Постанова
Іменем України

20 серпня 2020 року
м. Київ
Справа № 290/669/18
Провадження № 51-3863 км 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5
засудженого (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
потерпілих: ОСОБА_8
ОСОБА_9

розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000507 за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Чуднові Житомирської області, проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Житомирського апеляційного суду від 6 лютого 2020 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Романівського районного суду Житомирської області від 29 січня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 2 роки і покладено обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.
Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 4 червня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 16 жовтня 2019 року ухвалу Житомирського апеляційного суду від 4 червня 2019 року скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Вироком Житомирського апеляційного суду від 6 лютого 2020 року вирок Романівського районного суду Житомирської області від 29 січня 2019 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 16 грудня 2017 року приблизно о 14 год. 30 хв., керуючи технічно справним автомобілем «RENAULT Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по 37 км + 600 м автомобільної дороги сполученням Житомир ? Чернівці біля с. Грем`яче Романівського р-ну Житомирської обл. у напрямку м. Чуднова Житомирської обл., порушив вимоги пп. «б» п. 2.3, пунктів 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, рухаючись по дорозі із двостороннім рухом, яка має по одній смузі для руху в кожному напрямку, змінив напрямок руху ліворуч, виїхав на зустрічну смугу та допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ ? 2111, д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по вказаній дорозі у зустрічному напрямку під керуванням ОСОБА_10 . Унаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля ВАЗ ? 2111 ОСОБА_10 загинув на місці, пасажири зазначеного транспортного засобу ОСОБА_9 та ОСОБА_11 отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Вказаними діями ОСОБА_6 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вважає, що апеляційним судом були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки у судовому засіданні безпосередньо не був допитаний потерпілий ОСОБА_8 . Зазначає, що суд апеляційної інстанції не усунув суперечності в показаннях потерпілої ОСОБА_9 , а у вироку відсутня мотивація, чому суд бере до уваги одну частину показань та відхиляє іншу, а також залишив поза увагою та не відповів на аргументи сторони захисту, висловлені в дебатах, з приводу суперечностей показань потерпілої та невідповідності фактичним обставинам справи.Стверджує, що призначене судом покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Зазначає, що апеляційний суд повною мірою не врахував дані, які характеризують особу засудженого, зокрема, стан здоров`я, те, що він є пенсіонером, злочин вчинив вперше, щиро розкаявся, раніше не притягувався до відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, а також не заперечував фактичних обставин злочину, у зв`язку з чим судовий розгляд був проведений в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України. Враховуючи вищенаведені обставини, вважає, що доцільно б було застосувати ст. 69 КК України.
Позиції учасників судового провадження
У надісланих до суду письмових запереченнях, кожен окремо, потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 просять касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Житомирського апеляційного суду від 6 лютого 2020 року без зміни.
Захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримала касаційну скаргу, просила її задовольнити, та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Засуджений ОСОБА_6 доводи, викладені в касаційній скарзі захисника вважав обґрунтованими, просив її задовольнити.
Прокурор касаційну скаргу захисника вважала такою, що задоволенню не підлягає, а вирок апеляційного суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у судовому засіданні заперечили щодо задоволення касаційної скарги захисника, просили залишити вирок апеляційного суду без змін.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і немає права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженомусудовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межахкасаційної скарги.
Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що посилається захисник у касаційній скарзі, не можуть бути предметом перегляду в касаційному суді.
Доводи захисника про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, зокрема, щодо порушення принципу безпосередності дослідження показань, є необґрунтованими. Не є прийнятними в цій частині і касаційні доводи, що суд залишив поза увагою та не відповів на аргументи сторони захисту, висловлені в дебатах, з приводу суперечностей показань потерпілої та невідповідності фактичним обставинам справи.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі захисника не оскаржуються.
Як вбачається із матеріалів провадження, прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав на нього апеляційну скаргу, просив вирок суду першої інстанції в частині неправильного застосування кримінального закону при призначенні покарання скасувати, та ухвалити новий вирок, яким визнати його винним та обрати покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
Під час судового розгляду обвинувачений повністю визнав свою вину у вчиненнікримінальногоправопорушення, передбаченогоч. 2 ст. 286 КК України, не заперечував фактичних обставин злочину, та погодився на розгляд справи в порядку, передбаченомуч. 3 ст. 349 КПК України.
Відповідно до ст. 349 КПК України суд має право визначити обсяг доказів, що підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження. Як передбачено частиною третьою вказаної статті, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини справи в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 404, 407 КПК України апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 КПК України.

Вирішуючи питання про скасування або зміну вироку місцевого суду, суд апеляційної інстанції має керуватися положеннями статей 408, 420 КПК України.

Зокрема, положеннями ч. 2 ст. 420 КПК України передбачено, що вирок суду апеляційної інстанції має відповідати загальним вимогам до вироків, визначеним ст. 374 КПК України.

Зі змісту статей 7, 404, 420 КПК України у їх взаємозв`язку вбачається, що апеляційний суд зобов`язаний перевірити всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, врахувати позицію сторін кримінального провадження і учасників судового розгляду, дати у своєму рішенні на них вичерпну відповідь та у випадку незгоди з ними зазначити підстави їх необґрунтованості.

Відповідно до положень ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок, зокрема, у разі: неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. При цьому згідно з нормами ст. 370 КПК України таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, цих вимог закону при перегляді вироку щодо ОСОБА_6 апеляційний суд дотримався.
Скасовуючи вирок місцевого суду, апеляційний суд погодився з доводами апеляційної скарги прокурора про безпідставне застосування судом першої інстанції ст. 75 КК України. Також, апеляційним судом враховано пояснення потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги прокурора, міркування захисника в заперечення апеляційної скарги.
Окрім того, апеляційний суд врахував позицію суду касаційної інстанції, який у своєму рішенні від 16 жовтня 2019 року зазначив, що враховуючи дані, що характеризують особу засудженого, та обставини, які пом`якшують покарання, апеляційний суд у достатній мірі не врахував, що хоча кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вчинив з необережності, однак, відповідно до ст. 12 КК України воно належить до тяжких, і внаслідок таких дій настала смерть потерпілого ОСОБА_10 та двоє осіб отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості. Тяжкі наслідки у виді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі. Крім того, позитивні характеристики ОСОБА_6 мають формальний характер та жодним чином не зменшують суспільної небезпечності як його самого, так і правопорушень вчинених ним.
При новому апеляційному розгляді, апеляційний суд зазначив про те, що суд першої інстанції у достатній мірі не врахував тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, наслідки злочину у виді смерті потерпілого ОСОБА_10 таотримання двома іншими потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_11 середньоїтяжкості тілесних ушкоджень, які сталися внаслідок порушення ОСОБА_6 вимогпп. «б» п. 2.3, пунктів 10.1, 11.3 Правил дорожньогоруху, зокрема, виїзду на зустрічну смугу, по якій рухався транспортний засіб під керуванням потерпілого ОСОБА_10 .

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та помякшують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 ККУкраїни покарання має на меті не тільки кару, а йвиправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнєдля її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) (вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображається у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання, на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.
Як випливає зі змісту ст. 75 КК України, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, даних про особу винного та інших обставин справи мети покарання можливо досягти без ізоляції засудженого від суспільства.
Що стосується доводів захисника про можливість застосування до ОСОБА_6 ст. 69 КК України, то суд не вбачає достатніх підстав для її застосування.
Відповідно до ст. 69 КК України її може бути застосовано з урахуванням особи винного виключно за умови встановлення судом таких пом`якшуючих покарання обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості суспільно небезпечного діяння, крім випадків засудження за корупційний злочин.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі та на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
На думку суду, призначене апеляційним судом покарання без застосування ст. 75 КК України є законним, необхіднимі достатнім, воно сприятиме перевихованню засудженого та попередженню вчинення ним нових злочинів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування вироку апеляційного суду, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, суд
ухвалив:
Вирок Житомирського апеляційного суду від 6 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційнускаргу захисника ОСОБА_7 беззадоволення.
Постанова є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3