СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2020 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ;

при секретарях - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження (ЄРДР № 0002347 від 22 березня 2018 року) за обвинувальним актом

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Київ, українець, гр-н України, освіта середня, не одружений, не працює, зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 , не судимий, -

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

сторони: прокурор ОСОБА_5 , обвинувачений, він же цивільний відповідач ОСОБА_6 , захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 інші учасники: потерпілий, він же цивільний позивач ОСОБА_9 , його представник ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_11 пред`явлено обвинувачення, яке сформульовано в обвинувальному акті та підтримане прокурором під час судового розгляду, такого змісту.

22 березня 2018 року о 10 год. 00 хв. ОСОБА_6 , знаходячись на території складського приміщення в м. Київ, провулок Приладний, 10-Ж, побачив раніше незнайомого ОСОБА_12 , який займався ремонтом паркану на цій території. Підійшовши до ОСОБА_12 та нічого не пояснюючи, ОСОБА_6 дістав з кишені пістолет марки «RG88», калібру 9 мм, № НОМЕР_1 та на ґрунті раптово виниклої неприязні вистрілив у ОСОБА_12 , тим самим завдав останньому умисне легке тілесне ушкодження у виді садна на передній черевній стінці справа донизу від пупця.

Позиція сторони захисту.
Допитаний обвинувачений ОСОБА_6 свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, не визнав і показав таке.

22 березня 2018 року близько 08 год. ранку він, працюючи охоронцем заводу «АРТ-ГЛАСС», знаходився на території складського приміщення за адресою: м. Київ, пров. Приладний, 10-Ж. У камеру спостереження побачив, як невідомі особи у кількості 15-20 чоловік, половина у камуфляжній формі, почали зрізати паркан та завіси воріт, які огороджували територію. Реагуючи на ці обставини, він, ЗИБАРЕВ, підійшов до вказаних осіб з проханням не вчиняти такі дії, які вважав протиправними, та дочекатись керівництва, на що ці особи ніяк не відреагували. Після цього він прибіг в кабінет власника території - СЕЛЕЗНЬОВА, зателефонував йому і до поліції з повідомленням про напад, взяв пістолет, який знаходився у СЕЛЕЗНЬОВА в сейфі, та повернувся на територію до вказаних осіб. Наблизившись до них він і погрожуючи вказаним пістолетом, знову став вимагати припинити протиправні дії, спрямовані на демонтаж паркану та воріт, і попередив, що інакше буде стріляти. Оскільки його ігнорували та почали висловлювати погрози фізичною розправою він, усвідомлюючи використання не бойового, а травматичного пістолету, зробив з нього попереджувальний неприцільний постріл в бік воріт, за якими перебували ці особи. Нападники все ж таки зламали паркан, забігли на територію і побили його. Потім приїхала поліція, яким він видав вказаний пістолет марки «RG88», калібру 9 мм, № НОМЕР_1 , на нього наділи кайданки та відвезли у відділок поліції.

Як уточнив обвинувачений: - він не раз викликав поліцію, але на протязі години та не прибула; - він як охоронець мав право взяти з сейфа пістолет, і зробив з нього один постріл, намагаючись у такий спосіб, налякавши, припинити протиправні дії вказаних осіб, умислу комусь конкретно завдати пострілом тілесні ушкодження не мав; - в діях сторонніх осіб він як охоронець вбачав реальну загрозу своєму здоров`ю (вони погрожували «відірвати йому голову» тощо), а також загрозу пошкодження та викрадення охоронюваного майна, а тому його дії були спрямовані виключно на свій захист та захист майна, яке він охороняв; - до цих подій ні разу вказаний пістолет не використовував.

Сторона захисту наполягала на тому, що обвинуваченням не здобуто і не надано суду будь-яких допустимих доказів винуватості ЗИБАРЕВА в умисному заподіянні потерпілому тілесних ушкоджень внаслідок пострілу з пістолета. Захист наполягав на тому, що ЗИБАРЕВ міг здійснити постріл з пістолета і газовим патроном, від якого не могло з`явитися у потерпілого тілесного ушкодження і ця версія подій не спростована стороною обвинувачення, зв`язок між тілесним ушкодженням та дією гумової кулі судово-медичними даними не встановлений. Більш того, якщо навіть і вважати обвинуваченого причетним до травмування потерпілого, то і в такому випадку через однобічність досудовим розслідуванням було залишено поза увагою, що обвинувачений, здійснюючи неприцільний постріл з травматичного пістолета, перебував у стані необхідної оборони, а відтак його дії не містять за таких обставин складу злочину, навіть якщо мало місце і перевищення такої оборони. Захист вважає обвинувачення таким, що ґрунтується на припущеннях та недопустимих доказах, які здобуті поза межами строку досудового розслідування. Враховуючи це, обвинувачений просив ухвалити виправдувальний вирок, заперечуючи можливість звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав у зв`язку із закінченням строків давності.

