ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/2601/19 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/3808/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 12 листопада 2020 року у відношенні ОСОБА_8 ,-
ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю смт. Великий Бурлук Великобурлуцького району Харківської області, українцю, громадянину України, який не працює, з середньою освітою,не одружений, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою : АДРЕСА_2 , раніше не судимий, -

який органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 10 січня 2021 року включно.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та продовжують існувати.
При цьому судом враховано, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, раніше не судимий, але відносно нього 23.07.2019 року був затверджений і направлений до Зміївського районного суду Харківської області обвинувальний акт за ч.1 ст. 152, ч.1 ст. 185 КК України.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати ухвалу про продовження строку тримання під вартою та обрати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Посилається на те, що судом не враховано, що він має постійне місце реєстрації та проживання, у нього стійкі соціальні зв`язки, оскільки перебуває у шлюбі зі ОСОБА_9 , також він має та виховує двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_10 , 2018 року народження, ОСОБА_11 , 2010 року народження. В даний час його дружина перебуває в декретній відпустці, тому вимушена утримувати дітей на соціальні виплати на дітей, розмір яких складає 2560 грн. При цьому, дружина сплачує комунальні послуги та плату за оренду приміщення, в якому проживає з дітьми. До арешту обвинувачений мав постійну роботу та постійний заробіток. Крім того, потерпілий у справі не має до обвинуваченого ні моральних, ні матеріальних претензій, просив суд суворо не наказувати.

Заслухавши доповідь судді, захисника, який підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів може вдатися до відповідних дій.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, яке є особливо тяжким та за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, що в сукупності вказує на підвищену суспільну небезпеку як самих діянь, так і особи обвинуваченого.

Між тим, як вбачається з матеріалів провадження, 23 липня 2019 року обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.152, ч.1 ст.185 КК України, направлений до Зміївського районного суду м. Харкова, що обґрунтовано свідчить про існування ризику переховування обвинуваченого від суду, а також вчинення ним нового злочину.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Між тим, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Згідно обвинувального акта ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство, тим самим виконав всі необхідні дії, направлені на протиправне позбавлення життя ОСОБА_12 , проте його умисел не був доведений до кінця, так як потерпілий був своєчасно госпіталізований до лікарні, де йому своєчасно надано медичну допомогу.
При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінуються обвинуваченому, даних про його особу, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого.
Доводи обвинуваченого про те, що на його утриманні перебуває дружина та двоє неповнолітніх дітей, а також наявність у нього постійного місця проживання та роботи, в даному випадку недостатньо свідчать про належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

Щодо посилань обвинуваченого на відсутність будь-яких претензій з боку потерпілого ОСОБА_12 , то це може бути визнано обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, однак також не є достатньою підставою для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому.

Також колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 12 листопада 2020 року у відношенні ОСОБА_8 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді -