КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/107/20 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2020 року м. Кропивницький
Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 ,

потерпілої ОСОБА_13 ,

переглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому в режимі відеоконференції за апеляційними скаргами: прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_14 , представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_13 , на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 квітня 2018 року, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, громадянина України, українця, із середньою спеціальною освітою, безробітного, інваліда ІІІ групи, зареєстрованого такого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки; за ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки; на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю три роки; відповідно до ст. 76 КК України покладено обов`язки.

Ухвалено задовольнити частково цивільний позов, заявлений потерпілими ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_9 70 000 гривень у відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди; стягнути на користь потерпілої ОСОБА_13 6 317 гривень 08 копійок у відшкодування завданої кримінальним правопорушенням майнової шкоди.

Ухвалено стягнути на користь держави процесуальні витрати у розмірі 2 429 гривень 31 копійку на залучення експертів.

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим за вчинення: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого; завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого у небезпечний для життя стан.

Кримінальне правопорушення вчинено при наступних обставинах.

ОСОБА_7 , 06 грудня 2017, приблизно о 19 годині 14 хвилин, керуючи автомобілем «Hyundai Santa Fe», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Гагаріна в м. Черкаси у напрямку вул. Сержанта Смірнова, в порушення вимог п.п. 2.3 б) та 18.1 Правил дорожнього руху України не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, а тому при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, що розташований за зупинкою громадського транспорту «Золота рибка» і позначений дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 «Пішохідний перехід» та лініями горизонтальної дорожньої розмітки 1.14.1 «зебра» Правил дорожнього руху України, по якому рухався пішохід ОСОБА_15 , зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, вчасно не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, продовжив рух та скоїв наїзд на останнього.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_15 , згідно із висновком судово-медичної експертизи № 03-01/1018 від 08.12.2017, отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці події.

Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_7 , а саме вимог п.п. 2.3 б) та 18.1 Правил дорожнього руху України, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті ОСОБА_15 .

Крім того, ОСОБА_7 , 06 грудня 2017 року, приблизно о 19 годині 14 хвилин, керуючи автомобілем «Hyundai Santa Fe», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по вул. Гагаріна в м. Черкаси у напрямку вул. Сержанта Смірнова, під час проїзду нерегульованого пішохідного переходу, що розташований за зупинкою громадського транспорту «Золота рибка», скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_15 , який перетинав проїзну частину вул. Гагаріна по вказаному пішохідному переходу, спричинивши тілесні ушкодження останньому, чим призвів його до безпорадного стану та позбавив можливості вжити заходів до самозбереження.

Після чого, в порушення вимог п.2.10 а), г) та д) Правил дорожнього руху України, не вживши заходів для надання медичної допомоги потерпілому чи виклику бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги, не повідомивши про дану дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національно поліції, ОСОБА_7 з місця події зник на своєму автомобілі, залишивши потерпілого на проїзній частині вул. Гагаріна в небезпечному для життя стані.

В апеляційних скаргах:

Прокурор у кримінальному провадженні просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим та призначити покарання за: ч.1 ст. 135 КК України - у виді позбавлення волі на строк один рік, ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Свої вимоги умотивовує наступним доводами.

Судом першої інстанції не повною мірою враховано вимоги ст. ст. 50, 65 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання.

Зокрема, судом необґрунтовано застосовано щодо обвинуваченого положення ст. 75 КК України та звільнено його від відбування основного покарання з випробуванням.

На переконання сторони обвинувачення, судом не взято до уваги: характер та ступінь тяжкості наслідків, що настали і є незворотними та непоправними смерть молодої особи, а тому прояв поблажливості до обвинуваченого є невиправданим;

Адвокат в інтересах потерпілої ОСОБА_9 , просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання ОСОБА_7 та вирішення цивільного позову на її користь, ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим та призначити покарання за: ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки, за ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Також просить задовольнити повністю заявлені нею позовні вимоги про стягнення з обвинуваченого на її користь 500 000 гривень у відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог наводить такі доводи.

Судом першої інстанції не дотримано вимог ст. 65 КК України, зокрема, пославшись на обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому, інвалідність, місцевий суд звільнив обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України.

При цьому, вона і потерпіла ОСОБА_13 просили суд призначити обвинуваченому покарання без застосування положень ст. ст. 69, 75 КК України, але їх думку судом ігноровано.

