КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0009069 стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровоград, громадянина України, без місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 19.03.2014 року Кіровським районним судом м. Кіровограда за ч. 1 та 2 ст. 289, ст. 70 КК України на 6 років позбавлення волі;

- 08.10.2019 року Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч. 2 ст. 289 КК України на 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, з іспитовим строком 2 роки,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2020 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та йому призначено покарання у виді _________________________________________________________________
Справа №11-кп/824/2242/2020 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10
Категорія: ч. 2 ст. 289 КК України Доповідач ОСОБА_1
5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України за сукупністю злочинів призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна за цим вироком та 5 років позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України із звільненням від відбування вказаного покарання з іспитовим строком тривалістю 2 роки за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.10.2019 року, які виконувати самостійно.

Також вирішено питання щодо речових доказів та витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Цим же вироком частково задоволено цивільний позов ОСОБА_6 та постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 на відшкодування матеріальної шкоди 4184 грн. 40 коп.

Суд визнав доведеним, що у вересні 2017 року в Інтернет-мережі ОСОБА_8 знайшов оголошення ОСОБА_11 про продаж автомобіля «ВАЗ-2105», ціна якого становила 18 000 грн., у зв`язку з цим у нього виник злочинний умисел, спрямований на заволодіння вказаним транспортним засобом шляхом зловживання довірою.

Реалізуючи вказаний протиправний намір, ОСОБА_8 , 27.09.2017 року приблизно о 13 год., поблизу станції Київського метрополітену «Нивки» за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського 1, де знаходився автомобіль «ВАЗ-2105», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зустрівся з ОСОБА_11 та домовився з ним про купівлю зазначеного транспортного засобу, пообіцявши у строк до 01.12.2017 року виплатити за автомобіль грошові кошти у сумі 15 000 грн., насправді не маючи при цьому наміру здійснювати розрахунок з власником цього майна - потерпілою ОСОБА_6 .
У подальшому ОСОБА_8 , діючи повторно, з корисливих спонукань, отримав від ОСОБА_11 ключі від вказаного автомобіля, заволодівши у такий спосіб вказаним транспортним засобом, покинув місце вчинення кримінального правопорушення.
Протиправними діями ОСОБА_8 потерпілій ОСОБА_6 завдано матеріальної шкоди на загальну суму 24 184,40 грн.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , вважаючи вирок суду надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення ОСОБА_8 , просить змінити вирок суду та призначити ОСОБА_8 мінімальне покарання, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України, і звільнити його від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з встановленням іспитового строку.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при винесенні вироку суд зобов`язаний виходити із необхідності відповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, можливості виправлення особи без відбуття покарання у місцях обмеження або позбавлення волі. Однак судом при призначенні покарання фактично не прийнято до уваги, що обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, є визнання вини в повному обсязі, його щиросердне розкаяння, активне сприяння слідству у розкритті злочину, відсутність обтяжуючих його покарання обставин,а також те, що за час проведення досудового слідства ОСОБА_8 вже багато разів пожалкував про скоєне ним кримінальне правопорушення, навчений та покараний наріканням оточуючих людей.

