Справа № 486/72/20
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.01.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
потерпілого ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Арбузинка клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст. 115 КК України
ОСОБА_4 в рамках кримінального провадження № 0000567, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 серпня 2019 року
В С Т А Н О В И В:

На розгляді Арбузинського районного суду Миколаївської області перебуває вказане кримінальне провадження.
У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою на 60 днів, посилаючись на висунуте останньому обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України і одночасно наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України, зокрема, можливості переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого, а також вчинити інше кримінальне правопорушення. При цьому, прокурор вказав, що ОСОБА_4 усвідомлює тяжкість покарання, передбаченого за вчинений ним злочин, в тому числі, й можливість довічного позбавлення волі, а тому може переховуватись від суду з метою уникнення передбачених законом санкцій. Також обвинувачений шляхом вмовляння та погроз може вплинути на свідків, потерпілого з метою зміни останніми показань, а це може призвести до вчинення ним нових злочинів, в тому числі й проти життя та здоров`я особи. Зазначив, що більш м`які запобіжні заходи, не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого і убезпечити від наявних ризиків.
Потерпілий підтримав клопотання прокурора.
Обвинувачений ОСОБА_4 заперечував проти задоволення внесеного прокурором клопотання, прохав змінити запобіжний захід на домашній арешт. Вказав, що
свідки та потерпілий вже допитані, а тому ризик впливу на них нівельований, речові докази сторони обвинувачення досліджені судом, що виключає можливість їх знищення чи спотворення.
Захисник підтримала позицію обвинуваченого, стверджуючи про часткове нівелювання ризику впливу на свідків та потерпілого, так як останні вже допитані судом.

Вислухавши думку учасників провадження, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.
За змістом ст. 331 КПК України під час судового розгляду вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
За правилом, що встановлене абзацом другим частини третьої статті 331 КПК України, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців (ч.3 ст. 331 КПК України).
Також, суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження, зокрема, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (ч.1 ст. 177 КПК України).
Підставою ж для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті (ч.2 ст. 177 КПК України).
Відповідно до норм ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, визначені п. 1 - 3 частини 1 даної статті та згідно з положеннями ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризуються особу підозрюваного та визначені у п. 1- п. 12 частини 1 вказаної статті.
Стосовно наявності вказаних прокурором ризиків ( п.2 ч.1 ст. 194 КПК України), то суд зважає на таке.
Оскільки, лише сама по собі ступінь тяжкості інкримінованого правопорушення не може бути безумовною підставою для утримання особи під вартою, то суд бере до уваги наявність регламентованих ст.177 КПК України ризиків у даному випадку, зокрема, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 цієї статті, існування яких ставить під загрозу забезпечення виконання покладених на обвинуваченого кримінальним процесуальним законом обов`язків, а як наслідок, і досягнення мети застосування запобіжного заходу.
Тож, суд сприймає як переконливі і такі, що заслуговують на увагу, доводи сторони обвинувачення в частині аргументації ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, у цьому провадженні, адже враховуючи позицію ЄСПЛ в частині того, що наявність певного ризику/ризиків, зокрема ризику втечі, має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови), Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії)) і вважає їх, у даному конкретному випадку, обґрунтованими, оскільки вони належним чином умотивовані прокурором та підтверджуються наявними матеріалами.
Зокрема, відносно обвинуваченого на даний час установлені такі відомості: ОСОБА_4 не одружений, на утриманні неповнолітніх та/або непрацездатних осіб не має, офіційно не працевлаштований, не навчається, раніше не судимий, має зареєстроване у встановленому порядку місце проживання, тобто, обвинувачений на час вирішення даного питання має типові соціальні зв`язки для особи його віку та статусу.
Тому, у сукупності із тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, даними про його особистість та усталений спосіб життя, а також відсутність достатньо стримуючих факторів, суд вважає дійсним ризик того, що ОСОБА_4 може переховуватись від суду ( п.1 ч.1 ст. 177 КПК України).