Свої доводи потерпіла сторона умотивовувала тим, що наїзд на пішохода ОСОБА_7 вчинено на пішохідному переході, після скоєння наїзду ОСОБА_7 не надав потерпілому допомоги, не повідомив про вчинене поліцію, не викликав медичну допомогу.

Крім того, хоч обвинуваченим вчинено злочин з необережності, проте цей злочин є тяжким, після якого він вчинив інший злочин, передбачений ст. 135 КК України, який є умисним.

Залишено судом першої інстанції поза увагою, що обвинувачений не вживав жодних мір із відшкодування потерпілим (їй та ОСОБА_13 ) завданої кримінальним правопорушенням майнової та моральної шкоди.

Також, місцевим судом неправильно, на думку потерпілої, вирішено цивільний позов у справі, оскільки вона, як мати загиблого, в результаті протиправних дій ОСОБА_7 , зазнала моральних страждань, їй заподіяно моральну шкоду.

Судом не дотримано принципів розумності і справедливості при вирішенні цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди;

Потерпіла ОСОБА_13 просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання ОСОБА_7 та вирішення цивільного позову на її користь, ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим та призначити покарання за: ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки, за ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Також просить задовольнити повністю заявлені нею позовні вимоги про стягнення з обвинуваченого на її користь 500 000 гривень у відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди.

Вимоги потерпіла мотивує аналогічними за змістом і суттю доводами тим доводам, що їх наведено в апеляційній скарзі захисником потерпілої ОСОБА_9 .

При цьому, доповнює свою апеляційну скаргу також й наступними доводами.

Не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови взяття до уваги та надання критичної оцінки тому, що вона, у зв`язку із загибеллю свого брата ОСОБА_15 внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 , зазнала психологічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення нею реалізації своїх звичок та бажань, погіршення відносин з іншими людьми.

Вважає безпідставними твердження суду з приводу того, що вона мешкала окремо від брата, не була членом його сім`ї та не перебувала на його утриманні.

У даному кримінальному провадженні вона визнана потерпілою, вона є близькою родичкою загиблого, визнана вона й цивільним позивачем.

Зауважує, що з братом вони зростали в одній родині, підтримували родинні стосунки, піклувалися один про одного, і втрата брата, дійсно, призвела до істотних змін у її житті.

На апеляційні скарги прокурора та потерпілих адвокатом ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подано заперечення, де сторона захисту просить залишити без задоволення апеляційні скарги сторони обвинувачення та потерпілої сторони.

Висловлюється про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в частині призначення покарання обвинуваченому та вирішення цивільного позову.

Переконаний, що підстави для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, а саме, без застосування положень ст. 75 КК України, - відсутні, оскільки обвинувачений є молодою особою, проживає у цивільному шлюбі, має позитивні характеристики особи, є інвалідом, відсутність з боку потерпілих претензій до обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують обвинуваченому покарання.

Крім того, судом першої інстанції, при визначенні обвинуваченому міри покарання, оцінено всі ті обставини, на які посилаються в апеляційних скаргах прокурор та потерпілі.

Щодо вирішення цивільного позову судом, зауважує, що суд дотримався вимог закону, і твердження потерпілих про тяжкість завданої їм травми, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, а також в чому полягали душевні страждання, порушився звичайний уклад життя, - свого підтвердження під час судового слідства не знайшли.

Сторона захисту висловлюється у запереченні й про те, що слід скасувати заходи забезпечення кримінального провадження зняти арешт з автомобіля, що не зроблено судом першої інстанції.

Провівши під час апеляційного розгляду справи судове слідство в частині дослідження даних, що характеризують особу обвинуваченого, заслухавши в дебатах прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги прокурора, не заперечив щодо задоволення апеляційних скарг потерпілої сторони, адвоката ОСОБА_10 , потерпілу ОСОБА_13 , які підтримали подані ними апеляційні скарги у повному обсязі, представника потерпілої ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 , який заперечив, щодо задоволення апеляцій, просив вирок суду першої інстанції залишити без зміни, та закрити провадження в справі за обвинуваченням ОСОБА_16 за ч.1 ст.135 КК України у зв`язку із відмовою від обвинувачення потерпілої ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_7 , та в його інтересах адвоката ОСОБА_17 , яки заперечили, щодо задоволення апеляційних скарг, просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, дослідивши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки особами, які подали апеляційні скарги, не оспорюється фактичних обставин справи, доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, кваліфікація дій обвинуваченого, колегія суддів не надає юридичної оцінки фактичним обставинам кримінального провадження та доказам у кримінальному провадженні, і вважає винуватість ОСОБА_7 у вчиненні порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого; завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого у небезпечний для життя стан доведеною, а кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України правильною.