Крім того, суд залишив без уваги твердження ОСОБА_8 , що він в повному обсязі відшкодував матеріальну шкоду потерпілій, а тому рішення суду щодо стягнення з Панічева матеріальної шкоди в сумі 4 184,40 грн. на користь потерпілої є помилковим.
Щодо характеризуючих обставин, то ОСОБА_8 раніше судимий та за місцем проживання характеризується посередньо, проте він має стійкі соціальні зв`язки, має на утриманні малолітню дитину, на обліку у лікаря психіатра не перебуває.
З урахуванням усіх вищевказаних характеристик та обставин, на думку апелянта, суд мав можливість та законні підстави призначити ОСОБА_8 покарання в межах санкції статті без ізоляції від суспільства в умовах контролю його поведінки уповноваженим органом з питань пробації та звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з встановленням іспитового строку, а з висновком суду в частині того, що ОСОБА_8 в подальшому буде вчиняти нові злочини, у зв`язку з чим для його виправлення необхідним є застосування покарання виключно у виді позбавлення волі, не згоден, оскільки сукупність доказів встановлених в ході судового розгляду вказує на помилковість рішення суду в даній частині.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його суворість, просить вирок суду змінити та призначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 289 КК України основне покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, у виді 4 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточне покарання ОСОБА_8 призначити шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за даний злочин, покаранням, призначеним вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.10.2019 року за ч. 2 ст. 289 КК України, у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків передбачених ч. 1 ст. 76 КК України. У задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити у зв`язку з повним відшкодуванням завданої шкоди. Скасувати застосований до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою. В інший частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що на день ухвалення оскаржуваного вироку ОСОБА_8 вже був засуджений вироком від 08.10.2019 року Києво-Святошинського районного суду Київської області за ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України зі звільненням від відбування вказаного покарання з іспитовим строком 2 роки - за діяння, яке мало місце 23.12.2017 року, тобто після обставин кримінального провадження, яке було предметом судового провадження у Шевченківському районному суді м. Києва, а тому, виходячи з приписів ч. 4 ст. 70 КК України, місцевий суд повинен був призначити покарання за сукупністю злочинів - за діяння в межах даного кримінального провадження щодо заволодіння автомобілем Ленської, та, в подальшому, шляхом поглинення менш суворо покарання більш суворим або шляхом повного чи частково складання призначених покарань, призначити остаточне покарання.
При цьому, правових підстав для окремого виконання покарання у виді 5 років позбавлення волі та покарання у виді 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки, а ні ст. 70 КК України, а ні ст. 72 КК України не передбачено.
Крім того, при призначені остаточного покарання ОСОБА_8 , окрім обставин, зазначених судом у вироку, необхідно врахувати й те, що ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, тривалий час проживає у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_12 , разом вони винаймають квартиру, де проживають разом зі спільним сином ОСОБА_13 , який перебуває на його утримані, та оскільки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не були у зареєстрованому шлюбі, відомості про батька дитини у свідоцтві про народження вказані за заявою матері, а також те, що ОСОБА_14 не має негативних характеристик, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, щиро розкаявся у вчиненому та повністю відшкодував завдану злочином шкоду і потерпіла наполягає на призначені покарання не пов`язаного з позбавленням волі.
Також необхідно врахувати і наявність обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , а саме: щире каяття, що полягає у відвертому осуді обвинуваченим своєї протиправної поведінки та готовності нести відповідальність за вчинене, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої злочином шкоди та відсутність обставин, що обтяжують його покарання.
За таких обставин, з урахуванням особи ОСОБА_8 , його ставлення до вчиненого, наявності обставин, що пом`якшують покарання, позиції потерпілої, апелянт вважає за можливе при призначені покарання застосування ст. 69 КК України з подальшим звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_8 висловлює прохання та наводить доводи, аналогічні за змістом апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 .
Крім того, зазначає, що він щиро кається у скоєному та має стійкі соціальні зв`язки, а саме, тривалий час проживає у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_12 , разом винаймають квартиру, де проживають зі спільним сином ОСОБА_13 , а також він працює таксистом та є єдиним годувальником у сім`ї, тому вважає, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора проти її задоволення, позицію потерпілої ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційні скарги, вказуючи, що не має претензій до ОСОБА_8 , оскільки він з нею розрахувався, і просила призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_8 у незаконному заволодінні транспортним засобом,вчиненому повторно, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними у ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, при цьому ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині, не переглядає їх, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.
З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 289 КК України, що також апелянтами не оспорюється.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції, виходячи з апеляційних доводів сторони захисту в частині призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Згідно положень ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Положеннями ст. 75 КК України передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Як слідує з мотивувальної частини вироку, призначаючи ОСОБА_8 покарання за вчинений ним злочин та визначаючи його у виді позбавлення волі, суд першої інстанції врахував обставини вчинення злочину, характер та ступінь його суспільної небезпеки, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий і відбував покарання у місцях позбавлення волі, при цьому як до вчинення інкримінованого злочину, так і після нього, засуджувався за незаконне заволодіння транспортним засобом, і зокрема - засуджений вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.10.2019 року за ч. 2 ст. 289 КК України, оскільки він 27.12.2017 року за аналогічних обставин, керуючись корисливими мотивами, заволодів автомобілем ВАЗ, вартістю 23 680 грн., що вказує на те, що незаконне заволодіння транспортними засобами обрав як спосіб свого матеріального забезпечення, посередньо характеризується за місцем свого фактичного проживання, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування завданих ним збитків, як обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , а також відсутність обставин, що його обтяжують.
Отже, зваживши на вказані обставини і всі дані щодо особи ОСОБА_8 , суд першої інстанції обґрунтовано призначив йому покарання у виді позбавлення волі, навівши при цьому у вироку переконливі мотиви та підстави такого рішення, з чим погоджується і колегія суддів.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 повинні відбуватися в умовах ізоляції від суспільства і з таким висновком суду також погоджується колегія суддів.

