Справа № 148/1715/19
Провадження №11-кп/801/213/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці кримінальне провадження №0000293 внесене в єдиний реєстр досудових розслідувань 16.06.2019 за апеляційними скаргами заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 грудня 2020 року по обвинуваченню
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, гр. України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , освіта середня, не одруженого, не працюючого, раніше судимого:
- 19.07.2007, Ладижинським м/с за ст.186 ч.2, 75 КК України до 4 р. п/в, з встановленням іспитового строку на 2 роки;
- 23.01.2018, Ладижинським м/с за ст.185 ч.1 КК України до штрафу в сумі 850 грн.;
- 22.09.2020, Ладижинським м/с за ст. 263 ч.2 КК України до 4 міс. арешту,
який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст.ст.185 ч.2, 357 ч.1, 357 ч.3 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 грудня 2020 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст. ст. 185 ч.2, 357 ч.1, 357 ч.3 КК України та призначено йому покарання:
-за ст. 185 ч.2 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки;
-за ст. 357 ч.1 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки;
-за ст. 357 ч.3 КК України у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки.
Відповідно до вимог ст. 70 ч.1 КК України, остаточне покарання ОСОБА_8 призначено за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
Вирішено питання запобіжного заходу, речових доказів, процесуальних витрат та цивільного позову.

Згідно вироку суду, ОСОБА_8 , будучи неодноразово засудженим, в тому числі за злочини проти власності, а саме 23.01.2018 року Ладижинським районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., крім того ОСОБА_8 , 22.09.2020 р. засуджений Ладижинським районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 263 КК України до покарання у виді арешту строком 4 місяці та останній маючи при цьому не зняту та не погашену судимість на шлях виправлення не став та вчинив нові корисливі злочини за наступних обставин.
Так, 15 червня 2019 року в період часу з 09.00 год. до 10.30 год., ОСОБА_8 , перебуваючи на території Тульчинського коледжу культури, що в м. Тульчин, Вінницької області, вул. Незалежності, 10, побачив припаркований автомобіль марки «ЗАЗ 11027», реєстраційний номер НОМЕР_1 , білого кольору, який належить ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителю АДРЕСА_2 .
Далі, ОСОБА_8 , керуючись раптово виниклим корисливим умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, діючи таємно, умисно, повторно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи їх настання, відчинив незамкнені двері вищевказаного автомобіля та реалізуючи свій злочинний умисел проник у середину автомобіля, звідки вчинив крадіжку автомагнітоли ТМ «Digital» моделі «DAS 011R», вартість якої відповідно до висновку експерта №4833-4833/19-21 від 08.07.2019 року, становить
260,00 грн., 5 пачок сигарет марки «JIN LING» вартість яких відповідно до того ж висновку експерта, становить 66,80 грн., та банківських карток AT «Ощадбанк» рахунок № НОМЕР_2 та AT «Райффайзен Банк Аваль» № НОМЕР_3 , держателем, яких являється ОСОБА_11 .
Продовжуючи реалізацію свого єдиного злочинного наміру, направленого на крадіжку чужого майна, ОСОБА_8 , 15.06.2019 року з 10:59 год. по 11:02 год. перебуваючи в м. Тульчин, Вінницької області по вул., М. Леонтовича, 46, біля банкомату «Приват банк», діючи з умислом направленим на незаконне заволодіння чужим майном, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, скориставшись тим, що його злочинні дії не будуть сприйматися присутніми як протиправні та підібравши пін-код до картки AT «Ощадбанк» рахунок № НОМЕР_2 , держателем якої являється ОСОБА_11 , вчинив крадіжку грошових коштів у сумі 5400 грн. Після цього ОСОБА_8 , аналогічним способом вчинив крадіжку грошових коштів у сумі 1500 грн. з картки «Райффайзен Банк Аваль» № НОМЕР_3 , держателем якої, також являється потерпілий ОСОБА_11 .
Своїми умисними діями ОСОБА_8 , спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріального збитку на загальну суму 7226,80 гривень.
Крім того, 15 червня 2019 року в період часу з 09:00 год. до 10:30 год., ОСОБА_8 , перебуваючи на території Тульчинського коледжу культури в м. Тульчин по вул. Незалежності, 10, Вінницької області, побачив припаркований автомобіль марки «ЗАЗ Таврія Нова», реєстраційний номер НОМЕР_1 , білого кольору, який належить ОСОБА_11 . Керуючись раптово виниклим корисливим умислом, направленим на заволодіння офіційними документами, діючи таємно, умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи їх настання, шляхом вільного доступу, відчинив незамкнені двері вищевказаного автомобіля, звідки, з корисливих спонукань, вчинив крадіжку банківських карток AT «Ощадбанк» та AT «Райффайзен Банк Аваль» № НОМЕР_3 , держателем яких являється ОСОБА_11 , та які за функціональним призначенням, як засіб доступу до банківського рахунку, є різновидом офіційного документу, відповідно до Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001, Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 та Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання».
Викрадені банківські картки ОСОБА_8 , залишив собі та в подальшому зняв з них наявні грошові кошти, тим самим розпорядився ними на власний розсуд.
Крім того, ОСОБА_8 , 15 червня 2019 року в період часу з 09:00 год. до 10:30 год., перебуваючи на території Тульчинського коледжу культури в м. Тульчин, Вінницької області по вул. Незалежності, 10, побачив припаркований автомобіль марки «ЗАЗ 11027», реєстраційний номер НОМЕР_1 , білого кольору, який належить ОСОБА_11 . Далі ОСОБА_8 , відчинив незамкнені двері вищевказаного автомобіля, таким чином потрапивши в салон, звідки умисно, таємно, в особистих інтересах, викрав посвідчення водія на ім`я ОСОБА_11 , видане ТСЦ 0544, 23.07.2014 року, свідоцтво про реєстрацію ТЗ «ЗАЗ 11027», реєстраційний номер НОМЕР_1 , серії НОМЕР_4 , видане 26.06.2001 року та посвідчення про право виконання робіт з підвищеною небезпекою, видане 30.09.2011 року Вінницьким навчально-курсовим комбінатом житлово-комунального господарства на ім`я ОСОБА_11 .
Викрадені документи ОСОБА_8 залишив собі, тим самим розпорядився ними на власний розсуд.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_8 16.06.2019 року, близько 14:20 години, будучи впевненим у своїй безкарності та маючи на меті здійснити повторну крадіжку, перебуваючи поблизу домогосподарства №23 по вул. Перемоги, що в м. Тульчин, Вінницької області, побачив припаркований автомобіль марки «Фіат Дукато», державний номерний знак НОМЕР_5 , білого кольору, який належить ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителю АДРЕСА_2 . Керуючись корисливим умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, діючи таємно, повторно, умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи їх настання, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає та скориставшись цим, шляхом вільного доступу, відчинив незамкнені двері вищевказаного автомобіля, звідки, з корисливих спонукань, вчинив крадіжку грошових коштів в розмірі 15700 гривень.
Своїми умисними діями ОСОБА_8 , спричинив потерпілому ОСОБА_12 матеріального збитку на суму 15700 гривень.
Крім того, ОСОБА_8 , 16.06.2019 року близько 14:20 години, перебуваючи поблизу домогосподарства № 23 по вул. Перемоги, м. Тульчин, Вінницької області, побачив припаркований автомобіль марки «Фіат Дукато», державний номерний знак НОМЕР_5 , білого кольору, який належить ОСОБА_12 . Далі ОСОБА_8 , відчинив незамкнені двері вищевказаного автомобіля, таким чином потрапивши в салон, звідки умисно, таємно, в особистих інтересах, викрав паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_12 , номер НОМЕР_6 , виданий 30.11.2012 року Тульчинським PC УДМС у Вінницькій області та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки «Фіат Дукато», державний номерний знак НОМЕР_7 , серії НОМЕР_8 видане ТСЦ 0544, 18.12.2015 року.
Викрадений паспорт та документи ОСОБА_8 залишив собі, тим самим розпорядився ними на власний розсуд.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
В апеляційній скарзі заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_9 ставиться питання про скасування вироку Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 грудня 2020 року в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні вироку стосовно ОСОБА_8 , неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував положення ч.4 ст.70, ст.72 КК України, що на думку прокурора є підставою для скасування судового рішення з постановленням нового вироку судом апеляційної інстанції.
