Справа №585/876/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/225/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8

розглянувши у режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 серпня 2020 року, -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_8 з клопотанням про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання. Своє рішення суд мотивував тим, що на сьогоднішній день ні КК України, ні КПК України, не передбачає можливості та процесуальної процедури заміни засудженій особі покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, у зв`язку з чим прийшов до висновку, що суд не вправі перебирати на себе повноваження, що не властиві суду, зокрема прийняття рішень не передбачених законодавством України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 серпня 2020 року та повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги засуджений вказував, що подальше тримання під вартою вважає таким, що порушує ст. 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.

Зазначав апелянт про те, що він не звертався із клопотанням про звільнення його умовно-достроково або про заміну покарання відповідно до вимог ст. 81, 82 або 87 КК України, про застосування яких було вказано в ухвалі суд першої інстанції, при цьому вказаним судом не було надано правової оцінки тим підставам на які посилався засуджений ОСОБА_8 у своєму клопотання, а саме: наявності рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України»; положенням ст. 17 Конституції України, відповідно до яких рішення Європейського суду з прав людини та його практика є частиною національного законодавства України; застосуванню ст. 27 Віденської конвенції стосовно того, що норми міжнародного права мають вищу юридичну силу ніж національне законодавство.

Крім того, апелянт зазначав, що відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі не може бути застосовано до жодного засудженого, адже таке його застосування призведе до порушення норм Європейської конвенції та спровокує звернення із заявою до Європейського суду з прав людини, що, на думку ОСОБА_8 , стане результатом позитивного рішення Європейського суду.

Вказує ОСОБА_8 і на те, що відповідно до норм ст. 74 КК України його покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме рішенню Європейського суду з прав людини.

У доповненні до апеляційної скарги засуджений ОСОБА_8 фактично зазначав аналогічні доводи вказані в апеляційній скарзі та стверджував, що вид та міра його покарання є нелюдською та по суті є «відстрочкою смерті», при цьому просив взяти до уваги ймовірність отримати ряд захворювань, відбуваючи покарання в установах виконання покарань.

Наголошував, що застосування норми ст. 87 КК України є недосконалим і вимагає реформування, оскільки клопотання про помилування розглядаються особами, дії яких носять корупційний характер.

Крім того, в доповненнях засуджений вказував, що норма закону щодо заміни покарання фактично існує, проте відсутній процесуальний механізм застосування таких норм закону, чому також не було надано оцінки судом першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, думку засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали вимоги апеляційної скарги ОСОБА_8 , та просили її задовольнити, думку прокурора, який проти задоволення вимог апеляційних скарг заперечив, просив оскаржувану ухвалу суду залишити без зміни, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ані Конституції України, ані міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Апеляційного суду Херсонської області від 09 листопада 2007 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 4 ст. 187, 289 ч. 2, п. п.1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що призначене вироком Апеляційного суду Херсонської області від 09 листопада 2007 року ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам закону України про кримінальну відповідальність, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що на сьогоднішній день ні КК України, ні КПК України не передбачено можливості та процесуальної процедури заміни засудженій особі покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, і на даний час суд не вправі перебирати на себе повноваження щодо прийняття рішень не передбачених законодавством України.

Що стосується доводів засудженого, що рішення суду першої інстанції не можливо визнати справедливим, поки суд не усуне порушення ст. 3 ЄСПЛ по відношенню до нього, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Крім того, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Разом з тим, враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі злочини насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

Крім іншого, при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об"єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

У 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Крім того, згідно п. 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічіть ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням численні рішень у справах ЄСПЛ.

Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо для відповідності вимогам ст. 3 ЄКПЛ.

В спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_8 відносно того, що, окрім клопотання про заміну невідбутої частини покарання, з будь якими іншими заявами, в тому числі і про умовно дострокове звільнення, про які вказано в ухвалі Роменського міськрайонного суду Сумської області, він не звертався, колегія суддів зазначає, що порядок звільнення від покарання та його відбування регулюються нормами одного розділу Кримінального Кодексу України, а тому суддею, при ухваленні рішення було враховано загальні положення щодо регулювання процедури звільнення від покарання.

Доводи апеляційної скарги засудженого про ненадання правової оцінки судом положенням про пріоритет міжнародного права в України, про що зазначається в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України», у ст. 17 Конституції України та в ст. 27 Віденської конвенції є безпідставними, оскільки прийняте судом першої інстанції оскаржуване рішення, не суперечить ні національному законодавству, а ні міжнародим нормам.

Крім того, необґрунтованим на переконання колегії суддів є і доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 стосовно того, що незастосування відносно нього рішення Європейського суду з прав людини порушує вимоги ст. 74 КК України, оскільки як було зазначено вище можливість заміни покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», зміст якого зводиться до того, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Крім того, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь- якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Разом з тим, враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі злочини насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

Що стосується доводів засудженого відносно того, що міра його покарання є нелюдською та по суті є «відстрочкою смерті», то колегія суддів зазначає наступне.

Так відповідно до положень статей Міжнародного пакту о громадянських та політичних правах ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII ( 2148-08 ) від 19.10.73 року застосування покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить ані Конституції України, ані міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів. Цієї мети можливо досягти у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.

Тому відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого, та ніяк не може розцінюватись як катування чи жорстоке, нелюдське або принижуюче гідність ставлення чи дискримінацію щодо нього.

Також, згідно п. 49 рішення ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини» ЄКПЛ не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини к невизначеному строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту від населення з наведенням численних рішень ЄСПЛ з цього питання. При цьому ЄСПЛ наголошує, що це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.

Що стосується доводів апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 відносно того, що процедура помилування є недосконалою і здійснюється корумпованими особами дії, то такі доводи, на переконання суду апеляційної інстанції, є надуманими, так як вказані обставини є необґрунтованими та не підтверджуються жодними доказами у вказаному кримінальному провадженні.

При цьому, колегія суддів наголошує, що хоча на теперішній час в державі відсутня процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі, або умовно-дострокове звільнення такої особи, однак в України існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.

Так, ч. 2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини,

Такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_8 .

Отже, судом першої інстанції, всупереч доводам апелянта, обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, оскільки на даний час відсутні передбачені законодавством України підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 серпня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання з довічного позбавлення волі на певний строк - залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4