н/п 1-кс/953/5842/20
"23" липня 2020 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участю представника власника майна ОСОБА_3 ,
встановив:
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 підтримав подане клопотання.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 02.06.2020 надано дозвіл на обшук за місцем мешкання ОСОБА_4 у кв. АДРЕСА_1 , належній ОСОБА_4 , з метою відшукання та вилучення: документів, чорнових записів, електронних носіїв інформації, мобільних телефонів з відомостями про злочин; грошових коштів, здобутих злочинним шляхом.
23.06.2020 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 02.06.2020 проведено обшук у кв. АДРЕСА_1 , в період з 12.10 год. до 19.57 год, в ході якого, згідно протоколу обшуку, вилучено в тому числі вказані в клопотанні заявника грошові кошти.
В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
У справі Раймондо проти Італії (Raimondo v. Italy, рішення 24.01.1994), в яких заявник скаржилася на контроль за використанням власності в зв`язку з провадженням кримінального розслідування, не знайшовши у цьому випадку порушення ст.1 протоколу № 1, Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (п.35).
Однією із загальних засад кримінального провадження, визначених п. 21 ч. 1 ст. 7 КПК України, є розумність строків. Відповідно до ст. 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.
Як передбачено ч.1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.
Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням власника або володільця майна, якщо він доведе, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.
Заходи забезпечення у вигляді арешту майна мають бути пропорційними щодо мети їх застосування, повинен бути встановлений справедливий баланс між завданнями кримінального провадження та вимогою захисту основних прав особи.
Як зазначено вище, арешт на вказані грошові кошти накладено ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 26.06.2020, тобто місяць тому, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває, підозру на теперішній час нікому не повідомлено.
Органом досудового розслідування не зазначено та не доведено, що вилучені у ОСОБА_4 грошові кошти були здобуті ним злочинним шляхом. ОСОБА_4 не має статусу підозрюваного, а є свідком у кримінальному провадженні.
Враховуючи викладене, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для третіх осіб, слідчий суддя вважає доведеним заявником, що на теперішній час, в подальшому застосуванні цього заходу у вказаній частині відпала потреба, що, відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України є підставою для задоволення клопотання ОСОБА_4 та скасування арешту з вказаних в клопотанні грошових коштів.
На теперішній час слідчими не доведено, що в подальшому застосуванні цього заходу є потреба, і що потреби досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, виправдовують на теперішній час такий ступінь втручання у права і свободи особи, як арешт грошових коштів.
Керуючись ст. ст. 174, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,
ухвалив:
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1