Зокрема, з матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_8 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, а саме - вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.03.2014 року ОСОБА_8 був засуджений за злочини, передбачені ч. 1 та ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років та, після звільнення 04.06.2016 року з місць позбавлення волі, належних висновків не зробив, а навпаки, маючи непогашену судимість, знову 27.09.2017 року вчинив аналогічний - тяжкий, умисний корисливий злочин, передбачений ч. 2 ст. 289 КК України, як і такий же 27.12.2017 року, за вчинення якого ОСОБА_8 вже засуджений вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.10.2019 року. При цьому в матеріалах провадження відсутні відомості про те, що ОСОБА_8 постійно займався суспільно корисною працею, а наявність у нього на утриманні неповнолітньої дитина, хоча на підтвердження цього в даному випадку апелянтами і не надано жодного доказу, не стало стримуючим фактором від вчинення злочину. До того ж в матеріалах провадження наявні дані щодо посередньої характеристики ОСОБА_8 та неодноразове притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, в т.ч. і у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Наведені обставини переконливо свідчать про схильність обвинуваченого до вчинення корисливих злочинів та небажання стати на шлях виправлення, а тому відсутні підстави для його звільнення від відбування призначеного ОСОБА_8 , за вчинення 27.09.2017 року стосовно потерпілої ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, покарання з випробуванням, як про те висловили прохання в своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 .
Разом з тим, на переконання колегії суддів, визначаючи розмір призначеного ОСОБА_8 покарання за вчинений злочин у мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 289 КК України, у виді 5 років позбавлення волі, судом першої інстанції не в повній мірі було враховано наявність декількох пом`якшуючих покарання ОСОБА_8 обставин, а саме: щиросердне розкаювання в скоєному, активне сприяння розкриттю злочину та часткове відшкодування завданих збитків, які на час апеляційного розгляду ним вже відшкодовані в повному обсязі, на що вказала в апеляційному суді потерпіла ОСОБА_6 , зазначаючи про відсутність у неї до ОСОБА_8 будь-яких претензій майнового характеру та висловлюючи прохання про призначення йому покарання не пов`язаного з триманням під вартою, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для застосування ч. 1 ст. 69 КК України і пом`якшення, призначеного ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 289 КК України, покарання до 3 років позбавлення волі без конфіскації майна, оскільки саме таке покарання, у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, буде справедливим і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, і задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 в цій частині.

Враховуючи, що даний злочин ОСОБА_8 вчинив до постановлення попереднього вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.10.2019 року, яким він засудженийза ч. 2 ст. 289 КК України на 5 років позбавлення волі без конфіскації майна та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, то суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив рішення про призначення ОСОБА_8 остаточного покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.

