КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
підозрюваного ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2019 року про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження № 0000179 стосовно нього закрито.
В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2019 року задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_10 та на підставі ст. 49 КК України підозрюваного ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження № 0000179 стосовно цього закрито.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, який згідно ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості, з дня вчинення цього злочину (квітень 2010 року) пройшло більше п`яти років, що у відповідності з вимогами ст. 49 КК України є підставою для звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності.

На вказану ухвалу потерпілий ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій проситьскасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання прокурора про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності.

В обґрунтування своїх вимог апелянт вказує на незаконність ухвали суду першої інстанції, яка підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. При цьому зазначає, що навесні 2011 року після допиту обвинуваченого ОСОБА_8 , останній став фактично невідомим не лише для Святошинської прокуратури, а й для ГСУ МВС України та прокуратури м. Києва. В подальшому керівництвом Святошинської прокуратури був призначений новий слідчий, який завершив слідство, однак ним так і не було винесено нової постанови про призначення судмедекспертизи, а це є його обов`язком. Зазначає, що після встановлення середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, не можуть тілесні ушкодження відноситись до легких тілесних ушкоджень. Вважає, що судом не досліджено всі обставини, які мають істотне значення для вирішення справи та безпідставно прийнято рішення про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строку давності.

Також апелянт зазначає, що при проведенні комісійної судмедекспертизи мав місце факт зловживання службовим становищем та службове підроблення, так як судмедексперти проігнорували висновки інших медичних фахівців, свідомо заводячи самих себе в оману.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого ОСОБА_9 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, підозрюваного ОСОБА_8 , його захисника, прокурора, які заперечували проти апеляційної скарги потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, до Святошинського районного суду м. Києва в порядку ст. 287 КПК України надійшло клопотання прокурора ОСОБА_10 про звільнення підозрюваного ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК Україниу зв`язку із закінченням строку давності.

Особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину.

Згідно ч. 2 ст. 44 КК України вирішення питання про закриття справи у зв`язку у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності покладено виключно на суди, які повинні діяти в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України було вручено підозрюваному ОСОБА_8 06 липня 2018 року. При цьому обставини, пов`язані з кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст.122 КК України, мали місце 3 квітня 2010 року.

Санкція ч. 1 ст. 122 КК України передбачає покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеження волі на строк до трьох років, або позбавлення волі на строк до трьох років.

Відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 49 КК країни особа звільняється від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 5 років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості.

Згідно зі ст. 12 КК України злочином середньої тяжкості є злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або побавленням волі на строк не більше п`яти років.

У відповідності з вимогами ч. 3 ст. 288 КПК України, суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Розгляд питання про звільнення підозрюваного ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за клопотанням прокурора здійснено судом у відповідності з вимогами ч.1, ч.2 ст. 288 КПК України у присутності сторін кримінального провадження та потерпілого в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, із особливостями, встановленими цією статтею. Судом першої інстанції була з`ясована думка потерпілого щодо можливості звільнення підозрюваного ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, який заперечував щодо закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, вказуючи, що органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 кваліфіковані невірно, оскільки діями останнього йому заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, а тому просив повернути справу для продовження досудового розслідування та проведення додаткової експертизи.

Підозрюваному ОСОБА_8 роз`яснено, що звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України є звільненням від кримінальної відповідальності за нереабілітуючими підставами, який підтвердив, що розуміє ці обставини і просив задовольнити клопотання прокурора та звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Переглядаючи ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2019 року в межах доводів апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_9 , суд апеляційної інстанції, з додержанням приписів ст. 2 КПК України, перевіривши матеріали кримінального провадження, в тому числі надані прокурором витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо реєстрації 03.01.2013 року кримінального провадження № 0000179 (виділених матеріалів досудового розслідування) за правовою кваліфікацією ч.1 ст. 122 КК України щодо спричинення потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесного ушкодження особою, якій повідомлено про підозру ( ОСОБА_8 ) та перелік відомостей щодо руху провадження (а.с.126-127), колегія суддів за наслідками апеляційного розгляду вважає апеляційну скаргу потерпілого необґрунтованою.

Так, доводи апеляційної скарги потерпілого, який зазначив, що не довіряє висновкам експертиз, оскільки вважає, що йому нанесені тяжкі тілесні незворотні ушкодження із загрозою його життю, а тому він не розуміє, як за результатами комісійної експертизи тілесне ушкодження може бути легким тілесним ушкодженням вже після встановлення середнього ступеня тяжкості, а також його доводи щодо невірної кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі твердження потерпілого не підтверджені жодним доказом, а як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілому ОСОБА_9 було заподіяне тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості, що підтверджується актом судово-медичного дослідження (обстеження) № 1120/е від 22.10.2010 року проведеного за результатами судово-медичного дослідження медичної документації на ім`я ОСОБА_9 , висновком експерта № 117/і від 28.03.2011 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з недовірою потерпілого ОСОБА_9 експертам Київського міського бюро судово-медичних експертиз, які встановили, що йому заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження, по справі була проведена повторна судово-медична експертиза експертною комісією ДУ Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України. За висновком комісії експертів № 271/11 від 09.04.2012 року у ОСОБА_9 встановлені тілесні ушкодження, які відносяться як до середнього ступеню тяжкості, так і до легких тілесних ушкоджень.

Вказаному висновку експертів місцевий суд дав належну оцінку та грунтовно визнав його вмотивованим, науково обґрунтованим, який складений кваліфікованими експертами, що мають достатній досвід і стаж експертної роботи, а тому, всупереч тверджень потерпілого щодо заподіяння йому тяжких тілесних ушкоджень, суд першої інстанції обґрунтовано послався в оскаржуваній ухвалі на цей висновок, з чим також погоджується і суд апеляційної інстанції.

Твердження апелянта ОСОБА_9 про те, що він повідомляв правоохоронним органам відомості про особу ОСОБА_11 , який заподіяв йому тілесні ушкодження і перший допит останнього був проведений ще у 2011 році, а тому він вважає, що мало місце зупинення перебігу строку давності, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки матеріали кримінального провадження, зокрема витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань та додаток до нього з переліком відомостей щодо руху кримінального провадження не містять даних, що в даному кримінальному провадженні мало місце ухилення ОСОБА_8 від досудового слідства або вчинення ним іншого злочину. У розшуку ОСОБА_8 не перебував.

Крім того, як пояснив сам ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду справи, він постійно проживав і проживає в м. Києві за відомою потерпілому і органу досудового розслідування адресою, за кожним викликом з`являвся до слідчих, які постійно змінювались, проте провести очну ставку з потерпілим ОСОБА_9 так і не вдалося, оскільки останній відмовлявся з`являтися до слідчого.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що при вирішенні клопотання прокурора про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення для його правильного вирішення та перевіривши наявність обставин, передбачених ст. 49 КК України, встановивши умови і підстави визначені законом України про кримінальну відповідальність та отримавши згоду підозрюваного ОСОБА_8 на звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, обґрунтовано звільнив останнього від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закрив кримінальне провадження стосовно нього.

За наведеним, колегія суддів вважає ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2019 року про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття стосовно нього кримінального провадження законною, обгрунтованою і вмотивованою, а відтак підстав для її скасування, про що ставиться питання в апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_9 , колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2019 року, якою ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження № 0000179 стосовно нього закрито - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3