Справа № 145/903/19
Провадження №11-кп/801/267/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря: ОСОБА_5

за участю прокурора: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження №0000072 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 06.12.2019, яким

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кушелівка Хмільницького району Вінницької області, мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 травня 2018 року за частиною 1 статті 125 КК України до 150год громадських робіт;

засуджено за ч.2 ст.389 КК України до 2 років обмеження волі;

У відповідності із частиною 1 статті 71, частиною 1 статті 72 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Тиврівського районного суду від 10 травня 2018 року, і остаточно обрати ОСОБА_7 міру покарання у виді 2 років 10 днів обмеження волі.

У відповідності із статтею 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 1 рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно з частиною 1 статті 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки : періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 76 КК України додатково покладено на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

встановив:
Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 був визнаний винним та засуджений за те, що будучи засудженим вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 травня 2018 року за вчинення умисного злочину за частиною першою статті 125 КК України до 150 год громадських робіт, не відбув жодної години громадських робіт на території Тростянецької сільської ради Тиврівського району в період з 25 жовтня 2018 року по 10 квітня 2019 року, від відбування покарання у виді громадських робіт ухилився, на письмові попередження органу пробації не реагував, без поважних причин до місця відбування покарання у виді громадських робіт не з`явився.

Своїми діями обвинувачений ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений частиною 2 статті 389 КК України ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.

Апеляційна скарга прокурора містить прохання про скасування вироку через неправильне застосування Жмеринським мiськрайонним судом закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а тому просить постановити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 та призначити йому покарання за ч.2 ст.389 КК України до 2 років обмеження волі з призначенням остаточного покарання на підставі ч.1 ст.71, ч.1 ст.72 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Тиврівського районного суду від 10.05.2018 у виді обмеження волі строком на 2 роки 10 днів без застосування ст.75 КК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; міркування прокурора, який просив задовільнити їхню апеляційну скаргу; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечили проти її задоволення; виступи всіх в судових дебатах в підтримання висловлених позицій, а обвинуваченого ще й в останньому слові; дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування вироку суду із наступних підстав.

Із вироку вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження здійснювався в порядку частини 3 статті 349 КПК України.

В обґрунтування своїх висновків суд послався на визнавальні покази обвинуваченого, відповідно до яких він не заперечував, що не відбував покарання у виді громадських робіт, призначених за вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 травня 2018 року, проте вважав, що подача ним касаційної скарги на прийняті судові рішення по його кримінальному провадженню зупиняє його виконання, що в свою чергу виключало, на його думку вину, у вчиненні злочину за статтею 389 КК України.

Із наведеного слідує, що ОСОБА_7 фактично не визнавав свою вину, невірно розумів обставини звинувачення, а тому зазначене виключало розгляд кримінального провадження за скороченою процедурою.

За таких показів суд мав визнати відсутність повного визнання вини обвинуваченим і відповідно до частини 2 статті 349 КПК України поставити на обговорення питання, перед сторонами кримінального провадження, про зміну обсягу дослідження доказів, щоб уникнути неповноти судового розгляду.

Відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Обставини справи не оспорюються сторонами у випадку коли обвинувачений повністю визнає свою вину в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні, погоджується з кваліфікацією вчиненого ним діяння, а прокурор і потерпілий не висловлюють жодних заперечень проти встановлених обставин.

Неприпустимим є розгляд судом кримінального провадження за скороченою процедурою щодо особи, яка може неправильно зрозуміти відповідні обставини, чи щодо особи, яка не визнала свою вину.

Закон, зокрема норми частини 2 статті 404 КПК України допускають можливість суду апеляційної інстанції вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого. З тим щоб усунути неповноту судового розгляду, апеляційному суду слід дослідити докази в повному обсязі.

Проте, відповідно до вимог частини 3 статті 404 КПК України, без клопотання учасників апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції не вправі приймати рішення про дослідження доказів наданих стороною обвинувачення, без чого виключається прийняття судового рішення.

Хоча неповнота судового розгляду не є безпосередньою підставою для скасування вироку суду при прийнятті судового рішення апеляційним судом, слід керуватися нормами частини 6 статті 9, пунктів 10, 15, 16 статті 7 КПК України, оскільки порушення вимог КПК допущені судом першої інстанції є істотними, тобто такими, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.404, 405, 407, 415, 419 КПК України апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора задовільнити частково.

Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 06.12.2019 стосовно ОСОБА_7 за ч.2 ст.389 КК України скасувати.

Кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 передати до суду першої інстанції для призначення нового судового розгляду.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4