ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/815/20 Справа № 203/1938/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2020 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 20 березня 2020 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.2 ст.186КК України,

за участю учасників судового розгляду:
прокурора: ОСОБА_8
обвинуваченого: ОСОБА_7
захисника: ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційних скаргах:
- захисник просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.
В обґрунтування апеляційних вимог захисник вказує, що прокурором та слідчим не доведено наявності підстав, передбачених ст.177 КПК України.

ОСОБА_7 має тісні соціальні зв`язки, постійне місце реєстрації та проживання, перебуває у цивільному шлюбі, що унеможливлює переховування. Обвинувачений ніколи у розшуку не перебував, від органів досудового розслідування та суду не переховувався, що також спростовує ризик переховування. Заяв чи інших клопотань від свідків про неналежну поведінку обвинуваченого щодо них до слідчого, прокурора або суду не надходило. Ризик вчинення інших кримінальних правопорушень є недоведеним, оскільки ОСОБА_7 має постійне місце роботи та дохід.

Також, зазначає, що потерпілий у судовому засіданні чітко не вказав на ОСОБА_7 , як на особу, яка відносно нього вчинила злочин. Свідки підтверджували алібі обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він знаходився за місцем свого проживання протягом 5 днів поспіль та оселю не покидав.

Крім того, вказує на наявність у ОСОБА_7 захворювань, у зв`язку з чим, він потребує вільного та своєчасного доступу до медичної допомоги.

ОСОБА_7 не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, позитивно характеризується за місцем проживання.

Обвинувачений перебуває під вартою з квітня 2018 року. На даний час кримінальне провадження не розглянуто, що порушує розумні строки розгляду справи.

- обвинувачений просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати щодо нього запобіжний захід у виді домашнього арешту.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений вказує, що ризики, передбачені ст.177 КПК України прокурором не доведені.

Зазначає, що інкримінованого йому кримінального правопорушення не скоював, а потерпілий його обмовив.
Тримається під вартою вже 1 рік 10 місяців, вина його не доведена.
Крім того, вказує, що стан здоров`я погіршився, хронічні захворювання загострилися та він потребує медичної допомоги, яку не може отримати в СІЗО.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2020 року було задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 до 20березня 2020 року.

Мотивуючи ухвалене рішення, суд зазначив, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєні тяжкого злочину, за яке передбачене покарання від чотирьох до шести років позбавлення волі, судове дослідження доказів по справі не завершено, також суд враховую, що раніше обвинувачений неодноразово був засуджений, вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку, а отже перебуваючи на волі обвинувачений зможе переховуватися від суду із метою уникнення відповідальності, оскільки, при умові визнання його винним у пред`явленому обвинуваченні, останньому може бути призначена лише реальна міра покарання. На теперішній час не зникли ризики, зазначені ст.177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченому міри запобіжного заходу.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги своїх апеляційних скарг та просили їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

В силу вимог ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 та доводи обвинуваченого і його захисника щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

При цьому, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції відповідно до ст.178 КПК України, врахував тяжкість кримінального правопорушення, інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 , дані про особу обвинуваченого, а також, наявність передбачених ст.177 КПК України ризиків, які були підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та мають місце і на теперішній час, у зв`язку з чим, дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, апеляційний суд також дійшов висновку, що вони є обґрунтованими.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, яке є тяжкими та, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 4 до 6 років, а отже, усвідомлюючи відповідальність, яка загрожує їм у разі доведеності вини,можуть переховуватися від суду.

Також, існує ризик того, що ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки він офіційно не працевлаштований, постійного джерела доходу не має, а крім того, він раніше неодноразово був засуджений, вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку, що свідчить про його схильність до вчинення злочинів та небажання ставати на шлях виправлення.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, про те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням викладеного, посилання обвинуваченого та захисника на те, що прокурором не доведена наявність ризиків, на які він посилається у клопотанні, є безпідставними, оскільки у своєму клопотанні прокурором зазначені доводи на підтвердження заявлених ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, про що він зазначив і у судовому засіданні.

Також, апеляційним судом враховується практика Європейського суду з прав людини п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.
Зазначене виправдовує тривалість обвинуваченого під вартою, у зв`язку з чим, доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника в цій частині, колегія суддів не приймає до уваги.

Суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного розгляду вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України і тримання обвинуваченого під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника про не задовільний стан здоров`я ОСОБА_7 , не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи,не містять вказані докази матеріали провадження, а тому не приймаються до уваги колегією суддів.

Посилання в апеляції захисника на те, що ОСОБА_7 має постійне місце реєстрації та проживання, цивільну дружину, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, позитивно характеризується за місцем проживання, хоча і мають місце, однак не є безумовними підставами для зміни щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою та самі по собі не можуть слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та відсутності ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування такого виду запобіжного заходу, оскільки це не заважало обвинуваченому скоїти злочин в період відбування іспитового строку за вироком суду.

Твердження обвинуваченого та захисника про не доведеність вини ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки оцінка наявності в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення судом надається при ухваленні вироку.

Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданих апеляційних скарг, не встановлено.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , які б були підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, та не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги : обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2020 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 20 березня 2020 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.2 ст.186КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

_______________ _____________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4