ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1070/20 Номер провадження 11-кп/814/287/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтаві кримінальне провадження №0000140 від 15.01.2020 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Старовірівка, Нововодолазького району Харківської області, українця, гр..України, освіта середня, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
26.07.2005 вироком Нововодолазького районного суду Харківської області за ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки та на підставі положень ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання із іспитовим строком 3 роки;
24.05.2005 вироком Красноградського РС Харківської області за ч.З ст..185, ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі положень ст. 75 КК України звільнений від відбування від покарання із іспитовим строком 2 роки;
20 02.2007 вироком Новодолазького районного суду Харківської області за ч.І ст. 15, ч. 2 ст. 153, 71 КК України до позбавлення волі на строк 5 років;
05.08.2011 вироком Залізнодорожного районного суду м. Сімферополь за ч.І ст. 115 КК України до позбавлення волі на строк 8 років. 28.02.2019 звільнений по відбуттю строку покарання.
у вчиненні злочинів, передбачених ст.128 та ч. 2 ст. 186 КК України
за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 08 жовтня 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 08 жовтня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст.. 128 та ч. 2 ст. 186КК України і призначено йому покарання:

за ст.128 КК України в виді 2 років обмеження волі

за ч.2 ст.186 КК України у виді 5 років позбавлення волі

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш тяжкого покарання, більш тяжким, остаточно визначено за сукупністю злочинів, покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Строк відбування покарання визначено рахувати з 03.10.2019 року.

Судом вирішено питання щодо речових доказів та стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1256, 08 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

Як зазначено у вироку, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він вчинив злочинні дії направлені на відкрите заволодіння майном потерпілої та неумисне спричинення їй тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Так, 14.01.2020 близько 16:40 год., йдучи по вул. Степана Кондратенка у м. Полтава, ОСОБА_7 помітив раніше не знайому жінку, ОСОБА_9 , яка рухалася попереду нього та тримала у руці полімерний пакет білого кольору, у якому знаходилися грошові кошти в сумі 500 грн., пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 на її ім`я, проїзний квиток № НОМЕР_2 , три платіжних листа «Полтаватеплоанерго», зошит із чорновими записами та продукти харчування, які ОСОБА_9 придбала у магазині.

Оцінивши вік та фізичний стан жінки, відсутність поруч інших перехожих, як сприятливі обставини для реалізації щойно виниклої мети особистого збагачення за рахунок іншої особи, ОСОБА_7 прослідував за ОСОБА_9 та діючи повторно з прямим умислом та корисливим мотивом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, використовуючи абсолютну перевагу у фізичній силі та ефект раптовості, перебуваючи поруч із будинком АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 несподівано ззаду схопив полімерний пакет, який тримала ОСОБА_9 , здійснив поштовх лівою рукою у спину потерпілої та шляхом ривка вихопив полімерний пакет в останньої із рук.

Після чого ОСОБА_7 із місця події зник, викраденими речами розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 майнової шкоди на загальну суму 500 грн.

Окрім цього, 14.01.2020 близько 16:40 год., ОСОБА_7 , перебуваючи поруч із будинком АДРЕСА_2 , діючи з необережності, не передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинен був і міг їх передбачити, не враховуючи похилий вік потерпілої, з метою відкритого викрадення чужого майна (грабіж) та уникнення опору зі сторони потерпілої, несподівано ззаду схопив полімерний пакет, який тримала ОСОБА_9 у правій руці та одночасно лівою рукою з наданням прискорення штовхнув потерпілу у спину та шляхом ривка вихопив полімерний пакет в останньої із рук. Від приданого прискорення остання впала на асфальтове покриття тротуару лівим боком тіла.

У наслідок необережних злочинних дій ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: закритого косого перелому хірургічної шийки лівої плечової кістки зі зміщенням, в сполученні з переломом основи великого горбика зі зміщенням та гематомою м`яких тканин лівого надпліччя і лівого плеча, які згідно висновку експерта №146 від 14.02.2020 року кваліфікуються тільки у своїй сукупності, як ушкодження середнього ступеню тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я; закритого перелому верхньої гілки лобкової кістки зліва зі зміщенням, поперечного перелому лівої сідничної кістки та гематоми м`яких тканин лівої сідниці і верхньої третини лівого стегна, які згідно висновку експерта №146 від 14.02.2020 року кваліфікуються тільки у своїй сукупності, як ушкодження середнього ступеню тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Не погоджуючись з рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційною скаргою звернувся обвинувачений ОСОБА_7 , який просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким виправдати його за інкримінованими йому кримінальними правопорушеннями.

Вважає, що вирок місцевого суду підлягає скасуванню в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвели до порушення права на захист, невідповідністю його висновків фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що в ході досудового та судового розгляду не було встановлено достатніх доказів вчиненням ним інкримінованих йому злочинів, а докази покладені в основу вироку є неналежними і недопустимим.

Вважає, що суд першої інстанції поклав в основу вироку показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , проте останні не вказали на нього, як на особу яка вчинила інкриміновані йому злочини, а тому ці докази є неналежними і недопустимими.

Зазначає, що в матеріалах справи є істотні суперечності щодо тяжкості тілесних ушкоджень, нанесених потерпілій. Тому стверджує, що висновок судово-медичної експертизи №146 є неналежним і недопустимим доказом.

Також стверджує про неналежність і недопустимість висновку додаткової судово-медичної експертизи №157 від 14.02.2020, яким, на його думку, підтверджується механізм отримання тілесних ушкоджень потерпілою, проте не його вину у їх спричиненні.

Посилаючись на те, що потерпіла взагалі не була допитана в судовому засіданні, а за даними протоколу слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_9 , на який посилається суд в оскаржуваному вироку, потерпіла розповідає про обставини вчинених щодо неї злочинів, проте не вказує на нього, як на особу, яка їх вчинила, вважає, що вказаний протокол також є неналежним і недопустимим доказом.

Крім того стверджує про те, що під час досудового розслідування він себе оговорив, оскільки працівники ВП №1 м. Полтави застосовували до нього заходи психологічного та фізичного впливу з метою отримання він нього визнання своєї вини, проте суд першої інстанції його пояснень не врахував та розцінив як спосіб ухилення від відповідальності.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просив залишити вирок суду без змін, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та просили закрити провадження по справі в зв`язку відсутністю в діях ОСОБА_7 складу інкримінованих йому злочинів, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.
У відповідності зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно до вимог ст.409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції серед інших є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За змістом ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; висновки суду, викладені в судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню чи зміні з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження лише у разі коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути, серед інших, на обставини, що впливають на правову кваліфікацію діяння, тобто правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого обвинувачення, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, та про юридичну кваліфікацію його дій за ст.128, ч.2 ст.186 КК України, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються зібраними, перевіреними та належно оціненими судом першої інстанції доказами.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в ході судового розгляду матеріалів провадження судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 не визнав свою вину в пред`явленому обвинуваченні, та стверджував, що на досудовому слідстві оговорив себе під примусом працівників поліції.

Разом з тим, незважаючи на невизнання своєї вини в інкримінованих йому злочинів вина ОСОБА_7 підтверджується зокрема показаннями свідка ОСОБА_10 яка розповіла про обставини відкритого заволодіння майном потерпілої ОСОБА_9 та спричинення їй тілесних ушкоджень середньої тяжкості, та описала зовнішність особи, яка вирвала з правої руки потерпілої пакет та почала тікати повз службу «Зелений Слон» в сторону залізничних колій, а потерпіла після ривка упала на землю та свідок надав їй допомогу. Показання вказаного свідка повністю узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_11 в частині часу, місця та зовнішності хлопця, який розмовляв з потерпілою, а потім швидко випередив потерпілу та пішов на вулицю в бік міста, а приблизно через 7-10 хв. до свідка підійшли працівники поліції та повідомили, що щойно сталося пограбування літньої жінки.

Вказані показання свідків спростовують доводи апелянта про те, що вони не вказали на нього, як на особу яка вчинила інкриміновані йому злочини, оскільки вказані свідки детально описали зовнішність чоловіка, який згідно показань свідка ОСОБА_10 , вирвав з правої руки потерпілої пакет та втік, а потерпіла після ривка упала на землю.

Встановлені судом першої інстанції обставин, щодо винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 , крім показань свідків, також підтверджується даними, що містяться у письмових доказах.

Так, згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання від 15.01.2020 свідки ОСОБА_11 впізнав ОСОБА_7 як особу, яку він бачив на залізничному вокзалі 14.01.2020 за обставин вчинених кримінальних правопорушень (а.к.п. 163-169). Зокрема, свідок ОСОБА_11 впізнав його з а рисами обличчя, приблизного віку, тілобудови і зросту.

Відповідно до висновку експерта від 05.03.2020 встановлено, що відбитки пальців рук обвинуваченого, співпадають із відбитками пальців рук, які виявлені на знайденому пакеті потерпілої (а.к.п. 148-157).

Крім того, зі свідком ОСОБА_10 був проведений слідчий експеримент, і як вбачається з протоколу проведення слідчого експерименту від 24.01.2020, остання розповіла про обставини за яких вона бачила обвинуваченого на залізничному вокзалі (а.к.п. 173-175). І, хоча, вона зазначила, що через темінь на вулиці бачила особу, яка вчинила кримінальні правопорушення тільки з бокового ракурсу і розгледіти його їй не вдалося, проте вказала у що він був одягнений, а саме: курточку червоного кольору або з великими червоними вставками, та чорним капюшоном спортивного типу.
Опис зовнішності невідомої особи, яка вчинила кримінальні правопорушення, надані свідком ОСОБА_10 повністю узгоджуються та підтверджуються протоколом огляду від 15.01.2020, в ході якого оглянуто диск із відеозаписом із камер зовнішнього та внутрішнього спостереження вокзалу станції «Полтава-Київська», на якому зафіксовано особу, одягнуту у спортивні штани темного кольору, червону куртку та шапку у двох кольорах (знизу темного, зверху жовтого), що ходить у приміщенні та за межами станції «Полтава-Київська» і в подальшому біжить з пакетом білого кольору у руці з вокзалу (а.к.п. 185-193).

Вказану особу свідок ОСОБА_11 під час пред`явлення особи для впізнання впізнав ОСОБА_7 , як особу, яку він бачив на вокзалі та яка вирвала із рук потерпілої пакет.

Щодо посилання обвинуваченого на відсутність прямих показань свідків щодо його причетності до скоєння злочинів, колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції було всебічно та повно досліджено наявні докази та дано їм належну оцінку. Зокрема, надаючи оцінку показанням свідків колегія суддів звертає окрему увагу на ту обставину, що під час проведення слідчого експерименту з ОСОБА_10 , було встановлено, що невідома особа вирвала з правої руки потерпілої пакет та втекла, а потерпіла після ривка упала на землю, у той час як саму особу, яка вчинила відкрите заволодіння майном потерпілої ОСОБА_9 та неумисне спричинення їй тілесних ушкоджень середньої тяжкості - було встановлено саме в ході пред`явлення особи для впізнання зі свідком ОСОБА_11 .
Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого ОСОБА_7 у інкримінованих останньому кримінальних правопорушеннях, а також не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів.

Щодо доводів апелянта про істотні суперечності в висновку судово-медичної експертизи №146 від 14.02.2020 щодо тяжкості тілесних ушкоджень, нанесених потерпілій, колегія суддів вважає їх голослівними, оскільки вказаним висновком встановлено наявність у потерпілої ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень (а.к.п. 128-129), і будь яких інших даних про ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілої немає

Твердження апелянта щодо відсутність прямого показання потерпілої ОСОБА_9 щодо його причетності до скоєння злочинів, оскільки остання в ході проведення слідчого експерименту від 07.02.2020 (а.к.п. 121-124) за її участі розповіла про обставини вчинення кримінальних правопорушень щодо неї, але не вказала на його особу, колегія суддів вважає неспроможними. Так, потерпіла в ході слідчого експерименту вказала, що не бачила хто саме наніс їй тілесні ушкодження, в результаті яких вона впала і не могла піднятись. Проте, обвинуваченого в ході пред`явлення особи для впізнання впізнав свідок ОСОБА_11 , а опис зовнішності, наданий свідком ОСОБА_10 співпадає з даними відеозапису із камер зовнішнього та внутрішнього спостереження вокзалу станції Полтава-Київська, який міститься на CD диску, оглянутому згідно протоколу огляду 15 січня 2020 року.

Посилання апелянта про неналежність і недопустимість висновку додаткової судово-медичної експертизи №157 від 14.02.2020, яким, на його думку, підтверджується механізм отримання тілесних ушкоджень потерпілою, проте не його вину у їх спричиненні є безпідставними, оскільки вказаним висновком встановлено, що показання надані потерпілою ОСОБА_9 на слідчому експерименті не суперечать механізму отримання нею тілесних ушкоджень (а.к.п.130-131).
Підстав для того, щоб вважати докази недопустимими у кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов висновку про винність ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, колегія суддів не знаходить.

Що стосується посилання обвинуваченого на те, що судом першої інстанції не було допитано потерпілу, то вони є неспроможними, оскільки як вбачається з журналу та технічного запису судових засідань з 10.03.2020 до 25.06.2020 інтереси потерпілої ОСОБА_9 представляв адвокат за дорученням ОСОБА_12 і під час з`ясування судом першої інстанції думки учасників кримінального провадження щодо визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження сторона захисту не наполягала на виклику та допиті потерпілої. А згідно свідоцтва про смерть, яка є в матеріалах кримінального провадження, остання померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.к.п. 92).

Надаючи оцінку доводу апелянта щодо побудування обвинувального вироку на недопустимих доказах, отриманих і складених з істотними порушеннями кримінально-процесуального закону, оскільки під час досудового розслідування перебував під фізичним і психологічним тиском, колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що доводи ОСОБА_13 в частині застосування відносно нього недозволених методів були предметом окремого кримінального провадження за його заявою, перевірені, оцінено докази, прийшов до висновку, що заява ОСОБА_13 про перевищення влади або службових повноважень працівниками ВП №1 Полтавської області доказами не підтверджується, у зв`язку з чим, кримінальне провадження було закрито за відсутністю складу злочину.

Отже, за таких обставин. колегія суддів позбавлена можливості перевірити заяву обвинуваченого про недозволені методи слідства відносно обвинуваченого.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно з`ясував фактичні обставини кримінального правопорушення і вірно кваліфікував дії ОСОБА_13 за ст. 128 та ч. 2 ст. 186, як злочинні дії направлені на відкрите заволодіння майном потерпілої та неумисне спричинення їй тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Посилання апелянта в частині того, що вирок суду ґрунтується лише на припущеннях та судом не встановлено жодних доказів винуватості ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції відкидає, оскільки, як вже зазначалось вище в мотивувальній частині ухвали при оцінці доводів обвинуваченого, судом першої інстанції було всебічно та повно досліджено наявні докази та дано їм належну оцінку, як з боку сторони обвинувачення, так і з боку сторони захисту, колегія погодилась з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, хоча суд не мусить надавати відповідь на кожен довід, проте з рішення має бути чітко зрозуміло, що головні проблеми, порушені у цій справі, були розглянуті і що конкретні відповіді були надані на аргументи, які є вирішальними для результату розгляду справи.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. А згідно з ч 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться у п.3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_13 покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України є нетяжким та тяжким злочинами, особу винного, його позицію до вчиненого, яка, на думку суду, не є проявом усвідомлення суспільної небезпечності наслідків своїх діянь та намаганням применшити суспільну небезпечність своїх протиправних дій та себе як особи, що їх вчинила, відсутність пом`якшуючих покарання обставин та вчинення злочину щодо особи похилого віку як обставину яка обтяжує покарання, посередню характеристику за місцем проживання, те, що обвинувачений раніше неодноразово судимий, має не погашені і не зняті судимості, в тому числі за вчинення злочинів проти власності та проти життя і здоров`я особи та, на переконання колегії суддів, дійшов правильного висновку про призначення обвинуваченому покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Інтерпретація ж обвинуваченим обставин самої події правопорушення, відсутності доказів його вини, колегією суддів також оцінюється критично з підстав нелогічності та очевидної неправильності його суджень.

Призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам закону, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів і не є надто суворим чи м`яким.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неповноти судового розгляду, що могли б бути підставами для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтави від 08 жовтня 2020 року щодо нього - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим який перебуває під вартою, в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий суддя: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4