Справа № 487/2215/20
Провадження № 1-кс/487/2664/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.2020 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на постанову від 18.03.2020 року слідчого Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному 07.10.2015 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000156 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 374 КПК України, про відмову у задоволенні клопотання у визнанні ОСОБА_3 потерпілим,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 звернувся 22.04.2020 року до Заводського районного суду міста Миколаєва із скаргою на постанову від 18.03.2020 року слідчого Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному 07.10.2015 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000156 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 374 КПК України, про відмову у задоволенні клопотання у визнанні ОСОБА_3 потерпілим. Посилаючись на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість прийнятого слідчим рішення, скаржник ОСОБА_3 просив скасувати оскаржувану постанову та зобов`язати слідчого належним та відповідним чином здійснити розгляд поданої ОСОБА_3 заяви від 02.03.2020 року про залучення його до кримінального провадження №0000156 від 07.10.2015 року як потерпілого.
Скаржник ОСОБА_3 у судовому засіданні в режимі відеоконференції скаргу підтримав та наполягав на її задоволенні, задавши пояснення, аналогічні змісту скарги.
Слідчий Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_4 , рішення якого оскаржується, у судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив. Матеріли кримінального провадження №0000156 не надано.
Згідно ч. 3 ст. 306 КПК України, відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.
Дослідивши матеріали скарги, заслухавши скаржника, слідчий суддя приходить до наступного.
Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, згідно ч. 1 ст. 7 КПК України, серед іншого, відносяться: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів; забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності; публічність; диспозитивність; розумність строків, тощо.
Згідно ч. 2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
У кримінальному провадженні, за змістом ч. 1 ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, в тому числі: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч. 2 ст. 91 КПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 КПК України, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає (ч. 2 ст. 92 КПК України).
Збирання доказів регламентовано ст. 93 КПК України, за змістом якої збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. Сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.
Згідно ч. 1 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення (ч. 2 ст. 55 КПК України).

Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого. (ч. 3 ст. 55 КПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 55 КПК України, за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у ч. 1 ст. 55 КПК України, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні особою, якій було відмовлено у визнанні потерпілою, можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим.
Судом встановлено, що постановою від 18.03.2020 року слідчого Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному 07.10.2015 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000156 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 374 КПК України, було відмовлено у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у вказаному кримінальному провадженні.
Оскаржувана постанова мотивована тим, що у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 56 КПК України та п. 2 ч. 2 ст. 60 КПК України ОСОБА_3 докази, речі, документи які б підтверджували та свідчили про заподіяння кримінальним правопорушенням йому моральної та матеріальної шкоди не надані. Заява ОСОБА_3 від 06.07.2015 року на підставі якої згідно ухвали Ленінського районного суду міста Кіровограда до ЄРДР внесені відомості та розпочато розслідування даного кримінальне провадження не містить будь-яких фактичних даних та не зазначено яку конкретно шкоду (моральну, фізичну, майнову) йому заподіяно вказаним кримінальним правопорушенням. Обставини про вчинення кримінального правопорушення, викладені в заяві ОСОБА_3 від 29.01.2018 року, які б свідчили про очевидність заподіяння шкоди кримінальним правопорушенням відсутні. Таким чином, об`єктивних достатніх даних які б на даний час свідчили про завдання ОСОБА_3 кримінальним правопорушенням шкоди (моральної, фізичної, майнової) не має. На підставі викладено слідчим вказано, що маються очевидні та достатні підстави вважати, що заява ОСОБА_3 про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні подана особою, якій не завдано шкоди.
Згідно ч. 3 ст. 110 КПК України рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених КПК України, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 110 КПК України, постанова слідчого, прокурора складається, у тому числі, з мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.
Крім того, згідно п. 3 ч. 5 ст. 110 КПК України, постанова слідчого складається з резолютивної частини, яка, у тому числі, повинна містити відомості про: зміст прийнятого процесуального рішення; можливість та порядок оскарження постанови.
Частиною 1 ст. 374 КК України, за якою здійснюється досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, передбачена відповідальність за недопущення чи ненадання своєчасно захисника, а також інше грубе порушення права підозрюваного, обвинуваченого на захист, вчинене слідчим, прокурором або суддею.
Як зазначалось раніше, ч. 5 ст. 55 КПК України передбачена можливість відмови у визнанні потерпілим згідно вмотивованої постанови слідчого або прокурора за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у ч. 1 ст. 55 КПК України. Вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням згідно ч. 1 ст. 91 КПК України підлягає доказуванню; обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 КПК України, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого (ст. 92 КПК України).
Дослідивши постанову про відмову у визнанні потерпілим від 18.03.2020 року на предмет її обґрунтованості, слідчий суддя приходить до висновку, що окрім посилання на положення ст.55 КПК України, слідчим зроблено загальне посилання на відсутність у матеріалах провадження даних, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 було завдано шкоду, однак на підтвердження такого свого висновку не навів та не послався, які саме матеріали досудового розслідування дають підстави прийти до такого висновку, які слідчі дії були ним проведені, та у сукупності свідчать про те, що ОСОБА_3 не було завдано шкоди.
З огляду на викладене, оцінивши законність та обґрунтованість рішення слідчого, слідчий суддя вважає, що скарга ОСОБА_3 в частині скасування постанови слідчого про відмову у визнанні потерпілим підлягає задоволенню.
Разом з цим, вимога скарги ОСОБА_3 щодо зобов`язання слідчого належним та відповідним чином здійснити розгляд поданої ОСОБА_3 заяви від 02.03.2020 року про залучення його до кримінального провадження №0000156 від 07.10.2015 року як потерпілого задоволенню не підлягає, з огляду на те, що питання про визнання заявника потерпілим з усіма наслідками такої дії у передбачений законом спосіб, вирішується слідчим, у провадженні якого знаходиться кримінальне провадження, у відповідності до вимог КПК України.
Керуючись ст. ст. 2, 7. 9, 55, 91-93, 110, 303-307, 309, 370, 372 КПК України,-
УХВАЛИВ:
Скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Скасувати постанову від 18.03.2020 року слідчого Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному 07.10.2015 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000156 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 374 КПК України, про відмову у задоволенні клопотання у визнанні ОСОБА_3 потерпілим.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали оголошено 05.05.2020 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1