ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/2154/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1698/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 183 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції з приміщенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області),

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції з приміщенням Запорізького слідчого ізолятора),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції з приміщенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року, якою у відношенні

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя Запорізької області, громадянина України, маючого середню освіту, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 24 травня 1996 року Мелітопольським міським судом Запорізької області за ч. 4 ст. 81 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений 3 червня 2000 року по відбуттю строку покарання;
2) 8 червня 2001 року Мелітопольським міським судом Запорізької області за ч. 2 ст. 81, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 140, ст. 42 КК України до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 16 серпня 2004 року по відбуттю строку покарання;
3) 1 листопада 2005 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Звільнений 18 грудня 2009 року по відбуттю строку покарання;
4) 15 липня 2011 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у вигляді 9 років позбавлення волі. Звільнений 8 грудня 2016 року по відбуттю строку покарання;
5) 17 листопада 2017 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,
а також у відношенні якого:

1) 19 березня 2018 року до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області направлено обвинувальний акт за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України;
2) 29 листопада 2019 року до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області направлено обвинувальний акт за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
у даному кримінальному провадженні обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України,

продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 15 листопада 2020 року включно, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року було задоволено клопотання прокурора та продовжено застосування у відношенні ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 15 листопада 2020 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що дані про особу обвинуваченого, тяжкість вчинених злочинів та суворість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винним, свідчать про існування ризиків переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків, вчинення інших кримінальних правопорушень, що виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою, оскільки інший більш м`який запобіжний захід не буде здатний забезпечити його належну процесуальну поведінку.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що всі ризики, зазначені прокурором в судовому засіданні, носять формальний характер та жодним чином не доведені.
Вважає, що у прокурора відсутні докази на підтвердження того, що обвинувачений або члени його родини вчинять дії, направлені на зміну місця проживання ОСОБА_7 , оскільки обвинувачений має постійне місце проживання, де мешкає з членами родини.
Також зазначає, що з урахуванням практики ЄСПЛ лише тяжкість можливого у майбутньому покарання не може доводити наявність ризику переховування і для доведення цього ризику необхідно враховувати і інші дані про особу обвинуваченого.
Крім того, прокурором не надано і доказів можливого незаконного впливу обвинуваченого на свідків, хоча будь-яких заяв від учасників кримінального провадження щодо впливу на них обвинуваченим або третіми особами не надано.
Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення також не підтверджується, оскільки на теперішній час у прокурора відсутня інформація щодо протиправної поведінки обвинуваченого.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, яка рішення суду вважала законним, обґрунтованим та просила залишити його без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

З огляду на статті 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

За положенням ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Зокрема, частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, в даному випадку суд першої інстанції вищевказаних вимог закону дотримався, перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою, правильно встановив як наявність певних ризиків, так і неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи тяжкість інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії умисних корисливих злочинів середньої тяжкості та тяжких злочинів, суворість покарання у виді позбавлення волі до 6 років, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним, факт неодноразового відбування ним покарання в місцях позбавлення волі в минулому, а також відсутність стійких соціальних зв`язків, дружини та неповнолітніх дітей на утриманні, продовжує й надалі існувати ризик переховування від суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду.
Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
На думку колегії суддів, матеріальне становище обвинуваченого ОСОБА_7 , а також те, що він має реальну можливість вільної зміни свого місця проживання, підвищує ймовірність його переховування від суду, а у сукупності з іншими обставинами кримінального провадження підтверджує наявність ризику втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

При встановленні наявності ризику впливу на потерпілих та свідків, слід враховувати, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на потерпілих та свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що не виключається можливість незаконного впливу на свідків та потерпілих, оскільки вони в судовому засіданні допитані не були, а обвинувачений може здійснювати на них певний вплив з метою зміни ними показань або відмови від їх надання для уникнення кримінальної відповідальності.
Крім того, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, у тому числі, корисливих тяжких злочинів проти власності, раніше звільнявся від відбування покарання з випробуванням, а маючи не зняті та не погашені судимості, вчинив нові умисні корисливі тяжкі злочини в період іспитового строку, призначеного попереднім вироком суду, на цей час в Мелітопольському міськрайонному суді Запорізької області розглядаються інші кримінальні провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, він не працює, суспільно-корисною працею не займається, не має постійного джерела доходу, що вказує на те, що він заробляє на життя шляхом вчинення корисливих злочинів, та у свою чергу, в сукупності свідчить про наявність вкрай високого ризику можливості вчинення інших аналогічних корисливих злочинів.

Колегія суддів також враховує, що в даному кримінальному провадженні обвинуваченому ОСОБА_7 за клопотанням його захисника, ухвалою суду від 3 квітня 2019 року було змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, але покладених на нього обов`язків він не виконав та вчинив ряд умисних корисливих злочинів в період знаходження під домашнім арештом.

Незважаючи на те, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, встановлені ризики є надзвичайно високими, що в сукупності з тяжкістю можливого покарання, яке відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків, свідчать про недостатність застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, адже більш м`який запобіжний захід, у тому числі, у вигляді домашнього арешту, як того вимагає апелянт, не здатний забезпечити виконання ОСОБА_7 процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений проживає разом з членами своєї родини, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки родинні та соціальні зв`язки виявились не настільки міцними та впливовими на його поведінку, щоб гарантовано забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків.

Всі інші доводи апеляційної скарги були досліджені судом при продовженні строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка, а жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегії суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

Разом з тим, у відповідності до положень ст. 206 КПК України, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду висловив скарги на незадовільний стан здоров`я та ненадання йому лікування в необхідному обсязі у установі попереднього ув`язнення, колегія суддів вважає необхідним доручити відповідальним особам Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області провести медичний огляд обвинуваченого ОСОБА_7 та за необхідності надати медичну допомогу.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 199, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено застосування у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 15 листопада 2020 року включно, залишити без змін.

У порядку ст. 206 КПК України доручити відповідальним особам Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області провести медичний огляд обвинуваченого ОСОБА_7 та за необхідності надати медичну допомогу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 320/2154/18