Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2380/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.539 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі судове провадження №295/2380/20 за апеляційною скаргою захисника засудженого - адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах засудженого ОСОБА_8 , на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 28 липня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
зазначеною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання відмовити у зв`язку з відсутністю підстав.

Свої висновки суд першої інстанції мотивував тим, що на даний час відсутні законодавчо встановлені підстави для застосування звільнення від покарання щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, механізм застосування, а тому клопотання засудженого задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_8 та замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
При цьому, наголошує, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, а саме не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Звертає увагу, що 12 березня 2019 року Європейський суд з прав людини (далі за текстом - ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «Петухов проти України №2» (справа № 4121613), яке набуло статусу остаточного 09.09.2019, в якому ЄСПЛ встановив, що існуючий в Україні режим для довічно ув`язнених не відповідає меті їх реабілітації. Зазначає, що ЄСПЛ встановив наявність порушення ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з нескоротністю покарання у виді довічного позбавлення волі. Крім того, у вищевказаному рішенні ЄСПЛ зазначено, що органи влади України закликаються до виправлення законодавства з метою створення доступних умов дострокового звільнення для всіх довічно засуджених, після перегляду передбаченої загрози від них суспільству, на підставі індивідуальної оцінки ризику. Однак після набуттям рішення ЄСПЛ у справі «Петухов проти України №2» 09.09.2019 статусу остаточного, законодавчий орган влади України, а саме Верховна Рада України, не вжила жодних заходів на виконання вищевказаного рішення шляхом відповідної зміни кримінального законодавства. На час розгляду судом першої інстанції клопотання засудженого ОСОБА_8 останній знаходився в тих самих умовах, що й засуджений ОСОБА_9 на момент подання заяви до Європейського суду з прав людини. Таким чином, в даному випадку до засудженого ОСОБА_8 має місце те саме порушення ст.3 Конвенції (а саме застосування до нього нескоротного покарання у виді довічного позбавлення волі). Посилаючись на зазначене, вважає що рішенні у справі «Петухов проти України №2» підлягає застосуванню при виконанні вироку щодо засудженого ОСОБА_8 .
Наголошує, що зазначені норми вказують на те, що в Україні норми міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, мають вищу юридичну силу, ніж всі законодавчі акти України (у тому числі Кримінальний кодекс України), окрім Конституції України. Тому, незважаючи на те, що Кримінальний кодекс України визначає такий вид покарання, як довічне позбавлення волі, але при відсутності у нашій державі законодавчо визначеної адміністративної або судової процедури дострокового звільнення від відбування вказаного виду покарання, його застосування суперечить нормам актів вищої юридичної сили, а саме положенням ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішенню ЄСПЛ у справі «Петухов проти України №2».
Зазначає, що при розгляді клопотання засудженого ОСОБА_8 суд першої інстанції повинен був застосувати положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України №2» та положення ч.1 ст.5 та ч.3 ст.74 КК України, на підставі яких - задовольнити клопотання засудженого та змінити щодо нього вирок суду, за яким він відбуває покарання, замінивши покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років, що є максимальним строком для даного виду покарання, встановленим статтею 63 КК України.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника засудженого, який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних відстав.
Як вбачається з матеріалів провадження №295/2380/20, ОСОБА_8 засуджений вироком Київського міського суду від 26.01.2001 за ст.ст.93 п.п. «ж», «з», 117 ч.4, 118 ч.2, 140 ч.2, 42 КК України до довічного позбавлення волі в тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.
Ухвалою Верховного Суду України від 17.05.2001 вирок Київського міського суду від 26.01.2001р. щодо ОСОБА_8 залишено без зміни.
Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 20.12.2017 засудженому ОСОБА_8 зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 06.09.2000 по 17.05.2001 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за вироком Київського міського суду від 26.01.2001 та з 24.05.2016 по 09.06.2016 за ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 24.05.2016.
На даний час засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання в ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№ 8)».
Згідно до норм ст.74 КПК України, звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст.64 КК України, довічне позбавлення волі це один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів та у випадках, спеціально передбачених законом.
Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу. Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.
Як слушно зазначає суд першої інстанції, нормами ст.51 КК України визначено відповідний перелік видів покарань, зокрема й покарання у виді довічного позбавлення волі. Цей перелік є вичерпний і обов`язковим для суду, й не може бути вільно розширеним або звужений на його розсуд, це прерогатива виключно єдиного органу законодавчої влади в Україні - Верховної Ради України. (ст.75 Конституції України)
Крім того, нормами ст.51 КК України, виділено і види покарання за можливістю визначення строку (терміну дії правообмежень, що складають зміст покарання) - покарання строкові та безстрокові. При цьому, розділом ХІІ КК України, визначено відповідні види звільнення виключно від строкових покарань.
Апеляційний суд звертає увагу, що законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування. Так, ч.1 ст.87 КК України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно з ч.2 ст.87 КК України, актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що законодавством передбачена можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена. Тобто, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням лише шляхом помилування засудженого.
Відповідно до висновків, які викладені в рішення Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13) про те, що існуючий в Україні режим для довічно ув`язнених не відповідає меті їх реабілітації, ЄСПЛ дійшов висновку, що оскільки ця справа стосується питання того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру. Європейський суд з прав людини у рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року, поклав обов`язок на державу-відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади.
Разом з цим, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. З даного рішення слідує, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.
Однак, на даний час до прийняття відповідного Закону відсутні передбачені законодавством України підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі, на що правильно звернув увагу суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого.
Крім того, апеляційний суд зважає і на правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові від 08.07.2020 (справа № 1-42/2004), у відповідності до якої - в національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону №3477-IV.
З урахуванням вище наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки підстави для скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги, відсутні.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу захисника засудженого - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 28 липня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання без змін.
Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :