ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/8696/20 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/1223/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: арешт майна
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря - ОСОБА_5 ,
захисника - ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 - на ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 04 червня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури №4 про арешт майна у кримінальному провадженні №0002656 від 21.05.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 301 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 04 червня 2020 року задоволено клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури №4 про арешт майна у кримінальному провадженні №0002656 від 21.05.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 301 КК України.
Накладено арешт на майно, вилучене 29.05.2020 у період з 07:16 до 09:14 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: вебкамеру, ноутбук ТМ «Lenovo», серійний номер «MOPF9XB7918098», на якому мається інформація з зарядним пристроєм, мобільний телефон ТМ «Samsung» Note 9, imei: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , скляну ємкість з надписом «Bioline», в якій міститься прозора рідина, власником та користувачем якого є ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 просить скасувати зазначену ухвалу та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна у рамках кримінального провадження №№0002656 від 21.05.2020 - відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги адвокат ОСОБА_6 посилається на неповноту судового розгляду та істотні порушення кримінального процесуального закону. Зазначає, що у клопотанні прокурора не наведено обставин та не надано доказів, які підтверджують, що майно, яке було вилучено у ході обшуку є власністю ОСОБА_8 та відсутні конкретні факти і докази, що свідчать про користування та розпорядження ОСОБА_8 таким майном. Обшук проводився в квартирі, яка належить на праві власності іншій людині ОСОБА_9 , яка мешкає у вказані квартирі. Слідчим суддею при розгляді клопотання не перевірено наявність цих доказів та не надано цій обставині оцінку. Стверджує, що під час обшуку 29.05.2020, окрім майна, на яке було надано дозвіл на обшук ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 26.05.2020, органом досудового слідства було вилучено, зокрема, скляну ємкість, на якій є надпис «Bioline» з прозорою рідиною, що не підпадає під перелік речей на обшук яких було надано дозвіл. Пояснює, що оскаржувана ухвала взагалі не містить аналізу стосовно того, чи відповідає майно, на яке накладено арешт вимогам, які встановлені КПК України для визнання майна речовим доказом.

В судове засідання апеляційного суду прокурор, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду апеляційної скарги, не з`явився, надав заяву в якій просить розглянути апеляційну скаргу захисника без його участі.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, думку захисника, колегія суддів вважає за можливим проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 04 червня 2020 року за відсутності прокурора, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду , якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, перевіривши представлені матеріали судового провадження, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Із матеріалів справи вбачається, що в провадженні слідчого відділу Московського ВП ГУНП в Харківській області перебуває кримінальне провадження №0002656 від 21.05.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 301 КК України.
02.06.2020 прокурор Харківської місцевої прокуратури №4 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні №0002656 від 21.05.2020.
В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що 21.05.2020 до Московського ВП надійшла заява від ОСОБА_7 про те, що її колишній чоловік ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , приблизно з вересня 2018 року по теперішній час в супереч Закону України «Про захист суспільної моралі» усвідомлюючи той факт, що розповсюдження та обіг у будь-якій формі продукції порнографічного характеру в Україні заборонений, з метою своїх корисливих мотивів, зареєструвався під різними псевдонімами на порнографічних сайтах, де займається виготовленням відеопродукції з метою подальшого розповсюдження і збуту за матеріальну винагороду, за власною участю. 21.05.2020 вказаний факт було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002656 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.301 КК України.
29.05.2020 в період часу з 07:16 до 09:14 годин на підставі ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 в ході якого вилучені: вебкамера, ноутбук ТМ «Lenovo», серійний номер «MOPF9XB7918098», на якому мається інформація з зарядним пристроєм, мобільний телефон ТМ «Samsung» Note 9, imei: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , скляна ємкість з надписом «Bioline», в якій міститься прозора рідина. Вилучене під час обшуку уОСОБА_8 майно, відповідно до положень ст. 98 КПК України, може містити відомості, які у подальшому будуть використані як доказ фактів чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вищевказане майно є доказом злочину, а тому з метою збереження речових доказів, прокурор просив накласти арешт на вище вказане майно.

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 04.06.2020 задоволено вказане клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні №0002656 від 21.05.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 301 КК України і накладено арешт на майно зазначене в клопотанні.

Приймаючи рішення про накладення арешту на майно, вилучене в ході ошуку, суд першої інстанції мотивував таку необхідність саме тим, що прокурором доведено наявність вважати, що виявлені та вилучені під час проведення огляду предмети та речовини, є доказами вчинення кримінального правопорушення, оскільки зберегли на собі сліди злочину, з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна, дійшов висновку про задоволення клопотання щодо накладення арешту на вказане майно.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Жушман проти України» № 13223/05 від 28.05.2009 р. зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Вилучене, під час обшуку у ОСОБА_8 майно підлягає арешту, оскільки не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на даному етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав до арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Судова колегія враховує, що вказаний захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим заходом, а тому у подальшому його власник має право звернутися із клопотанням про скасування даного арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно положень ст. 174 КПК України, якщо слідчим буде встановлено неналежність окремих речей чи документів до обставин цього кримінального провадження.

Посилання адвоката ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту майна, невмотивованість рішення та невідповідність майна критеріям ст. 98 КПК України не ґрунтуються на матеріалах справи. Вилучене у ОСОБА_8 майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України, як майно, що було знаряддям вчинення кримінального правопорушення або зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Арешт майна, з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту, поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від дій останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Поряд з цим, постановляючи ухвалу від 04.06.2020 Московський районний суд м. Харкова зазначив правову кваліфікацію кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 301 КК України, в той час, як органами досудового розслідування дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ознаками ч. 2 ст. 301 КК України, що свідчить про наявну очевидну описку в зазначенні частини інкримінованої статті, яку може бути усунуто в порядку ст. 379 КПК України.

За таких обставин ухвалу слідчого судді слід вважати такою, що відповідає вимогам ч.1 ст.173 КПК України і підстав для її скасування з мотивів вказаних в апеляційній скарзі, на думку колегії суддів, немає.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 404, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 04 червня 2020 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді