопотання заступника начальника Іванківо-Чорнобильського відділу Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_4 про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000069 від 23 листопада 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України залишити без задоволення.
Негайно повернути ОСОБА_7 автомобіль марки HYUNDAI модель GALLOPER шасі № НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 , сірого кольору, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 ,
Контроль за виконанням ухвали покласти на процесуального заступника керівника Іванківо-Чорнобильського відділу Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_4 .
Ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про арешт тимчасово вилученого майна передати для виконання уповноваженому на те органу.
Копію ухвали вручити прокурору та надати іншим заінтересованим особам.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Повний текст ухвали виготовлено 24.12.2020 року

Слідчий суддя ОСОБА_1