Позиція сторони обвинувачення.
В обґрунтування винуватості ЗИБАРЕВА за ч. 1 ст. 125 КК України, сторона обвинувачення подала докази, які були безпосередньо досліджені під час судового розгляду і містилися у показаннях обвинуваченого, який не оспорював самого факту конфлікту з використанням вказаного пістолету 22 березня 2018 року з групою осіб, серед яких був потерпілий, місця та часу його перебігу, показаннях свідка ОСОБА_13 , потерпілого ОСОБА_12 , протоколах слідчого експерименту за участю останнього та огляду місця події, висновках експертів. Прокурор вважав сукупність досліджених доказів достатньою для того, щоб критично оцінити захисну версію обвинуваченого, відхилити показання зацікавлених свідків захисту ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та довести винуватість ОСОБА_16 , а також вважав строки досудового розслідування не порушеними через різну кваліфікацію діяння обвинуваченого.

Оцінка судом питання строків досудового розслідування.
Зважаючи на те, що наявність правових підстав для закриття кримінального провадження має бути перевірено першочергово, оскільки нівелює необхідність вирішення судом питань, які вирішуються при ухваленні вироку, суд передусім надав оцінку доводам сторін щодо питання строків досудового розслідування.

Так, у межах даного провадження внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР відбулося 22 березня 2018 року, днем повідомлення ОСОБА_11 про підозру є 27 вересня 2019 року, а повідомлення про завершення досудового розслідування мало місце 17 жовтня 2019 року. Ці дані підтверджені реєстром матеріалів досудового розслідування (а. 6-8).

Таким чином, питання строків досудового розслідування та наслідків їх недотримання в межах даного кримінального провадження, на чому наголошувала сторона захисту, регламентується ст. ст. 219 та 284 КПК України (в редакції підпунктів 14 та 19 пункту 7 § 2 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України…» (далі Закон № 2147-VIII). Суд при цьому виходить з того, що згідно з п. 4 § 2 «Прикінцеві положення» розділу 4 Закону № 2147-VIII його окремі положення, а саме підпункт 11-27, 45 пункту 7 § 2 розділу 4, вводяться в дію через три місяці після набрання чинності цим Законом та застосовуються виключно до справ, по яких відомості про злочин внесені в ЄРДР після введення в дію цих змін. Враховуючи те, що Закон № 2147-VIII набув чинності 29 листопада 2017 року (публікація в газеті Голос України від 28 листопада 2017 року № 221-222), вказані окремі положення цього Закону № 2147-VIII введені в дію з 28 лютого 2018 року, тобто через три місяці після набрання чинності самим Законом № 2147-VIII, а тому застосовуються для даного провадження, за яким відомості про злочин внесені в ЄРДР 22 березня 2018 року, тобто після 28 лютого 2018 року.

За правилами п. п. 1 та 2 ч. 1 ст. 219 КПК України (в редакції Закону № 2147-VIII) строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР до дня повідомлення особі про підозру становив шість місяців - щодо кримінального проступку, та дванадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо злочину невеликої або середньої тяжкості.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, вважалося злочином невеликої тяжкості до 01 липня 2020 року (дата набрання чинності Законом України № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування…»), тобто весь період досудового розслідування, а тому виходячи з такого критерію повинен обраховуватися і строк останнього.

Дані про здійснення в межах даного провадження досудового розслідування за підозрою ОСОБА_16 в іншому, більш тяжкому злочині, свого підтвердження не знайшли, більш того об`єктивно спростовані матеріалами справи (а. 3, 104-105, 147, 193, 194-195, 196-199). За наданими стороною обвинувачення на виконання протокольної ухвали суду (судове засідання від 03 червня 2020 року а. 181) всіма процесуальними рішеннями в межах даного кримінального провадження для їх дослідження судом іншого не встановлено. Рішення про продовження строку досудового розслідування та зупинення кримінального провадження також не приймалося.

Отже, строк досудового розслідування в даному провадженні з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР закінчився 22 березня 2019 року, тобто задовго до дня повідомлення ОСОБА_11 про підозру (27 вересня 2019 року).

Оскільки в межах даного кримінального провадження станом на 22 березня 2019 року, коли закінчився дванадцятимісячний строк досудового розслідування, жодній особі не було повідомлено про підозру за імперативними вимогами останнього абзацу ч. 1 ст. 284 КПК України (в редакції Закону № 2147-VIII) слідчий, прокурор зобов`язані були закрити вказане кримінальне провадження. Натомість, слідчим, прокурором цього зроблено не було всупереч приписам процесуального закону.

Ст. 284 КПК України чітко визначає компетенцію суду щодо закриття кримінального провадження. Зокрема, за правилами ч. 9 ст. 284 КПК України (в редакції Закону № 2548-VIII від 18 вересня 2019 року, який набрав чинності 04 листопада 2018 року, а тому залишається актуальним для даного провадження), якщо закінчилися строки досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР до дня повідомлення особі про підозру, встановлені ч. 1 ст. 219 КПК України, слідчий суддя може винести ухвалу про закриття кримінального провадження за відповідним клопотанням зацікавленої особи або її представника. Натомість, не було зроблено і таких дій. Оскільки ст. 284 КПК України (в редакції законів № 2147-VIII та № 2548-VIII), зокрема ч. ч. 2, 3 та 7 цієї статті, не надають можливості суду в разі виявлення таких обставин під час судового провадження постановити ухвалу про закриття кримінального провадження, суд позбавлений законної можливості у такій спосіб закінчити судове провадження. Натомість, ці дані прямо впливають на оцінку доказів, зібраних після закінчення строку досудового розслідування, на предмет їх допустимості.

Оцінка поданих сторонами доказів судом.
Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_17 показав, що у березні 2018 року йому запропонували роботу з прибирання території по провулку Приладній у м. Києві. Після цього він уклав договір з прибирання території на 80 000 грн. У 20-х числах березня 2018 року зателефонував ПІДДУБНИЙ та повідомив, що 22 березня необхідно приступити до вивозу сміття та прибирання території. 22 березня він та інші робітники почали прибирання, в цей час ПІДДУБНИЙ повідомив, що для вивозу сміття на територію повинен заїхати автомобіль, але зачинені ворота цьому заважають. Він за наказом ПІДДУБНОГО почав зрізати болгаркою петлі воріт, щоб їх відчинити, у цей час з іншої сторони території вибіг чоловік і щось почав викрикувати, потім стався постріл, від якого він, потерпілий, отримав поранення у живіт у виді садна.

Як уточнив потерпілий: - петлі воріт болгаркою зрізав особисто, він не чув, що це чужа територія, ПІДДУБНИЙ запевняв в іншому; - його робота з прибирання полягала у вивозі сміття та металобрухту; - він з обвинуваченим перебував по різні боки воріт і не спілкувався; - ворота та паркан були суцільні, між полотном паркану та ворітьми була невелика щілина; - до 22 березня 2018 року працевлаштованим не був; - після поранення припинив роботу, фірма з ним не розраховувалась.

Потерпілий ОСОБА_18 підтвердив свої показання під час дослідження матеріалів його цивільного позову у виді договору про надання послуг з прибирання від 01 березня 2018 року з додатками (а. 20-24), за якими він зобов`язався у період часу з 01 березня по 01 квітня 2018 року періодично по три дні на тиждень надавати платні послуги з прибирання території за адресами: АДРЕСА_2 та 10-Ж, вартість послуг 80 000 грн.

Під час слідчого експерименту за участю ПШЕТЮКА, що підтверджено протоколом від 23 січня 2019 року (а. 120-124), останній хоча і підтвердив свої показання щодо місця та часу конфлікту з обвинуваченим, який за декілька метрів через щілину в паркані здійснив в нього постріл, проте повідомив про дещо інші обставини самого конфлікту, вказавши на те, що проводив ремонті роботи воріт, а ЗИБАРЕВ діяв нічого не пояснюючи. Водночас, ОСОБА_18 також визнав, що поруч з ним були інші «працівники».

Суд, відхиляє показання потерпілого, які він надав під час слідчого експерименту про нібито проведення ним ремонтних робіт та мовчазну поведінку ЗИБАРЕВА, оскільки вони спростовані показаннями потерпілого в суді, які суд сприйняв безпосередньо.

Отже, оцінюючи дві дещо відмінні в окремих деталях версії подій, про які повідомили обвинувачений та потерплий, спільним в них суд визнає те, що ними обома абсолютно спростовані покладені в основу обвинувачення фактичні обставини конфлікту між ними, а саме: - щодо проведення потерпілим ремонту воріт, чим фактично стороною обвинувачення була штучно змінена спрямованість його дій з руйнівних на відновлювальні, тобто очевидно корисні і такі, що не можуть бути оцінені як протиправні як свідчив обвинувачений та потерпілий, останній займався демонтажем, а не ремонтом воріт; - щодо мовчазної поведінки обвинуваченого, чим стороною обвинувачення була штучно викривлена характеристика подальших дій обвинуваченого на раптових, зухвалих та очевидно безпідставних як засвідчив обвинувачений та потерпілий, ЗИБАРЕВ звертався до осіб, які з іншої сторони території намагалися демонтувати ворота; - щодо мотиву дій обвинуваченого через нібито раптову виниклу неприязнь як показав обвинувачений та підтвердив потерпілий, саме конкретно через демонтаж воріт стався конфлікт, під час якого ЗИБАРЕВ і здійснив постріл з пістолета, між собою вони були незнайомі.

Суд показання потерпілого та обвинуваченого в частині, яка узгоджується, визнає достовірними.

За висновком експертного дослідження № 30 від 23 березня 2018 року (а. 114-115) у ПШЕТЮКА виявлено садно на передній черевній стінці справа донизу від пупця. Зважаючи на те, що за вимогами ч. 2 ст. 242 КПК України для встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень має бути обов`язково призначена експертиза, суд оцінює вказаний висновок виключно як первинний медичний документ в контексті правил ст. 99 КПК України, яким зафіксовано результати огляду хворого ПШЕТЮКА, на тілі якого 23 березня 2018 року було виявлено вказане садно. Ці судово-медичні дані суд визнає допустимими доказами, а в іншій частині відхиляє як недопустимі згідно з правилами ч. 1 ст. 86 КПК України через встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень в спосіб, який не передбачений процесуальним законодавством.

Допитаний судом за клопотанням представника потерпілого свідок ОСОБА_19 показав, що є власником ТОВ «Бізнес Корпорейшн», яке за пропозицією банку «ПУМБ» для розширення виробничої бази придбало цілісний майновий комплекс за адресою: м. Київ, провулок Приладний 10-Б (колишня їдальня) та 10-Ж (гараж). Раніше цей комплекс належав СЕЛЕЗНЬОВУ. У подальшому під час огляду цих приміщень він виявив чуже майно, яке належало ТОВ «ВТК «Відродження», про що повідомив представників останнього з проханням його вивезти. З цього приводу в нього виник конфлікт із СЕЛЕЗНЬОВИМ, який вважав вказане чуже майно своїм. За домовленістю з представниками ТОВ «ВТК «Відродження» вказане майно мало б бути вивезено 22 березня 2018 року. Потенційний орендар приміщень забезпечив такелажників, а він зі свого боку для прибирання сміття залучив ПШЕТЮКА, з яким уклав договір про надання послуг. Ранком 22 березня на території зібралося чоловік 15, серед яких дійсно були декілька охоронців охоронної фірми «Шериф». На його особисте прохання ОСОБА_18 разом з двома іншими робітниками зайнявся деблокуванням воріт з використанням болгарки для забезпечення проїзду сміттєвозу. Згодом він дізнався, що стріляли в працівників, у ПШЕТЮКА бачив синець, викликали швидку медичну допомогу та поліцію. Самого пострілу він не чув і не бачив.

Допитаний в судовому засіданні за клопотанням сторони захисту свідок ОСОБА_20 показав, що він є директором ТОВ «Завод художнього скла «АРТ-ГЛАСС», який орендував належні СЕЛЕЗНЬОВУ приміщення за адресою: м. Київ, пров. Приладний, 4-А та 10-Ж. За невиконання кредитних зобов`язань банк «ПУМБ» переоформив приміщення по пров. Приладний, 10-Ж на себе та в подальшому продав ТОВ «Бізнес корпорейшн», а приміщення по пров. Приладний, 4-А залишилося у власності СЕЛЕЗНЬОВА. Територію цих будівель відокремлював металевий паркан з профнастилу та ворота. 22 березня 2018 року вранці він прибув на своє робоче місце та побачив зруйнований паркан, який відокремлював ці дві суміжні земельні ділянки. Судячи зі зрізів, паркан був спиляний якимось інструментом. На територіях побачив велику кількість людей у камуфляжній формі. Після цього він викликав поліцію. На території знаходився також директор ТОВ «Бізнес корпорейшн» ПІДДУБНИЙ, який визнав, що між ним та СЕЛЕЗНЬОВИМ існує спір щодо меж земельної ділянки, а також щодо рухомого майна, яке знаходиться в будівлі АДРЕСА_3 . Особисто очевидцем конфлікту він, свідок, не був.

Як уточнив свідок ОСОБА_21 : - особи, які знаходились на території, розповіли, що була поранена людина, а ЗИБАРЕВ йому пояснив, що у камеру спостереження побачив велику кількість людей, які підійшли до паркану з території АДРЕСА_3 , він тоді теж вийшов з будівлі, підійшов до них та просив їх припинити руйнувати паркан, від воріт якого були ключі; - люди в камуфляжній формі представились працівниками охоронної фірми, інших осіб у звичайному одязі ПІДДУБНИЙ представляв, як своїх друзів, всього сторонніх осіб було до 20, налаштовані вони були агресивно, не впускали його, свідка, на територію заводу, їх метою було заволодіння спірним майном, яке вони вантажили на автомобілі та вивозили, з приводу чого і він звертався до поліції.

