ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11сс/818/1406/20 Головуючий 1ї інстанції ОСОБА_1
Категорія : у порядку КПК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря - ОСОБА_5
прокурора - ОСОБА_6
представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова 04 грудня 2019 року, якою задоволено клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000142 від 02.12.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова 04 грудня 2019 року задоволено клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000142 від 02.12.2019 та накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 97,3 кв.м., по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01), який на час звернення з клопотанням зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_9 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), шляхом заборони органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема, але не обмежуючись Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київської, Севастопольської міської, районної, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, державним виконавцям, приватним виконавцям та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації прав власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) щодо вказаного вище житлового будинку.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_8 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу та відмовити прокурору в задоволенні клопотання про арешт майна. В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_8 зазначив, що придбав оскаржуваний будинок по АДРЕСА_1 11.12.2009 на підставі догвору купівлі-продажу, посвідчений нотаріусом ХМНО ОСОБА_10 за №641. Оскільки продавець ОСОБА_11 відмовилась добровільно звільнити будинок, він, як покупець, був змушений звернутись до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право на користування будинком. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26.03.2013р. його позовов був задоволений. Однак в ході виконання рішення стало відомо, що в межах заведеного виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_11 значної суми заборгованості, Виконавчою службою був накладений арешт на вказаний житловий будинок. В подальшому було проведено примусову реалізацію вказаного будинку через електронну систему «СЕТАМ», шляхом проведення електронних торгів. 16.02.2015 з вказаних електронних торгів будинок придбав ОСОБА_12 , зареєстрував за собою право власності, а в подальшому він продав будинок ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які, в свою чергу, передали вказаний будинок в іпотеку ОСОБА_9 , про що між ним був укладений договір іпотеки від 03.06.2016 р. №25456.

Після цього він був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав з позовом про визнання права власності на будинок та виключення цього з опису і арешту, в задоволенні якого було відмовлено. Так само, і як було відмовлено в позові ОСОБА_11 про визнання електронних торгів недійними. Однак Постановою Касаційного цивільного суду у складі ВСУ було скасовано рішення суду щодо відмови у визнанні права власності ОСОБА_8 на будинок, зняття арешту, визнання електронних торгів недійсними та скасування результатів електронних торгів. За ним визнано право власності на спірний будинок. Однак ОСОБА_9 , дізнавшись про цю обставину, звернулась з заявою про забезпечення позову і з заявою до правоохоронних органів про вчинення, нібито, злочину , в якій стверджує про існуючу, на її думку, змову ОСОБА_8 та ОСОБА_11 щодо заволодіння спірним будинком, за яким розпочато кримінальне провадження №0000142 від 02.12.2019 р. Ухвалою суду від 04.12.2019 р. було накладено арешт на нього в межах даного кримінального провадження.

На підставі вищевикладеного, апелянт вважає, що арешт був накладений незаконно, оскільки єдиним законом власником спірного будинку є він, ОСОБА_8 згідно встановленої Постанови ВСУ від 29.05.2019 р. по справі №643/20180/15-ц. Слідчим суддею при накладенні арешту на будинок не було встановлено повідомлення будь-кому в даному кримінальному провадженні про підозру. Спірний будинок не може бути визнаний речовим доказом по даному кримінальному провадженні, оскільки він не несе і не може нести на собі жодних слідів кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України. Продати він його не може, оскільки ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова 05.07.2019 року було накладено заборону на відчуження його. Тому вважає арешт безпідставним і необгрунтованим.

Апелянт в судове засідання не з`явився, був повідомлений про дату та час розгляду справи за вказаним ним в апеляційній скарзі номером телефону, однак викликати його за даним номером не виявилось можливим, оскільки номер телефону, вказаний в апеляційній скарзі є номером телефону представника ОСОБА_8 , зв`язку з яким, на даний час, він не має.

З урахуванням норм ст.ст. 405, 422 КПК України, колегія суддів постановила рішення щодо проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова 04 грудня 2019 року за відсутності апелянта, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Вислухавши доповідь судді, пояснення прокурора та представника потерпілого, які заперечували проти апеляційної скарги і просили відмовити в її задоволенні, перевіривши представлені матеріали судового провадження, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчим відділом Харківської місцевої прокуратури №4 здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000142 від 02.12.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України.

02.12.2019 прокурор Харківської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на зазначений в клопотанні будинок, шляхом заборони будь-яким особам здійснювати його реєстрацію, відчуження та розпоряджатися ним, передачі у володінні та користування третім особам, в іпотеку та будь-якого іншого обтяження щодо вказаного житлового будинку. Необхідність накладення арешту на вказане в клопотанні майно, прокурор обґрунтовував тим, що під час досудового розслідування підлягають перевірці доводи заявника щодо обставин придбання та відчуження спірного будинку в межах кримінального провадження №0000142 від 02.12.201. Враховуючи викладене, прокурор вважав, що маються підстави для накладення арешту на вказаний будинок, шляхом заборони будь-яким особам здійснювати його відчуження та розпоряджатися ним, оскільки таке майно може бути відчужене третім особам. Будинок є речовим доказом у кримінальному провадженні, як набутий внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а тому, прокурор вважав, що на нього необхідно накласти арешт.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на житловий будинок, суд першої інстанції таке рішення мотивував тим, що існують достатні підстави вважати, що житловий будинок є предметом скоєного злочину, оскільки набутий внаслідок вчинення кримінального правопорушення, з метою виключення можливості протиправно розпорядитись вказаним об`єктом нерухомості, а також з метою збереження можливості в подальшому повернути право власності законним власникам, слідчий суддя вважав накладення арешту обґрунтованим та таким, що відповідає виконанню завдань, перелічених в абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, оскільки він ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Арешт майна, як зазначено в ч. 2 ст. 170 КПК України, допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 статті 170 КПК Украйни, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, як матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Виходячи зі змісту матеріалів вказаного провадження, є достатні підстави вважати, що вказаний житловий будинок є безпосереднім предметом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси законних власників майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії", при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина. Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав до арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Отже, слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

З метою виконання вимог, передбачених ст. 2 КПК України, буде проводитись досудового розслідування. Іншого порядку для встановлення відомостей в межах чинного КПК України, не передбачено. Арешт на житловий будинок за наявності таких вимог різних осіб, які на нього претендують, до встановлення істини по справі слугуватиме надійним чинником щодо фактичного збереження цього майна, оскільки на час арешт жодна особа не зможе нею розпорядитись на законних підставах.

Тому доводи апелянта щодо того, що він є добросовісним власником на даний час спірного будинку будуть перевірятись під час досудового розслідування в межах даного кримінального провадження. На цьому етапі досудового розслідування такі доводи не свідчать про несправедливість або незаконність рішення слідчого судді щодо накладення арешту на будинок, оскільки такі доводи обов`язково будуть перевірятись в порядку чинного КПК України під час досудового розслідування, а обставини, на які посилається апелянт, є предметом доказування по цьому кримінальному провадженню, оскільки воно порушено внаслідок факту шахрайства. Тривалість арешту майна обумовлюється строками досудового розслідування, які передбачені чинним КПК України, тобто після спливу цих строків, власник майна, за наявністю підстав, не позбавлений процесуальних прав на звернення з клопотанням до слідчого або слідчого судді щодо скасування арешту, як заходу забезпечення кримінального провадження, в порядку передбаченому ст. 174 КПК України.

А тому, посилання в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту майна не відповідають відомостям, що маються в матеріалах судового провадження. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнута мета застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Арешт майна, з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту, поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від дій останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і пов`язує певну особу з можливістю арешту такого майна.

За таких обставин ухвалу слідчого судді слід вважати такою, що відповідає вимогам ч.1 ст.173 КПК України і підстав для її скасування з мотивів вказаних в апеляційній скарзі апелянта, на думку колегії суддів, немає.

Керуючись ст.ст. 98, 100,171, 172, 404, 422 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова 04 грудня 2019 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді