печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання прокурора виконувача обов`язків прокурора відділу організації процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами центрального апарату Національної поліції України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна,
В С Т А Н О В И В :

07.10.2020 до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора виконувача обов`язків прокурора відділу організації процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами центрального апарату Національної поліції України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про накладення арешту на об`єкти нерухомого майна за адресами:
- АДРЕСА_1 ;
- АДРЕСА_2 ;
- АДРЕСА_3 ;
- АДРЕСА_4 ;
- АДРЕСА_5 ;
- АДРЕСА_6 ;
- АДРЕСА_7 ;
- АДРЕСА_8 ;
- АДРЕСА_9 ;
- АДРЕСА_10 ;
- АДРЕСА_11 ,
які перебувають у власності ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки податків НОМЕР_1 ;
Заборонити ОСОБА_4 або особам, які будуть діяти від їх імені або за їх дорученням (довіреністю), відчужувати, розпоряджатися вищевказаним об`єктом нерухомості.
Заборонити будь-яким особам користуватися вищенаведеними квартирами, окрім потерпілого ОСОБА_5 .
В обґрунтування даного клопотання прокурор вказує наступне.
Першим відділом організації процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами центрального апарату Національної поліції України Офісу Генерального прокурора здійснюється процесуальне керівництво в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000083 від 08.01.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
У клопотанні вказано, що 27 грудня 2018 року, на підставі заяви про виконання рішення Керченського міського суду АР Крим № 2-709/2007 від 10.01.2008, державним реєстратором Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «ЖИТЛО-СЕРВІС» ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на квартири АДРЕСА_12 за ОСОБА_7 (номер запису 29707113), номер реєстраційної справи: 000, дата відкриття розділу 28.12.2018.
В подальшому, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно № 195927038 від 10.01.2020, 10.12.2019 право власності на зазначені вище квартири зареєстровано за ОСОБА_4 (на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів).
10.01.2020 в якості потерпілого допитано ОСОБА_5 , який вказав, що він є законним власником одинадцяти квартир у АДРЕСА_13 ), про рішення Керченського міського суду АР Крим № 2-709/2007 від 10.01.2008 на підставі якого було відчужено нерухоме майно та зареєстровано право власності за третіми особами йому нічого не відомо.
Так, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно № 195927038 від 10.01.2020 право власності на зазначені вище квартири зареєстровано 27.12.2018 державним реєстратором ОСОБА_6 за ОСОБА_7 на підставі рішення Керченського міського суду АР Крим № 2-709/2007 від 10.01.2008.
В ході огляду Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що рішення Керченського міського суду АР Крим № 2- 709/2007 від 10.01.2008 в реєстрі не значиться та не зареєстровано, єдиний унікальний номер рішенню не присвоєно.
Відповідно до посадової інструкції державного реєстратора відділу з надання реєстраційних послуг № 03-02/18 02.01.2018, затвердженої директором КП «ЖИТЛО-СЕРВІС» ОСОБА_8 , до повноважень реєстратора належить зокрема:
- перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та прийняття відповідних рішень.
- запитування під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформації (довідки, копії документів тощо), необхідної для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.
Постановою старшого слідчого СВ Печерського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_9 об`єкти нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_12 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000083 від 08.01.2020.
Метою накладення арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів, що передбачено п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.
У судове засідання слідчий та/або прокурор не з`явились.
Слідчий суддя, дослідивши матеріали провадження за клопотанням, приходить до наступного висновку.
Згідно положенням ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Підстави для накладення арешту на майно з іншою метою, окрім тих, що закріплені в ч. 2 ст. 170 КПК України, чинний Кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку арешту майна з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Разом з тим, обов`язковою передумовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину та наявність обґрунтованої підозри, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, третіх осіб (п. 2, 3, 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України). При цьому обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладається на слідчого та/або прокурора.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ЕСНR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series А N 98).
Разом з тим, прокурором не надано актуального витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що підтверджувало б право власності ОСОБА_4 на вказані квартири, а також не доведено у клопотанні обставин, які б слугували підставами для накладення арешту на об`єкти нерухомого майна, доказів на підтвердження обставин, на які посилається прокурор слідчому судді не надано та у клопотанні відсутні.
Версія органу досудового розслідування, що нерухоме майно відповідає ознакам визначених ст. 98 КПК України, тобто відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні № 0000083, належним чином не підтверджена допустимими в розумінні ст. 86 КПК України показами.
Сам по собі факт наявності постанови про визнання майна речовим доказом не є ключовим фактором, адже якщо виходити з структурного змісту норми ч. 3 ст. 170 КПК України, то слідує, що при вирішенні питання про накладення арешту на майно з даних підстав, слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 указаного Кодексу, при цьому висновки слідчого судді не залежать від наявності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню (ст. 2 КПК України).
За наведених обставин, слідчий суддя приходить до висновку про недоведеність з боку слідчого у необхідності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, оскільки даний захід є неспівмірним із засобами і метою яку прагне досягти сторона обвинувачення, а відтак відсутні підстави вважати, що існує правова підстава для арешту майна, тому клопотання підлягає залишенню без задоволення.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 107, 131, 132, 171-173, 309 КПК України, слідчий суддя,-
ПОСТАНОВИВ :

Клопотання прокурора виконувача обов`язків прокурора відділу організації процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами центрального апарату Національної поліції України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна залишити без задоволення.
Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1