Показання свідка ОСОБА_21 про спір щодо меж територій та майна на ньому підтвердив і допитаний судом також за клопотанням сторони захисту свідок ОСОБА_22 , який показав, що він залишився власником приміщення за адресою: АДРЕСА_4 . 22 березня 2018 року йому зателефонував скловар, начальник цеху та охоронець ЗИБАРЕВ, повідомивши, що близько 09 год. ранку невідомі особи почали руйнувати паркан між територіями «10-Ж» та «4-А» та намагаються проникнути на його територію. Він викликав поліцію і сам виїхав до місця подій. Через деякий час з поліції повідомили, що ЗИБАРЕВ здійснив постріл та затриманий. На момент прибуття він, свідок, побачив, що паркан був зруйнований, невідомі йому особи в кількості до 15 осіб ходили по території, частина з них була з охоронної компанії «Шериф», а інші без розпізнавальних знаків.

Як уточнив свідок ОСОБА_22 : - в нього дійсно в сейфі на робочому місці знаходився травматичний пістолет, який він зберігав для самозахисту, чи були там газові чи гумові кулі, сказати не може, ЗИБАРЕВ з його дозволу мав доступ до сейфу; - він дозволу на демонтаж воріт та паркану не давав; - він має право власності на будівлю за адресою: АДРЕСА_4 , а територія перебуває у користуванні, про що є кадастровий план, до цього часу він сплачує за користування землею, на якій знаходяться всі будівлі за вказаною адресою; - окрім його воріт, що були демонтовані, є й інший під`їзд до будівлі «10-Ж».

Показання свідків ОСОБА_21 та СЕЛЕЗНЬОВА хоча і перебувають в суперечності з показаннями свідка ОСОБА_23 щодо оцінки самих подій, проте узгоджуються між собою у питанні факту існував спір та конфлікт між двома власниками приміщень СЕЛЕЗНЬОВИМ та ОСОБА_23 щодо порядку розмежування, утримання та використання суміжних територій по провулку Приладний з літерами «4-А» та «10-Ж» та рухомого майна, яке на них зберігалося. Той факт, що свідок ПІДДУБНИЙ не визнавав наявність такого спору і вважав всі питання вичерпно вирішеними, не змінює спірного характеру правовідносин, інша сторона яких активно оспорює їх зміст.

За даними досліджених за клопотанням сторін кадастрових планів ділянки місцевості за адресами по провулку Приладний 10 (…0050) та 4-А (…0009) за даними технічного звіту по інвентаризації станом на 01 березня 2018 року є суміжними і належать перша ТОВ «Бізнес Корпорейшн», а друга фізичній особі СЕЛЕЗНЬОВУ, а раніше обидві тільки останньому.

Спір між ОСОБА_23 та ОСОБА_24 продовжує вирішуватися в судах, про що стороною захисту подані належні докази у виді судових рішень та даних із сайту «Судова влада» щодо складу учасників судових проваджень (додатки до клопотання захисту від 07 грудня 2020 року).

Звертає на себе увагу і те, що повідомлені обвинуваченим та потерпілим обставини події в частині, яка узгоджується між собою, знайшли підтвердження в показаннях вказаних свідків з обох сторін, за якими потерпілий в групі осіб, серед яких були охоронці у формі, ранком 22 березня 2018 року займався на вказаній території демонтажем, а не ремонтом воріт, саме на це болюче реагував охоронець ЗИБАРЕВ, через цей демонтаж воріт стався конфлікт, під час якого ЗИБАРЕВ і здійснив постріл з пістолета.

Таким чином, суд вважає доведеним поданими доказами, що право на вказану територію та майно на ній як СЕЛЕЗНЬОВ, так і ПІДДУБНИЙ вважали вирішеним по своєму, у зв`язку з чим між ними існував спір. Даних про те, що ЗИБАРЕВ був посвідчений в деталі цього спору, суду не подано. Але до активних силових дій для самостійного вирішення такого спору (демонтаж воріт і паркану, вивезення майна тощо) вдався саме директор ТОВ «Бізнес корпорейшн» ПІДДУБНИЙ, залучивши для цього групу осіб, серед яких був потерпілий ОСОБА_18 , на дії яких вимушений був реагувати охоронець ЗИБАРЕВ і групові руйнівні дії яких останній оцінив як протиправне посягання на свої та іншої особи законні права та інтереси.

Вказані обставини щодо мотивів поведінки ЗИБАРЕВА знайшли своє підтвердження за даними досліджених судом за клопотанням сторони захисту листів-відповідей, які пройшли процедуру відкриття згідно з правилами ч. 11 ст. 290 КПК України (а. 169-175). Так, за цими листами у базі даних Інформаційного порталу Національної поліції України зафіксовані такі повідомлення: за № 21382 за 08 год. 11 від 22 березня 2018 року про дії невідомих осіб, які ріжуть болгаркою металевий паркан за адресою: м. Київ, провул. Приладний 4-А; за № 21387 за 08 год. 36 та 52 хв. від 22 березня 2018 року про дії невідомих осіб в кількості 20 чоловік, які вдарили охоронника та ріжуть паркан, рейдерське захоплення за адресою: м. Київ, провул. Приладний 4-А; за № 21414 за 10 год. 20 хв. від 22 березня 2018 року про вогнепальне поранення в живіт за адресою: АДРЕСА_4 ; за № 21463 за 13 год. 20 хв. від 22 березня 2018 року про вогнепальне поранення в живіт з пристрою для відстрілу гумових куль за адресою: АДРЕСА_4 ; за № 21503 за 15 год. 25 та 54 хв. від 22 березня 2018 року про дії невідомих осіб, які вдарили охоронника, вивозять печі для плавки скла за адресою: м. Київ, провул. Приладний 4-А.

Запит суду на виконання задоволеного клопотання захисту про надання актуальних витягів з ЄРДР № 0002362, 0002499 та 0009137 від 22-23 березня 2018 року, відомості про які були внесені за вказаними подіями, залишився органом досудового розслідування не виконаним (а. 186, 188), а відтак суд вимушений всі сумніви з цього приводу тлумачити на користь обвинуваченого.

Відтак, є задокументованим повідомлення ЗИБАРЕВА про проникнення ранком 22 березня 2018 року на територію за адресою: м. Київ, провул. Приладний 4-А групи невідомих осіб, які намагалися демонтувати паркан та ворота, що дійсно він міг оцінити як загрозу для майна, яке перебувало під його охороною.

Враховуючи викладене, суд показання всіх вказаних свідків в частині, яка узгоджуються між собою та показаннями потерпілого з обвинуваченим, також визнає достовірними.

Крім того, згідно з даними протоколу огляду місця події від 22 березня 2018 року та додатків до нього у виді схеми та фото таблиць (а. 106-112), за участю ОСОБА_16 була оглянута ділянка місцевості за адресою: м. Київ, провул. Приладний 4-А на відстані одного метру від в`їзду на внутрішню територію складського приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . Під час огляду ЗИБАРЕВ видав предмети, які він зберігав при собі з метою самооборони, а саме, пістолет з маркуванням «RG88», калібру 9 мм, № НОМЕР_1 з магазином, в якому знаходилось шість набоїв з гумовими кулями з маркуванням «9 mm PA BLANC S&B» (2 набої) та «9 mm PA BLANC PPU» (4 набої). Крім того, на відстані двох метрів від ЗИБАРЕВ на землі виявлено предмет, схожий на гільзу з маркуванням «9 mm PA BLANC PPU».

Під час дослідження цих документів ЗИБАРЕВ уточнив, що добровільно видав пістолет, з якого зробив один постріл в бік воріт, які демонтували невідомі особи, місце перебування воріт, які все ж таки разом з парканом були демонтовані за наслідками тих подій, зафіксовано на фото № 1 (а. 110). Підтвердили ці дані в суді потерпілий та свідок ОСОБА_24 , яким також надавалися для огляду ці матеріали. Вказані дані знайшли своє підтвердження і за іншими фото з місця події, які були додатково досліджені судом за клопотанням сторони захисту після процедури їх відкриття згідно з правилами ч. 11 ст. 290 КПК України (а. 176-178), зокрема на фото № 2 та 3 (а. 177, 178), як уточнив обвинувачений, зафіксовані елементи демонтованих 22 березня 2018 року воріт та паркану.

Відтак, суд бере до уваги і дані щодо предмету конфлікту, що мав місце.

Так, потерпілий ОСОБА_18 та свідок ОСОБА_23 переконували суд у тому, що найнятими ПІДДУБНИМ робітниками здійснювався демонтаж лише воріт і виключно для проїзду техніки.

Натомість, обвинувачений та свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_24 стверджували, що ранком 22 березня відбувався демонтаж всієї конструкції огорожі, тобто не тільки воріт, а й паркану. Оскільки саме ця версія подій відображена у первинних зверненнях до поліції та знайшла своє документування у наданих учасниками процесу фото матеріалах з місця події, суд визнає її достовірною.

З іншого боку, суд критично оцінює твердження захисту про сумнівність доведення факту використання з боку ЗИБАРЕВА саме травматичної зброї для відстрілу гумових куль, оскільки таке припущення захисту спростоване не тільки показаннями самого обвинуваченого, а й даними згаданого протоколу огляду місця події від 22 березня 2018 року, первинних повідомлень про злочин.

Крім того, к видно з вироку Святошинського районного суду міста Києва від 12 червня 2018 року, який набрав законної сили та має преюдиційне значення для цілей даного провадження, ОСОБА_6 засуджений за ч. 1 ст. 263 КК України через те, що носив без передбаченого дозволу пістолет марки «RG88», калібру 9 мм, № НОМЕР_1 та шість набоїв з маркуванням «9 mm PA BLANC S&B» (2 набої) та «9 mm PA BLANC PPU» (4 набої), з якими був викритий працівниками поліції приблизно о 09 год. 30 хв. 22 березня 2018 року за адресою: м. Київ, провул. Приладний 4-А, тобто на місці вчинення поставлених у провину дій. На час постановлення даного вироку судимість ОСОБА_16 за вказаним вироком суду погашена.

Крім того, поруч із ЗИБАРЕВИМ під час огляду місця події був виявлений предмет, схожий на гільзу з відповідним маркуванням, яке узгоджується з маркуванням набоїв з гумовими кулями, які фізично знаходилися у спорядженому магазині до пістолета, який він видав.

Таким чином, дійсно, за вказаними даними у своїй сукупності доведено і власне не оспорюється сторонами, що 22 березня 2018 року приблизно о 10 год. 00 хв. ЗИБАРЕВ, перебуваючи на території одного з складських приміщень по провулку Приладний в м. Києві, висловлював претензії на адресу групи осіб з приводу демонтажу паркану та воріт, в тому числі ПШЕТЮКА, який зрізав болгаркою петлі воріт, а тому можливо і не все чув, проте зміг звернути увагу на охоронця ЗИБАРЕВА, потім ЗИБАРЕВ здійснив постріл з травматичного пістолета, а ОСОБА_18 отримав садно на животі.

Водночас, ці дані не доводять того, що ЗИБАРЕВ та ОСОБА_18 мали між собою неприязні стосунки, через які перший прицільно вистрілив в другого, як про це вказано в обвинувальному акті, адже ОСОБА_18 , підтриманий групою осіб, виконував роботи з демонтажу воріт, і такі дії ЗИБАРЕВ щиро оцінював як протиправні та загрозливі, і саме ця обставина мотивувала його здійснити постріл в бік невідомих осіб, дії яких він вважав протиправним посяганням на охоронювані ним територію та майно і на себе як їх охоронця. Виявилося спростованим твердження сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_18 під час цих подій нібито наодинці займався ремонтом паркану, а коли з`явився ЗИБАРЕВ, то не висловлював з приводу цього ніяких претензій. Крім того, виявилися обґрунтованими сумніви сторони захисту і щодо самої можливості здійснення обвинуваченим прицільного пострілу в потерпілого, адже як засвідчено потерпілим, постріл відбувся в умовах, коли він з обвинуваченим перебували на відстані в декілька метрів по різні боки паркану, який, як і ворота були з суцільного листа металу і тільки між ними була невелика щілина. Під час слідчого експерименту ці обставини перевірені не були, а суд проявити ініціативу з цього приводу позбавлений процесуальної можливості.

Оцінюючи за таких умов спрямованість умислу в діях обвинуваченого на заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, суд враховує конкретну мотивацію здійснення ЗИБАРЕВИМ пострілу з травматичної зброї захист та зупинення дій групи особі, які намагалися проникнути на охоронювану територію, поєднуючи свої дії з незворотнім, тобто руйнівним, демонтажем захисного паркану та воріт, про що вказував обвинувачений в суді. Суд вважає, що ЗИБАРЕВ діяв при цьому не вибірково, стріляючи в бік такої групи осіб, які перебували за парканом та воротами, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та свідомо припускаючи їх настання у виді поранення будь-кого з вказаних осіб, а тому вважає спричинення умисного легкого тілесного ушкодження ПШЕТЮКУ доведеним. Натомість, характер встановлених судом дій потерпілого ОСОБА_18 у групі осіб, суд визнає як такі, що могли бути оцінені суспільно небезпечними, які реально посягали на охоронювану ЗИБАРЕВИМ територію та чуже майно та на нього самого як їх охоронця, а відтак охоронець ЗИБАРЕВ мав гарантоване законом право на захист від такого посягання. Ознаками посягання з боку групи осіб, до складу яких входив ОСОБА_18 , суд визнає зафіксовані факти демонтажу захисного паркану та воріт попри стримування з боку ЗИБАРЕВА та групові дії, що надавало очевидні переваги, доки ЗИБАРЕВ не здійснив постріл. Відтак, ЗИБАРЕВ перебував у стані необхідної оборони. З огляду на завдану шкоду тому, хто посягав, яка у сформульованому обвинуваченні обмежується легкими тілесними ушкодженнями, питання правової оцінки перевищення меж необхідної оборони є неактуальним, оскільки таке перевищення тягне відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених ст. ст. 118 та 124 КК України.

Враховуючи встановлені обставини щодо порушення строку досудового розслідування, який закінчився 22 березня 2019 року, суд керуючись правилами ст. 86 та ч. 8 ст. 223 КПК України, визнає всі слідчі (розшукові) дії, проведені після 22 березня 2019 року недійсними, а встановлені внаслідок них докази недопустимими, а тому не посилається на них у вироку, визнавши доводи з цього приводу сторони захисту обґрунтованими.

Зокрема, це стосується даних, які містить висновок експерта № 042-1831-2019 від 11 жовтня 2019 року, призначений на підставі ухвали слідчого судді від 27 вересня 2019 року, тобто після закінчення строку досудового розслідування (а. 116-119), протокол огляду документів від 20 вересня 2019 року, відтак і самі ці документи, якими є матеріали іншого провадження (а. 125-147).

Інших доказів, які могли б бути покладені в основу обвинувачення ЗИБАРЕВА, надано не було, а подані документи, які характеризують його особу, не впливають на вказані висновки суду.

За таких обставин, за результатом оцінки всіх доказів, які суд визнав допустимими, викладені в обвинувальному акті обставини кримінального правопорушення, поставленого у провину обвинуваченому, не отримали свого належного підтвердження з тим, щоб визнати спростованою версію захисту про спричинення потерпілому легкого тілесного ушкодження за інших обставин, а саме в стані необхідної оборони, а тому суд показання обвинуваченого, які не відкинуті, свідків ОСОБА_21 з СЕЛЕЗНЬОВИМ, тлумачачи всі сумніви щодо доведеності вини на користь обвинуваченого, кладе в основу свого вироку, оскільки вони мають своє документоване підтвердження, достовірність та переконливість якого виявилася безсумнівною. Показання потерпілого та свідка ОСОБА_23 в частині, в якій вони суперечать показанням обвинуваченого, суд оцінює критично через їх спростування, в тому числі документально, а відтак відхиляє.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що пред`явлене ЗИБАРЕВУ обвинувачення не знайшло свого безспірного підтвердження у судовому засіданні для того, щоб вважати поза розумним сумнівом доведеним те, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується. Версія про можливість спричинення потерпілому легкого тілесного ушкодження в стані необхідної оборони не спростована, а сумніви з цього приводу захистом належно обґрунтовані.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 6 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами прав та виконання процесуальних обов`язків.

Ст. 62 Конституції України передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Вказане встановлено і в ст. 17 КПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, в тому числі винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, форма вини, мотив і мета вчинення злочину, покладається на слідчого, прокурора і лише в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.
За таких обставин, суд, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме, верховенства права, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін тощо, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, в тому числі і щодо збирання, подання та оцінки доказів обвинувачення, дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний поданий сторонами доказ та їх сукупність, вважає, що за результатами даного судового розгляду не було доведено поза розумним сумнівом допустимими та достатніми доказами, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_6 за вказаних в обвинувальному акті обставин, а саме, що він 22 березня 2018 року приблизно о 10 год. 00 хв., побачив раніше незнайомого ОСОБА_18 , який займався ремонтом паркану на цій території, а тому підійшовши до нього та нічого не пояснюючи, дістав з кишені пістолет та на ґрунті раптово виниклої неприязні вистрілив у ПШЕТЮКА, тим самим завдав останньому умисне легке тілесне ушкодження, а тому за цим обвинуваченням ОСОБА_16 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, належить виправдати та ухвалити щодо нього, виправдувальний вирок з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_25 .

З урахуванням наведеного, заявлений представником потерпілого в інтересах останнього цивільний позов про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди на суму 80 000 грн., та моральної на суму 417 300 грн. (а. 16-32), керуючись правилами ч. 3 ст. 129 КПК України, суд залишає без розгляду.

Суд позбавлений можливості вирішувати питання про долю речових доказів, які такими визнані в межах іншого провадження (а. 146).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5 та 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ст. 62 Конституції України, ст. ст. 124, 129, 368, 370, 371, ч. 1 ст. 373, 374-376 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та виправдати його за цим обвинуваченням оскільки не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_26 до ОСОБА_4 про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди на суму 80 000 грн., та моральної на суму 417 300 грн. - залишити без розгляду.

Судові витрати, пов`язані з проведенням експертиз, віднести на рахунок держави. У стягненні з виправданого процесуальних витрат на користь потерпілого відмовити.

Речові докази після набрання вироком законної сили, а саме: - документи (а. 147) та фото матеріали зберігати при матеріалах провадження.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

СУДДЯ ОСОБА_27