Наявним є й ризик впливу на свідків та потерпілого, зокрема, на цей час не всі свідки сторони обвинувачення допитані в суді, а цивільний позов, пред`явлений потерпілим, ще не розглянутий, що не виключає можливість реального настання відповідного ризику (п.3 ч.1 ст. 177 КПК України).
Відповідно, існує й ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, з урахуванням ще й неустановленості у обвинуваченого легальних джерел доходу та/чи інших засобів до існування (п.5 ч.1 ст. 177 КПК України).
Ці ризики на даній стадії кримінального провадження не відпали і є дійсними, а тому існує потреба у забезпеченні належної процесуальної поведінки ОСОБА_4 на цьому етапі судового провадження.
Щодо питання того чи є можливим уникнення установлених ризиків шляхом застосування іншого запобіжного заходу, то суд, у світлі факторів, пов`язаних з характером особи обвинуваченого, його моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій він піддається кримінальному переслідуванню, вважає недостатнім застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання наявним ризикам.
Так, особисте зобов`язання не здатне попередити наявні ризики через свою недомірність відносно них, зокрема, з огляду на їх характер інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення.
Особиста порука не може бути застосована через відсутність передумов для цього, визначених ст. 180 КПК України.
Стосовно застави, то у разі визначення та внесення останньої, установлені у такому разі обов`язки не є такими, що здатні убезпечити від реального настання установлених ризиків. До того ж, з огляду на установлені обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України, з урахуванням того, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини, суд вважає за недоцільним обрання запобіжного заходу у виді застави, у тому числі, й визначення його, як альтернативного.
Аналогічно, не є достатнім і запобіжний захід у виді домашнього арешту, позаяк, існує досить високий ризик втечі та впливу на свідків, зокрема, через засоби зв`язку, у поєднанні із відсутністю стримуючих факторів, у той час, як сама по собі наявність зареєстрованого місця проживання і сім`ї не може бути вагомою підставою на користь застосування такого виду запобіжного заходу.
До того ж, обставини, регламентовані ст. 178 КПК України , у контексті даних про обвинуваченого, не є такими, що вказують на відсутність передумови, визначеної п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України.
Тому, у світлі такого, з урахуванням наведених даних, суд вважає, що ризики, регламентовані ст. 177 КПК України, та обставини, визначені п.п.1-3 ч. 1 ст. 194 того ж Кодексу є дійсними у цей період.
Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що утримання під вартою, як захід забезпечення кримінального провадження, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого на даному етапі судом не встановлено та сторонами не доведено.
При цьому, твердження захисту щодо запобіжного заходу ураховані судом, однак, суд відмічає, що з мотивів, які викладені ним вище, він не встановив можливості зміни запобіжного заходу, у тому числі, й на домашній арешт, який на цій стадії судового розгляду не може вважатись дієвим.
Тому, строк утримання обвинуваченого під вартою є необхідною мірою, принаймні, на даному етапі судового провадження, з огляду на те, що судом було встановлено наявність передумов, регламентованих п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194 КПК України, тобто тривалість строку утримання під вартою відповідає критерію розумності.
Крім того, існує суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та узгоджується з вимогами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ. 1950 року) і практикою ЄСПЛ, зокрема, правовим позиціям, викладеним в рішеннях ЄСПЛ у справах «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії».
З огляду на таке, суд вважає за доцільне, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів та оцінених в сукупності з усіма обставини, у тому числі й визначеними ст.ст. 177, 178, 183, 199, 331 КПК України, продовжити строк утримання ОСОБА_4 під вартою у межах 60 днів.
Керуючись ст.ст. 131-132, 176-178, 183, 193-194, 196, 205, 331, 369-372, 376 КПК України, суд
У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнити. Запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках кримінального провадження №0000567, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 серпня 2019 року, продовжити до 26 березня 2021 року включно.
Повний текст ухвали проголошено 29 січня 2021 року о 8 годині 10 хвилин.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом п`яти діб з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1