При цьому доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про неправильне застосування судом приписів ч. 4 ст. 70 КК України, виходячи з якої, місцевий суд повинен був призначити покарання за сукупністю злочинів - за діяння в межах даного кримінального провадження щодо заволодіння автомобілем Ленської, та, в подальшому, шляхом поглинення менш суворо покарання більш суворим або шляхом повного чи частково складання призначених покарань, призначити остаточне покарання, і відсутність правових підстав для окремого виконання призначених покарань за даним вироком та вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.10.2019 року, за яким ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 289 КК України призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки, колегія суддів вважає необґрунтованими і не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на наступне.
Так, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання за вчинення 27.09.2017 року стосовно потерпілої ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, були виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України, враховані всі обставини, які були доведені в суді, впливають на покарання і з якими сторона захисту пов`язує апеляційне прохання щодо звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання, з урахуванням його пом`якшення на підставі ч. 1 ст. 69 КК України, він повинен відбувати в умовах ізоляції від суспільства, оскільки воно є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а отже, підстав для застосування ст.ст. 75, 76 КК України, не вбачає.

Разом з тим, вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.10.2019 року ОСОБА_8 засуджений за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна і на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а даний вирок не є і не може бути в даному випадку предметом перегляду апеляційним судом.
Тому, зважаючи на те, що підстав для звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України за даним вироком колегія суддів не вбачає, а призначення на підставі ч. 4 ст. 70 КК України ОСОБА_8 остаточного покарання за даними вироком і вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.10.2019 року, за правилами, передбаченими в ч.ч. 1-3 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворо покарання більш суворим або шляхом повного чи частково складання призначених покарань, у виді позбавлення волі на певний строк, яке він має відбувати в умовах ізоляції від суспільства, суперечитиме визначеним кримінальним процесуальним законодавством повноваженням апеляційного суду щодо недопустимості погіршення правового становища обвинуваченого та можливості такого не інакше як за апеляційними скаргами сторони обвинувачення, і тому дані вироки підлягають самостійному виконанню.
А відтак, колегія суддів вважає, що на підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України, з урахуванням наведеного вище пом`якшення призначеного ОСОБА_8 покарання за даним вироком - за ч. 2 ст. 289 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України до 3 років позбавлення волі без конфіскації майна, за сукупністю злочинів ОСОБА_8 слід призначити остаточне покарання: у виді 3 років позбавлення волі без конфіскації майна та 5 років позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України із звільненням від відбування вказаного покарання з іспитовим строком 2 роки за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.10.2019 року, які виконувати самостійно.
Що стосується доводів захисника ОСОБА_9 щодо необхідності відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 у зв`язку з повним відшкодуванням завданої шкоди, то, на переконання колегії суддів, вони також не підлягають до задоволення, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 та стягнення на її користь з обвинуваченого ОСОБА_8 на відшкодування матеріальної шкоди 4 184 грн., виходячи з того, що обвинувачений на час ухвалення вироку частково сплатив ОСОБА_6 на відшкодування завданої шкоди 20 000 грн., і та обставина, що ОСОБА_8 в подальшому повністю розрахувався з потерпілою, про що вона вказала вже під час апеляційного розгляду, не свідчить про неправильність вирішення судом першої інстанції цивільного позову, а відтак, і не може бути підставою для скасування судового рішення в цій частині з прийняттям зазначеного захисником рішення.
Таким чином, за результатами перегляду рішення суду першої інстанції в межах доводів поданих апеляційних скарг захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів приходить до висновку, що вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2020 року стосовно ОСОБА_8 підлягає зміні лише в частині призначеного покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, тому апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 слід залишити без задоволення.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2020 року стосовно ОСОБА_8 змінити та пом`якшити призначене ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України до 3 років позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України, за сукупністю злочинів, призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 3 років позбавлення волі без конфіскації майна за даним вироком та 5 років позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України із звільненням від відбування вказаного покарання з іспитовим строком 2 роки за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.10.2019 року, які виконувати самостійно.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з дня отримання її копії.

Судді:

___________________ ____________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3