ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1519/20 Справа № 202/4680/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали досудового розслідування № 0000486 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополь Дніпропетровської області, громадянина України, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 раніше не судимого,
підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2020 року, було задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , продовжено строк тримання під вартою останнього до 15 грудня 2020 року включно.
Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263 КК України, найтяжчий з яких відноситься до тяжкого злочину, за котрий передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років; враховуються дані про особу підозрюваного, який раніше не судимий, не має законного джерела доход, не має міцних соціальних зв`язків.
Слідчий суддя вважав, що ризики переховування підозрюваного від органів досудового слідства та суду; незаконного впливу на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні, зважаючи на тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі доведення його винуватості, зберігаються, що у своїй сукупності свідчить про неможливість запобігання ним шляхом застосування до підозрюваного іншого запобіжного заходу, менш обтяжливого, ніж тримання під вартою.
Продовжуючи строк тримання ОСОБА_8 під вартою, відповідно до частини 4 статті 183 КПК України слідчий суддя не вбачає підстав для визначення підозрюваному застави, оскільки злочин, в якому він підозрюється, вчинено із застосування насильства.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого. Застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою а саме домашній арешт.
Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги захисник посилається на те, що жодних прямих доказів причетності ОСОБА_8 до вищевказаних кримінальних правопорушень стороною обвинувачення не надано.
На думку апелянта, є об`єктивний сумнів щодо складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, оскільки не зрозумілим є той факт, що потерпілий після того, як його 01.05.2020 року викрали, били, знущалися та принижували, погрожували, через 5 днів, в тому ж самому місці, за присутності сторонніх людей (колег по роботі) знову ж підійшов до тих же самих осіб, про щось переговорив й знову ж його викрали.
Вказує, що слідчий суддя не надав оцінки особистості потерпілого ОСОБА_10 , який є особою, котра раніше притягувалась до кримінальної відповідальності, та була раніше засуджена за злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області 10.12.2014 року, з призначення реальної міри покарання із застосування ст. 75, ст. 76 КК України. Таким чином, сам потерпілий схильний до вчинення кримінальних правопорушень, можливо мав певні труднощі, пов`язані з певними подіями де останній брав участь й тощо. В даному випадку сторона захисту звертає увагу на положення ст. 96 КПК України щодо джерела доказів потерпілого.
Відносно інкримінує мого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 127 КК України, то прямих та об`єктивних доказів причетності підозрюваного ОСОБА_8 не маються в клопотанні, не маються в додатках до клопотання навіть таких доказів як: телекомунікаційний моніторинг засобів зв`язку (мобільного телефону), відсутні записи з камер спостережень «безпечне місто» м. Нікополь про те. що транспортний засіб, яким користувався підозрюваний ОСОБА_11 був помічений в районі місця мешкання потерпілих, в районі їх роботи й тощо.
Крім того, слідчий суддя не надав оцінки, що відповідно до ст. 209 КПК України особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою. У порушення норм КПК України слідчий жодних процесуальних документів про затримання підозрюваного 15.07.2020 року не склав (належним чином), що також залишилось поза увагою суду першої інстанції при аналізі доказу - протоколу обшуку місця події, на що обґрунтовано покликалась сторона захисту під час судового провадження щодо розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
Вказує, що слідчі дії були проведені до моменту затримання підозрюваних, до 15.07.2020 року, та після першого затримання підозрюваних жодних слідчих дій не проводилось.
Зазначає, що слідчий суддя не врахував дані про особу підозрюваного, який має на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , також має утриманні батька ОСОБА_13 , котрий також є пенсіонером та потребує додаткового догляду з боку сина.
Вказує, що в оскаржуваній ухвалі слідчий суддя посилається на те, що вина підозрюваного ОСОБА_8 доводиться як матеріалами клопотання про застосування запобіжного заходу, так й матеріалами досудового розслідування, хоча матеріали досудового розслідування в судовому засіданні слідчим суддею не досліджувалися, не ставилося питання про їх долучення. й отже, в цій частині ухвала слідчого судді не відповідає об`єктивним обставинам судового розгляду.
Зазначає, що прокурором не доведено наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_8 має намір впливати на учасників даного кримінального провадження, останній жодного разу не здійснював спроб переховування від суду або слідства, не вчиняв дій щодо перешкоджання всебічного судового розгляду.
Вказує, що слідчий суддя не обґрунтував неможливість застосування застави як альтернативного виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_8 .

В судовому засіданні підозрюваний ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги захисника, просили їх задовольнити, вважали ухвалу слідчого судді необґрунтованою та просили її скасувати.
Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважав доводи скарги безпідставними, просив ухвалу слідчого судді залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, думки сторін кримінального провадження, перевіривши надані матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги , апеляційний суд доходить таких висновків.
Відповідно до вимог частин 3, 4 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. 199 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу, та умови, за яких таке продовження можливе.
Зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання слідчого слідчим суддею дотримані в повному обсязі, а доводи сторони захисту про необґрунтованість та незаконність ухвали слідчого судді є неспроможними.
Так, слідчим управлінням ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 червня 2020 року за № 0000486 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263 КК України.
Як вбачається з наданих матеріалів, 15.07.2020 року ОСОБА_8 в рамках кримінального провадження № 0000486 вручено письмове повідомлення про підозру у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263 КК України.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.07.2020 року ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, із строком застосування до 13.09.2020 року.
08 вересня 2020 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором ОСОБА_6 , про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 на 60 діб.
Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.09.2020 року продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_8 до 09 листопада 2020 року включно, без визначення розміру застави.
Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.09.2020 року продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000486 від 12.06.2020 до п`яти місяців, тобто до 15.12.2020 року.
Апеляційним переглядом встановлено, що під час судового розгляду слідчий суддя достатньою мірою з`ясував дані, які вказують на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки наведені прокурором обставини дають достатні підстави для такого висновку, а доводи захисника та твердження підозрюваного щодо необґрунтованості підозри мають характер суб`єктивної оцінки зацікавленої особи і є неприйнятним для колегії суддів, оскільки при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу чи його продовження має враховуватись саме обґрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування. Також необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Слідчий суддя на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочинів вірогідною та достатньою для застосування щодо особи запобіжного заходу, тож апеляційні вимоги сторони захисту в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.
Також загальним правилом, яке випливає із рішень ЄСПЛ від 27 червня 1968 р. «Вемгофф проти Німеччини», від 24 липня 2003 р. у справі «Смірнови проти Росії», є те, що особа, обвинувачена у правопорушенні, має перебувати на волі до початку судового розгляду її справи, якщо держава не наведе відповідних і достатніх підстав для тримання під вартою цієї особи. Тобто держава має довести необхідність тримання під вартою особи, а суди, виходячи із презумпції на користь свободи, вирішити, на основі принципу змагальності, чи є достатні підстави для тримання особи під вартою.
ЄСПЛ визнав допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою наявність із боку підозрюваного таких загроз, як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину. Проте й у цих випадках ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність відповідних ризиків, які слугують підставою тримання підозрюваного під вартою, повинна бути доведена в кожному конкретному випадку.
ЄСПЛ робить висновок, що перед застосуванням до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою національний судовий орган повинен обов`язково розглянути можливість застосування інших, альтернативних триманню під вартою, заходів. Позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (п. 31 рішення ЄСПЛ у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що належним чином обґрунтовані і висновки слідчого судді про те, що ризики, які були підставою для обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою. Такими обставинами обґрунтовано визнано те, що підозрюваний може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілих і свідків.
Отже, з урахуванням тяжкості покарання, яке загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до десяти років, вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним інкримінованих кримінальних правопорушень, відсутність міцних соціальних зв`язків, а саме останній не одружений, утриманців немає, колегія суддів доходить висновку про те, що позиція слідчого судді відносно можливості запобігання даним ризикам виключно шляхом продовження саме такого запобіжного заходу як тримання під вартою, є в даному випадку обґрунтованою та оцінює доводи апеляційної скарги захисника підозрюваного щодо недоведеності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, як безпідставні та такі, що не підлягають задоволенню.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про те, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності з вимогами ст. ст. 197, 199 КПК України, з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_8 , його ролі у вчинених кримінальних правопорушеннях, даних про особу підозрюваного, за відсутності підстав для зміни йому запобіжного заходу на більш м`який, продовжив строк тримання його під вартою в межах строків досудового розслідування, а тому в даному випадку не вбачається підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту за результатами апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали слідчого судді.
Істотних порушень вимог КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, при апеляційному розгляді не встановлено. Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2020 року, якою задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4