Номер провадження: 11-кп/813/909/20
Номер справи місцевого суду: 521/9349/13-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_7 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси віл 08 червня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0002165 від 10 квітня 2013 року відносно

ОСОБА_8 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Одесі, українки, громадянки України, з неповною середньою освітою, заміжньої, не працюючої, раніше не судимої, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.191 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2016 року ОСОБА_8 визнана невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.191 КК України та її виправдано. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 - залишено без розгляду.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції, прокурор Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив дослідити всі обставина та докази у кримінальному провадженні, скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.191 КК України та призначити їй покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що оскаржений вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Прокурор вважає, що вирок не містить аналізу усіх доказів у справі, судом не взято до уваги роздруківки анульованих чеків, які незаконно визнано недопустимим доказом та безпідставно зроблено висновок про неможливість твердження про винуватість ОСОБА_8 .

Заперечення на апеляційну скаргу

Захисник ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких зазначив, що вирок ухвалений законно, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 свідчить про незаконність притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності у зв`язку з відсутністю в її діях кримінального правопорушення. Надані ОСОБА_10 так звані документи, які в подальшому були скопійовані слідчим з комп`ютера ОСОБА_10 під назвою «видалені чеки», являються нікчемними документами, не можуть бути використані в якості доказів, а тому є недопустимими доказами, що свідчить про фальсифікацією недостовірних доказів, які начебто викривають ОСОБА_8 в розкраданні грошових коштів у ОСОБА_10 .

За таких обставин захисник вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.191 КК України, визнано судом як недоведене, оскільки стороною обвинувачення не було надано достатніх, достовірних та допустимих доказів, які б свідчили про винуватість ОСОБА_8 в інкримінованому їй злочину, а доводи та обставини для скасування виправдувального вироку, зазначені в апеляційній скарзі прокурора є необґрунтованими.

Позиції учасників судового провадження

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, обвинувачену ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти її задоволення, дослідивши зміст оскаржуваного вироку, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувалася в тому, що на підставі трудового договору від 01.11.2011 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , остання була працевлаштована на посаду продавця-касира магазина « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрованого на суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_10 .

ОСОБА_8 , після укладення договору на працевлаштування, приступила до виконання своїх службових обов`язків та, будучи за родом своєї діяльності зобов`язаною зберігати та передавати отриману виручку власнику магазину ОСОБА_10 , тобто маючи по відношенню до виручки повноваження оперативного управління, з метою заволодіння грошовими коштами належними СПД ОСОБА_10 шляхом обману, керуючись єдиним умислом в період з 01.11.2011 року по 18.02.2013 року здійснювала анулювання частини чеків за оплачений товар, а грошові кошти у відповідності до анульованих чеків на загальну суму 98 454 грн. 48 коп., які отримувала від покупців, привласнювала.

Таким чином, керуючись єдиним умислом, будучи у відповідності до п.3 ст.134 Кодексу законів про працю України працівником, який несе повну матеріальну відповідальність, здійснюючи анулювання чеків за оплачений товар, та привласнивши кошти на загальну суму 98 454 грн. 48 коп., які отримувала від покупців, ОСОБА_8 заподіяла майнову шкоду суб`єкту підприємницької діяльності ОСОБА_10 .

Формулювання обвинувачення ОСОБА_8 викладено в такій редакції.
ОСОБА_8 обвинувачується у привласненні чужого майна, яке перебувало у віданні особи, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України.
Дії ОСОБА_8 прокурором кваліфіковані за ч.1 ст.191 КК України, як привласнення чужого майна, яке перебувало у віданні особи.