В апеляційних скаргах захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 ставляться питання про зміну вироку Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 грудня 2020 року в частині призначеного обвинуваченому покарання. Просять винести нове рішення, яким ОСОБА_8 призначити остаточне покарання менш суворе ніж 3 роки позбавлення волі або із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України.
Апеляційні скарги мотивовані тим, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, суд при призначенні покарання не в повній мірі врахував особу обвинуваченого, те що він вину свою визнав та розкаявся у вчиненому, відповідно до вимог нової редакції ст. 89 КК України, він вважається таким, що не має судимості, є особою, що має інвалідність 3 групи з дитинства.
Прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_10 подано заяву про відмову від апеляційної скарги, через що провадження в цій частині підлягає закриттю відповідно до ст.403 КПК України.

Позиції учасників судового провадження.
Прокурор ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу заступника керівника Вінницької обласної прокуратури, з підстав, викладених в ній та просив задовольнити її в повному об`ємі, при цьому заперечив проти задоволення апеляційних скарг захисника та обвинуваченого, також просив врахувати відмову прокурора у кримінальному провадженні від апеляційної скарги.
Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 частково підтримали апеляційну скаргу заступника прокурора, вказали на неправильне застосування кримінального закону, однак просили задовольнити їхні апеляційні скарги, призначивши обвинуваченому остаточне покарання менш суворе ніж 3 (три) роки позбавлення волі або звільнити обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком.

Мотиви суду.
Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга заступника керівника Вінницької обласної прокуратури підлягає до часткового задоволення, а апеляційні скарги захисника та обвинуваченого не підлягають до задоволення з огляду на наступне.
У зв`язку з відмовою прокурора, який приймав участь в розгляді провадження від апеляційної скарги, апеляційне провадження в цій частині підлягає закриттю відповідно до ст.403 КПК України.
Відповідно до ч.1 ст.405 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.
Як убачається з вироку, суд правильно встановив фактичні обставини провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень. Даний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, які в апеляційних скаргах не заперечуються і перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.
Наведені в апеляційній скарзі заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_9 в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд вважає обґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Так, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще i в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання обвинуваченому призначається на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті.
При цьому, в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Разом з тим, вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність Тульчинський районний суд Вінницької області при ухваленні вироку стосовно ОСОБА_8 не дотримався.
Зокрема, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 22.09.2020. був засуджений Ладижинським міським судом Вінницької області за ч.2 ст. 263 КК України до покарання у видi 4 місяців арешту, яке він повністю відбув.
Кримінальні правопорушення, за які ОСОБА_8 засуджено вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 03.12.2020, вчинено ним 15.06.2019 та 16.06.2019, тобто до ухвалення стосовно нього попереднього вироку Ладижинським міським судом Вінницької області від 22.09.2020.
Таким чином, Тульчинський районний суд Вінницької області, ухвалюючи вирок стосовно ОСОБА_8 , мав призначити йому покарання за ч.2 ст. 185, ч. ч.1, 3 ст. 357 КК України за кожне кримінальне правопорушення окремо, потім визначати остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань на підставі ч.1 ст. 70 КК України, а потім в обов`язковому порядку визначити остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, за які його засуджено оскаржуваним вироком від 03.12.2020 та вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 22.09.2020, та зарахувати повністю відбуте покарання за попереднім вироком, чого суд не зробив усупереч загальним засадам призначення покарання.
Також, поза увагою Тульчинського районного суду Вінницької області залишилось те, що у відповідності до ст.72 КК України у строк покарання зараховується попереднє ув`язнення, а саме: у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.
У даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 затримано 18.08.2019, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 03.12.2020 його засуджено за ч.2 ст. 185, ч. ч.1, 3 ст. ст. 357, ч.1 ст. 70 КК України на 3 роки позбавлення волі.
При цьому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність ухвалення рішення щодо заліку попереднього ув`язнення в строк відбування покарання ОСОБА_8 , однак взагалі не послався на відповідну норму кримінального закону, яка регулює порядок зарахування попереднього ув`язнення в строк покарання.
Крім цього, відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовуються щодо підозрюваного, обвинуваченого та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
За таких обставин, оскільки в строк відбування покарання ОСОБА_8 на підставі ст. 72 КК України підлягає зарахуванню строк попереднього ув`язнення з дня його затримання (18.08.2019) до дня набрання вироком законної сили, початок строку відбування покарання необхідно рахувати з дня набрання вироком законної сили, а не з дня його затримання, як визначено Тульчинським районним судом Вінницької області.
