ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2154/20 Номер провадження 11-кп/814/299/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 (в режимі відео конференції)
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава матеріали справи за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 5 листопада 2020 року ,-

у с т а н о в и л а:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтава від 05 листопада 2020 року в задоволенні подання в.о.начальника Державної установи «Полтавська виправна колонія № 62 « Північно-східного міжрегіонального управління з питання виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України та голови спостережної комісії Подільської районної в м. Полтаві ради про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 -відмовлено.
Приймаючи таке рішення суд вказав , що за час утримання в ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» засуджений характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав. За час відбування покарання в ДУ «Полтавська виправна колонія (№ 64)» засуджений мав вісім стягнень які погашені в установленому законом порядку, та лише три заохочення, до праці залучався періодично. Наявність лише формально-юридичних , проте відсутність в повному обсязі фактичних підстав для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_7 , оскільки наявність заохочень за виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки встановлених КВК України , та правил внутрішнього розпорядку колонії , дотримання правил трудового розпорядку та вимог безпеки праці , а такого працевлаштування в останні місяці перед набуттям права на застосування положень ст.81 КК України , вказує лише на те , що засуджений стає на шлях виправлення , проте не довів свого виправлення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи , яка її подала

Не погодившись з рішенням суду , засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу , в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою клопотання задовольнити та звільнити його умовно-достроково.
В обґрунтування поданої апеляції вказує , що суд безпідставно відмовив в задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення. Вказує, що він став на шлях виправлення. Вважає , що судом не враховано , що він відбув частину покарання передбачену ч. 3 ст. 81 КК України , дотримувався внутрішніх трудових розпорядків , працевлаштований, більшість стягнень була накладена в 2018 році в період адаптації. В цілому вказані обставини вказують на те , що він став на шлях виправлення.

Позиція учасників судового провадження в судовому засіданні

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з наведених в ній підставі.
Прокурор в судовому засіданні заперечував з приводу задоволення апеляційної скарги.

Мотиви суду

Заслухавши суддю доповідача , пояснення сторін на підтримання та спростування доводів апеляційної скарги , вивчивши матеріали судового провадження та особової справи засудженого , перевіривши доводи апеляційної скарги , колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним , обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення , ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження , передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення , ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин , які підтверджені доказами , дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Під час апеляційного перегляду справи встановлено, що ОСОБА_7 18.04.2018 року засуджений Автозаводським райсудом м. Кременчука Полтавської області за ст.ст.15 ч.2 -185 ч.3 , 71 КК України до 3 років 4 місяців позбавлення волі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтава від 14.01.2019 року зараховано в строк покарання строк попереднього увз`язнення з 05.03.2018 по 22.05.2018 з розрахунку один день перебування під вартою за два дні позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання 18.04.2018 року.

Кінець строку відбування покарання 16.04.2021 року.

Таким чином, на час звернення з спільним поданням щодо ОСОБА_7 , він формально мав право на розгляд питання про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Місцевий суд, розглядаючи вказане подання, дійшов до висновку, що він не довів свого виправлення.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія апеляційного суду.

У п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.04.2002 року роз`яснено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, при цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Правова конструкція ст. 81 КК України дає надію засудженому на можливість дострокового звільнення від відбування призначеного судом покарання і стимулює його до зразкової поведінки і сумлінного ставлення до праці як обов`язкових умов для здійснення такої надії.

Щодо змісту критеріїв, зазначених у ч. 2 ст. 81 КК, "сумлінна поведінка і ставлення до праці", то вони мають засвідчити, що засуджений довів своє виправлення. Визначення таких критеріїв залежить не лише від тяжкості вчиненого злочину і даних про особу засудженого, а головним чином від наявності сумлінного додержання ним усіх вимог режиму місця відбування покарання і правил поведінки та людського спілкування у колективі, від сумлінного і активного виконання дорученої роботи, суворого додержання виробничої дисципліни, щирого каяття у вчиненні злочину тощо.

При цьому , вказаних ознак поведінка засудженого повинна мати протягом усього періоду відбування ним покарань і в усіх установах, де він перебував , а висновок суду про виправлення засудженого має ґрунтуватися на всебічному врахуванні вищенаведених даних та аналізу всього періоду відбутої частини строку покарання засудженим.

Тими матеріалами , які містяться в особовій справі , не доведено , що поведінка засудженого ОСОБА_7 протягом усього періоду відбування покарання вказувала на його неухильне бажання стати на шлях виправлення.

Так, протягом його перебування в Полтавській установі виконання покарань (№23) він характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав.

Таке відбуття покарання вказує на його пасивний характер , та не містить ознак "сумлінної поведінки і позитивного ставлення до праці".

Протягом перебування в ДУ «Полтавська виправна колонія (№64)» з 13.06.2018 року до нього 8 разів застосовувались дисциплінарні стягнення за порушення режиму відбування покарання і в тому числі в 2020 році.

Щодо наявних у засудженого заохочень , колегія суддів звертає увагу, що майже протягом року перебування в установі , він не мав жодного заохочення. В подальшому , заохочення були отримані засудженим в більшості протягом короткого періоду та передували часу набуття у нього формального права на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

З огляду на викладене , колегія суддів вважає , що районним судом правильно зазначено , що інформація , яка міститься в матеріалах особової справи містить суперечливий характер та правильно піддано сумніву наявність беззаперечних доказів існування обставин для звільнення засудженого умовно-достроково.

В контексті зазначеного колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що саме на орган виконання покарань, покладено обов`язок всіляко сприяти найшвидшому становленню засудженого на шлях виправлення та забезпечити його умовами для формування позитивного ставлення до праці та навчання.

При цьому , обов`язковою є фіксація цих позитивних ознак та характеристик засудженого в особовій справі протягом усього періоду перебування засудженого в установі виконання покарань , а не тільки напередодні настання формального права для застосування умовно-дострокового звільнення.

В даному випадку установа виконання покарань, звертаючись з поданням щодо ОСОБА_7 не переконала місцевий суд про стабільність та «бездоганність» поведінки засудженого протягом усього строку відбування покарання, тому колегія суддів погоджується з рішенням районного суду у повному обсязі.

Не спростовують висновків суду і обставини, наведені в апеляції засудженого на переконання його виправлення, оскільки аналогічні обставини були в повній мірі враховані судом першої інстанції і правильно були визнанні такими, що не вказують на його виправлення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону , які ставили б під сумнів законність судового рішення , судом першої інстанції допущено не було.

Ухвала суду першої інстанції є законною і підстави для її скасування відсутні, а тому апеляцію засудженого слід залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу без змін.

З урахуванням наведеного та керуючись ч. 2 ст. 376, ст. ст. 405, 407,419 КПК України, колегія суддів Полтавського апеляційного суду, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2020 року щодо нього без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4