Стороною обвинувачення та потерпілою стороною оскаржується, зокрема, правильність призначення покарання обвинуваченому з огляду на положення ст. 65 КК України.

Як убачається зі змісту вироку суду першої інстанції, при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, як те вимагають положення ст. 65 КК України, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують обвинуваченому покарання, обставини, які обтяжують покарання, й призначив обвинуваченому покарання в межах санкцій частин статей обвинувачення, за сукупністю злочинів, у виді позбавлення волі.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без позбавлення його волі, звільнивши від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Однак, колегія суддів погоджується із доводами апеляційних скарг про необґрунтованість застосування стосовно ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, вважаючи, що судом першої інстанції, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, недостатньою мірою взято до уваги та оцінено всіх обставин, передбачених ст. 65 КК України.

Згідно із ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість.

Як встановлено ч. 2 ст. 409 КПК України, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого може бути підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції.

Вирок суду скасовується судом апеляційної інстанції та ухвалюється свій вирок у разі, зокрема, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання (п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України).

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду 23.12.2005 року N 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», п 20: При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Зважується, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах Souring v. UK, Shvydka v. Ukraine, Tammer v. Estonia, - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_7 вчинив тяжке та невеликої тяжкості кримінальні правопорушення, одне кримінальне правопорушення вчинене з необережності, інше умисне.

Як особа обвинувачений позитивно характеризований, є інвалідом ІІІ групи, є особою молодого віку.

Обставинами, які пом`якшують обвинуваченому покарання, є його визнання вини, щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування шкоди потерпілим.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченому відсутні.

Разом із тим, враховується характер і ступінь суспільної небезпечності вчинених кримінальних правопорушень.

Зокрема, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, хоч і характеризується необережною формою вини, проте, слід зауважити, що носить високий ступінь суспільної небезпечності, оскільки вчинений ОСОБА_7 при застосуванні джерела підвищеної небезпеки, у громадському місці, біля зупинки громадського транспорту у густонаселеному місті, на пішохідному переході.

Слід зважати на те, що поведінка обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення характеризується як негативна.

Обвинувачений після скоєння наїзду на пішохода, не вчинив жодних дій, спрямованих на можливе усунення загрози для здоров`я та життя потерпілого, залишив без допомоги потерпілого, який перебував в небезпечному для життя стані (таким чином, одразу вчинив ще один злочин, умисно).

Обвинувачений не намагався викликати медичну допомогу для потерпілого, повідомити про вчинене поліцію, натомість залишив на автомобілі місце кримінального правопорушення, поїхавши додому.

Вказані дії обвинуваченого суттєво підвищують ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним злочину.

Кримінальні правопорушення, вчинені ОСОБА_7 потягли тяжкі і невідворотні наслідки у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_15 , який був особою молодого віку та, згідно із довідкою про склад сім`ї, мав малолітню дитину (сина 2013 року народження) на утриманні.

Крім того, слід прийняти до уваги, що не зовсім правильними є висновки суду про те, що обвинуваченим ОСОБА_7 повністю відшкодовано потерпілим спричинену кримінальним правопорушенням шкоду, оскільки потерпілі у кримінальному провадженні ( ОСОБА_9 та ОСОБА_13 ) вказували під час судового провадження, що обвинуваченим не повною мірою і не одразу відшкодовано завдану шкоду, крім того, у протилежному випадку потерпілі не заявляли б цивільного позову, або ж не наполягали б на повному задоволенні пред`явленого цивільного позову.

Також, хоч думка потерпілих щодо міри покарання обвинуваченому уособлено не визначальною для суду при призначенні покарання, проте у даному випадку судом некоректно враховано і зазначено позицію потерпілих щодо міри покарання обвинуваченому, зокрема, з приводу того, що потерпілі заперечили можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Вказані обставини, зважаючи на наведені вище положення закону, Постанов Пленуму, практики ЄСПЛ, надають підстав прийти до висновку про те, що застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 у конкретному випадку положень ст. 75 КК України не є доцільними та виправданими в аспекті визначеної законом мети покарання, і не тільки щодо виправлення та перевиховання обвинуваченого, а й щодо превенції вчинення злочинів.

Оцінивши у сукупності досліджені під час судового слідства докази по справі, що стосуються особи обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів визнає, що суд першої інстанції, при призначенні йому покарання за ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, дійшов обґрунтованого висновку щодо його розміру, проте висновок суду про можливість виправлення ОСОБА_7 , без ізоляції від суспільства та застосування положень ст.75 КК України є неправильним, а тому вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, з постановленням нового вироку та призначенням ОСОБА_7 покарання з реальним його відбуванням.

З приводу вимог потерпілої сторони щодо неправильного вирішення судом першої інстанції цивільного позову.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілими у кримінальному провадженні визнано ОСОБА_9 (матір загиблого ОСОБА_15 ), ОСОБА_13 (сестру ОСОБА_15 ).

У подальшому потерпілими внесено позовну заяву (цивільний позов у кримінальному провадженні), де потерпілі просили стягнути з ОСОБА_7 15 495 гривень у відшкодування заподіяної кримінальним правопорушенням майнової шкоди; по 500 000 гривень кожній у відшкодування заподіяної кримінальним правопорушенням моральної шкоди; також стягнути процесуальні витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 гривні 80 копійок кожній, і на користь ОСОБА_13 4 000 гривень процесуальних витрат на правову допомогу.

Суд першої інстанції задовольнив цивільний позов потерпілих частково: в частині відшкодування майнової шкоди знайшли своє підтвердження позовні вимоги потерпілої ОСОБА_13 у розмірі 6 317 гривень 08 копійок; встановлено, що потерпіла ОСОБА_9 не понесла майнових витрат.

Також, суд, виходячи з принципів розумності і справедливості, задовольнив позовні вимоги потерпілої ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 70 000 гривень, визнавши, що потерпіла є матір`ю загиблого, понесла моральні збитки; однак заявлені позовні вимоги у розмірі відшкодування моральної шкоди по 500 000 гривень кожній потерпілій - є завищеними.

Наразі потерпілими заявлено апеляційні вимоги про стягнення з обвинуваченого на їх користь по 500 000 гривень кожній у відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди.

З приводу означених доводів потерпілих колегією суддів зазначається наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Також, ч. 5 ст. 128 КПК України визначено: цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як встановлює ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Загальні положення відшкодування моральної шкоди регламентовані ст. 23 ЦК України.

Зокрема, як встановлено ч. 1 ст. 23 ЦК України Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. ; а відповідно до ч. 2 цієї ж норми закону моральна шкода полягає: п. 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частиною 3 даної норми закону встановлюється: Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

На переконання колегії суддів, у конкретному кримінальному провадженні при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди потерпілим, суд першої інстанції недостатньо врахував, зважаючи на характер правопорушення, глибину і тривалість заподіяних їм душевних, моральних страждань, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості.

Слід зважати, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого спричинено смерть особі ОСОБА_15 , який являвся членом сім`ї, найближчим родичем потерпілій ОСОБА_9 , - її сином.

Потерпіла ОСОБА_13 , дійсно не являлась безпосереднім членом сім`ї загиблого ОСОБА_15 , адже останній проживав окремо від неї, проте, слід взяти до уваги ступінь родинного зв`язку потерпілої із загиблим, - він є її близьким родичем, - рідним братом, із яким вона зростала в одній родині.

За вказаних обставин є слушними доводи потерпілих з приводу того, що судом першої інстанції недостатньою мірою оцінено моральні страждання, завдані потерпілим внаслідок смерті близького родича, члена сім`ї, і які не є одномоментними, адже загибель близької людини, близького родича сина і брата, - спричиняє довгострокову і непоправну душевну біль і тугу від такої втрати.

Тож, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, що має бути стягнена у відшкодування вчиненого злочину на користь потерпілої ОСОБА_9 підлягає збільшенню до 200000 грн. Також частково підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, заявлені потерпілою ОСОБА_13 , на користь якої необхідно стягнути з обвинуваченого - 50000 грн.