Таким чином, при ухваленні вироку стосовно ОСОБА_8 Тульчинський районний суд Вінницької області неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував положення ч.4 ст.70, ст.72 КК України, що є підставою для скасування вироку судом апеляційної інстанції, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, ст. 413 КК України.
Проте, посилання заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_9 щодо ухвалення нового вироку стосовно ОСОБА_8 суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Частиною 1 статті 420 КПК України визначений вичерпний перелік випадків у яких суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок. Такими випадками є необхідність застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідність застосування більш суворого покарання, скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції та неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Водночас в усіх інших випадках апеляційним судом виносяться ухвали.
В даному випадку, хоча судом першої інстанції не застосовано закон, що підлягав застосуванню, а саме призначення покарання за сукупністю злочинів відповідно до ч.4 ст.70 КК України, однак зараховуючи в строк покарання за оскаржуваним вироком повністю відбуте покарання за вироком Ладижинського міського суду від 22.09.2020, в жодному разі не погіршується становище особи, тому в даному випадку судове рішення підлягає зміні.
Стосовно доводів апеляційних скарг захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 що остаточне призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, суд зазначає, що відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують i обтяжують покарання.
Виходячи з положень ст. 65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та iндивiдуалiзацiї покарання.
Крім цього, відповідно до роз`яснень п. п. 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати, з-поміж іншого, i йога минуле, зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей (адміністративних стягнень).
При призначенні обвинуваченому покарання суд дотримався вимог названого закону i роз`яснень постанови Пленуму та, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, особу винного i призначив ОСОБА_8 остаточне покарання, яке є достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого.
Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.18 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Як убачається з вироку, при призначенні покарання суд врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєних кримінальних правопорушень, обсяг і характер вчинених кримінально-караних діянь та заподіяної шкоди, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, на обліках в лікаря психіатра та нарколога не перебуває, після постановлення вироку щодо нього та фактичного відбуття покарання на шлях виправлення не став, продовжував вчиняти злочини, що свідчить про небажання ставати на шлях виправлення.
Посилання захисника та обвинуваченого про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, у зв`язку з цим просять звільнити його від відбування призначеного судом покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими.
Умовою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання. В даному провадженні таких чинників не встановлено.
Встановлені ж судом дані про особу обвинуваченого вказують на те, що він не оцінює критично свою поведінку, тому дають підстави вважати, що для виправлення і перевиховання обвинуваченого необхідний певний строк ізоляції від суспільства, а призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_8 в межах санкцій визначених ст.ст.185 ч.2, 357 ч.1, 357 ч.3 КК України, яке обвинувачений має відбути реально відповідає вимогам ст.65 КК України.
Тому призначене судом покарання повністю відповідає вимогам закону, є справедливим і достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого.
Керуючись ст.ст.403, 404, 405, 407, 419 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Тульчинського відділу Немирівської місцевої прокуратури ОСОБА_10 у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги.
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 грудня 2020 року у кримінальному провадженні №0000293, внесеному в ЄРДР 16.06.2019. по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.185 ч.2, 357 ч.1, 357 ч.3 КК України змінити в частині призначення покарання та зарахування строку попереднього ув`язнення в строк покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Вважати засудженим ОСОБА_8 :
-за ч.2 ст.185 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі;
-за ч.1 ст.357 КК України до 2 (двох) років обмеження волі;
-за ч.3 ст.357 КК України до 3 (трьох) років обмеження волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим вважати засудженим ОСОБА_8 до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Відповідно до ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень (злочинів) шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 22.09.2020. покаранням, призначеним вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 03.12.2020, остаточне покарання ОСОБА_8 визначити у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
З урахуванням приписів ч.1 ст.72 КК України у строк покарання зарахувати повністю відбуте покарання за попереднім вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 22.09.2020.
На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк відбування покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення з дня затримання ОСОБА_8 18.08.2019 до дня набрання вироком законної сили.
Початок строку відбування покарання рахувати з 03 лютого 2021 року.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, в той самий строк з моменту вручення копії ухвали.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді: