Справа № 740/3375/20
Провадження № 1-кс/740/757/20
УХВАЛА
про накладення арешту на майно

10 серпня 2020 року м. Ніжин

Слідчий суддя Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання слідчого СВ Ніжинського ВП ГУ НП в Чернігівській області ОСОБА_3 про арешт майна, погоджене з прокурором Ніжинської місцевої прокуратури ОСОБА_4 , заявлене в межах кримінального провадження, внесеного 02 серпня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000824, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК України),

встановив:

У поданому 07 серпня 2020 року до суду клопотанні ставиться питання про арешт майна автомобіля марки ВАЗ 21099, зеленого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Клопотання обґрунтоване тим, що 06 серпня 2020 року до Ніжинського ВП ГУ НП в Чернігівській області надійшло повідомлення від ОСОБА_5 , мешканця АДРЕСА_1 , який повідомив, що семеро невідомих осіб намагались викрасти 52 мішка яблук з його саду, що знаходиться за с. Колісники, але він їх зупинив.

Відомості за вказаним фактом 07 серпня 2020 року внесені до ЄРДР за № 0000824, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

Протоколом огляду від 06 серпня 2020 року вилучено автомобіль марки ВАЗ 21099, зеленого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_6 , та перебував у користуванні ОСОБА_7 , який знаходився біля яблуневого саду за с. Колісники, та яблука в кількості 52 мішки, загальною вагою 1054 кг.

Автомобіль марки ВАЗ 21099 поміщено на майданчик транспортних засобів при Ніжинському ВП ГУ НП в Чернігівській області. Яблука в кількості 52 мішки загальною вагою 1054 кг, передано під розписку власнику ОСОБА_5 .

Указаний транспортний засіб визнано речовим доказом у кримінальному провадженні та доставлено на зберігання до Ніжинського ВП ГУ НП в Чернігівській області (м. Ніжин, вул. Московська, 22).

За твердженням слідчого, необхідність накладення арешту на зазначений автомобіль обумовлена збереженням речового доказу в незмінному стані, забезпеченням можливості його експертного дослідження та недопущення його втрати, тому на підставі ст. 98, 168, 170, 171, КПК України просив клопотання задовольнити.

У заяві від 10 серпня 2020 року слідчий СВ Ніжинського ВП ГУ НП в Чернігівській області ОСОБА_3 клопотання підтримує, просить розглянути клопотання за її відсутності та задовольнити, фіксування процесу технічними засобами не здійснювати.

Володілець автомобіля ОСОБА_7 у заяві від 10 серпня 2020 року просить розглянути клопотання у його відсутність, проти накладення арешту заперечує з посиланням на те, що автомобіль є єдиним способом для існування його сім`ї та в разі накладення арешту просить передати автомобіль йому на відповідальне зберігання.

Відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України неприбуття слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Враховуючи неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, в порядку ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Перевіривши доводи клопотання та додані до нього матеріали, встановлено таке.

Відповідно до витягу з кримінального провадження від 07 серпня 2020 року до Ніжинського ВП ГУ НП в Чернігівській області 06 серпня 2020 року надійшло повідомлення від ОСОБА_5 , мешканця АДРЕСА_1 , який повідомив, що декілька невідомих осіб намагались викрасти 52 мішка яблук з його саду, що знаходиться за с. Колісники, але він їх зупинив.

Відомості за вказаним фактом 07 серпня 2020 року внесені до ЄРДР за № 0000824, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

Постановою Ніжинського ВП ГУ НП в Чернігівській області від 07 серпня 2020 року автомобіль марки ВАЗ 21099, зеленого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , визнаний речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Відповідно до протоколу допиту свідка від 07 серпня 2020 року володільцем автомобіля марки «ВАЗ 21099», державний номерний знак НОМЕР_1 , є ОСОБА_7 .

Згідно з матеріалами кримінального провадження підозра у вчиненні кримінального правопорушення не пред`явлена, слідчим ОСОБА_3 клопотання обґрунтоване необхідністю забезпечення збереження вилученого транспортного засобу.

Згідно із ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Як зазначено у ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Так, у ст. 98 КПК України зазначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням із прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно із ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 94, 132, 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У ст. 1 КПК України вказано, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Нормою ст. 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним (постанови ЄСПЛ від 09 червня 2005 року у справі «Бакланов проти Російської Федерації», від 24 березня 2005 року у справі «Фрізен проти Російської Федерації»).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 06 листопада 2008 року у справі «Ісмаїлов проти Росії», де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (пункт 42 рішення від 22 вересня 1994 року у справі «Антріш проти Франції» (Hentrich v. France); пункти 49 62 рішення від 10 травня 2007 року у справі «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у права осіб повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (пункти 69, 73 рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

З огляду на вказане, з урахуванням вимог ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

При цьому слідчий суддя враховує приписи ст. 98 КПК України стосовно ознак речових доказів, та зазначає, що зі змісту клопотання та доданих до нього матеріалів не вбачається відомостей, що вказаний автомобіль був або об`єктом кримінально протиправних дій, або знаряддям вчинення кримінального правопорушення, або зберіг на собі його сліди.

Оскільки зазначений автомобіль як речовий доказ може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, то клопотання слідчого підлягає задоволенню частково.

Ураховуючи підстави розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, накладення арешту на зазначений транспортний засіб має бути застосовано у найменш обтяжливий спосіб, який суттєво не позначиться на інтересах його володільця.

Також слідчим суддею враховується, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між суспільним інтересом та правомірною метою, а також з вимогами охорони фундаментальних прав особи.

За таких обставин клопотання підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. 170 173, 309 КПК слідчий суддя,

ухвалив:

Клопотання задовольнити частково.

Накласти арешт на автомобіль марки ВАЗ 21099, зеленого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , що перебуває у користуванні ОСОБА_7 , проживаючого у АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_6 , шляхом заборони його відчуження та розпорядження.

Повернути автомобіль марки ВАЗ 21099, зеленого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , поклавши на нього обов`язок за першою вимогою слідчого надати вказаний автомобіль для проведення слідчих дій та експертних досліджень у даному кримінальному провадженні.

У задоволенні іншої частини вимог клопотання відмовити.

Виконання ухвали покласти на слідчого Ніжинського ВП ГУ НП в Чернігівській області ОСОБА_3 (м. Ніжин, вул. Московська, 22).

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1