Проте, при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню, мають застосовуватись засади розумності, виваженості та справедливості.

За вказаних обставин, розмір моральної шкоди у сумі 500 000 для відшкодування кожній з потерпілих, як останні заявили у цивільному позові, - є занадто великими, такими, що не узгоджуються із означеними вище засадами розумності, виваженості та справедливості.

Також, колегія суддів зауважує про наступне.

В апеляційній скарзі потерпілої ОСОБА_13 останньою не оскаржується вирок суду в частині відшкодування шкоди на правову допомогу.

Однак, як встановлено ч. 1, ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги ; суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

У конкретному кримінальному провадженні вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу з обвинуваченого не збільшує обсяг обвинувачення, не передбачає застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення, застосування більш суворого покарання для обвинуваченого.

Судом апеляційної інстанції, при перегляді вироку суду першої інстанції, встановлено, що судом першої інстанції неправильно вирішено питання про стягнення витрат на правову допомогу: місцевим судом відмовлено у стягненні з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_13 витрат на правову допомогу.

З цього приводу зауважується наступне.

При вирішенні питань відшкодування процесуальних витрат, зокрема витрат понесених потерпілим і заявленими ним в цивільному позові, суд повинен діяти у відповідності до глави 8 КПК України.

Стаття 118 КПК України регламентує види процесуальних витрат, а саме: ч. 1 даної норми закону: процесуальні витрати складаються із, зокрема, п. 1) витрат на правову допомогу.

У відповідності до ч. 1 ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги захисника, несе підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті (крім випадків надання безоплатної правової допомоги).

Відповідно до ст. 91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої злочином та процесуальні витрати потерпілого, включно витрати на правову допомогу, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Надання платної правової допомоги регламентується законодавством про адвокатуру.

Згідно із ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року № 5076-VI (нижче Закону), ч. 1, - адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Як встановлено ч. 1 ст. 30 Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

У договорі про надання правової допомоги підозрюваному, обвинуваченому, потерпілому, цивільному позивачеві, цивільному відповідачеві визначається їх обов`язок сплатити гонорар за правозахисні дії захисника, а у випадку необхідності й фактичні витрати, пов`язані з виконанням договору.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілою ОСОБА_13 05 лютого 2018 року укладено Договір про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_10 (аркуш провадження 28, том 1 матеріалів судового провадження).

Правова допомога, яку зобов`язався надавати потерпілій адвокат визначена п. 1.2 Договору.

За надання правової допомоги, як те визначено Договором, потерпіла як замовник має сплатити визначену Додатком до Договору суму винагороди.

Витрати потерпілої ОСОБА_13 на правову допомогу становлять 4 000 гривень, що підтверджується наявною у матеріалах кримінального провадження квитанцією відділення ПриватБанк (аркуш провадження 63 а, том 1 матеріалів судового провадження).

Відтак, витрати на правову допомогу, понесені потерпілою ОСОБА_13 , - підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_7 .

Клопотання представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 , з приводу закриття провадження в справі по обвинуваченню ОСОБА_7 , за ч.1 ст.135 КК України у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення, є безпідставним, оскільки в справі окрім потерпілої ОСОБА_11 , є інші потерпілі, ОСОБА_9 , та ОСОБА_13 , які від даного обвинувачення не відмовляються, його підтримують та просять суд за даний злочин призначити ОСОБА_7 , покарання.

З огляду на викладене, колегія суддів, враховуючи характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, дані про особу ОСОБА_7 , вважає за необхідне апеляційні скарги прокурора, представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_13 , - задовольнити частково, вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання, вирішення цивільного позову та стягнення витрат на правову допомогу, з постановленням нового вироку.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 414, 420, 421, 424 КПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги: прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_14 , представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_13 задовольнити частково.

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 квітня 2018 року стосовно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання, а саме в частині застосування положень ст.75 КК України, та в частині вирішення цивільного позову і стягнення витрат на правову допомогу.
Визнати винуватим та призначити ОСОБА_7 покарання за:

- ч.2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортним засобами на строк три роки;

- ч.1 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки;

На підставі положень ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортним засобами на строк три роки.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 200 000 гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_13 50 000 гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_13 витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 гривень.

В іншій частині вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 квітня 2018 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після його проголошення, та може бути оскаржений у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженому ОСОБА_7 та прокурору.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3