В оскарженому вироку суд першої інстанції дійшов висновку про те, що висунуте обвинувачення ОСОБА_8 є недоведеним з огляду на досліджені під час судового розгляду докази.
Так, потерпіла ОСОБА_10 в ході судового розгляду пояснила, що ОСОБА_8 - це її однокласниця, яку вона в 2011 році прийняла на роботу до свого магазину в якості касира-продавця, однак договір про матеріальну відповідальність з нею не укладала, так-як тій довіряла.
При проведенні інвентаризації в магазині у 2013 році була виявлена недостача в значних розмірах. При перевірці програми 1-С було встановлено, що під час змін, коли працювала ОСОБА_8 здійснювались численні операції по анулюванню чеків.
Вважає, що обвинувачена анулюючи чеки, привласнювала належні їй грошові кошти, спричинивши збитки на загальну суму 83 210.51 грн.
Свідок ОСОБА_11 під час допиту в суді першої інстанції пояснила, що працювала разом з обвинуваченою ОСОБА_8 продавцем-касиром в магазині потерпілої.
В 2012-2013 роках в магазині проводились інвентаризації та виявлялись недостачі. Коли переглядали перелік анульованих чеків, прийшли до висновку, що більша кількість таких чеків були при змінах, коли працювала ОСОБА_8 . Особисто бачила, як та анулювала чек на торт, вартістю приблизно 80 грн. На зборах працівників магазину, обвинувачена з приводу анулювання чеків нічого не пояснювала, однак заперечувала, що привласнювала грошові кошти та на вимогу потерпілої написала розписку про повернення в магазин 50 000 грн.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що ОСОБА_8 знає по сумісній роботі в магазині потерпілої. Була присутня, коли всі співробітники магазину переглядали відео з камер відео нагляду, де обвинувачена анулювала чек, а також при написані розписки останньої про повернення коштів в магазин. При цьому ОСОБА_8 будь-яких пояснень не надавала.
Особисто не бачила, щоб обвинувачена брала грошові кошти з каси. Вважає, що під її прізвищем ( ОСОБА_13 ) в програму каси може ввійти будь-яка особа.

Свідок ОСОБА_14 вказав, що займався програмним забезпеченням магазину потерпілої ОСОБА_10 , де була встановлена програма 1-С. Запрошувався потерпілою для з`ясування причин недостач, які виявлялись в магазині та робив вибірку анульованих чеків.

Будучи допитаною обвинувачена ОСОБА_8 винуватою себе у вчиненні інкримінованого злочину не визнала та пояснила, що дійсно працювала у потерпілої ОСОБА_10 в магазині «Фієста» продавцем-касиром, однак чеки не анулювала, грошові кошти не привласнювала. Під тиском та погрозами ОСОБА_10 після виявлення недостачі в магазині 30.03.2013 року писала розписку про повернення грошових коштів, однак наступного дня з цього приводу зверталася з заявою про неправомірні дії потерпілої до міліції.
Також пояснила, що в програму комп`ютера входила під прізвищами інших продавців ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , т.я. її прізвище не було введено в програму. Після робочих змін виручку здавала потерпілій під дівочим прізвищем « ОСОБА_18 », про що та робила запис в блокноті. До цього випадку зі сторони ОСОБА_10 до неї будь-яких зауважень та претензій з приводу недостач не було. Вважає, що анулювати чек може будь-який касир магазину.

Під час судового розгляду був досліджений відеозапис за 18.02.2013 року, наданий потерпілою ОСОБА_10 на підтвердження причетності обвинуваченої ОСОБА_8 до анулювання чеків, однак з дослідженого відеозапису неможливо зробити висновок про те, що обвинувачена здійснювала саме операції по анулюванню чеків та привласнювала грошові кошти.

Крім того, судом першої інстанції були досліджені документи, отримані на виконання судового доручення та встановлено наступне.

Тимчасовий доступ до інформації з`єднань ПРАТ «Київстар» було проведено неповноважною на це особою - помічником слідчого, а не слідчим, тому отриманий диск з трафіком з`єднань та роздруківку з`єднань суд першої інстанції визнав недопустимими доказами (т.1 а.к.п.101).

Вилучені 11.07.2014 року, в ході огляду приміщення магазину «Фієста», розташованого по вул.Крайній, 1 в м.Одесі зошити з рукописними текстами та цифровими позначеннями (т.1 а.к.п.103-107) не містять в собі інформації, що підтверджує анулювання обвинуваченою чеків та привласнення грошових коштів в період з 2011-2013 років.

Крім того, вилучення інформації з комп`ютеру про анульовані чеки з подальшою роздруківкою були зроблені з окремих, раніше сформованих п`яти файлів, а не з програми 1-С та без участі спеціаліста і стосуються періоду з 02.06.2012 року по 29.03.2013 року при тому, що обвинуваченій інкримінуються злочини вчинені, починаючи з 01.12.2011 року по 18.02.2013 року. Будь-яких доказів про достовірність вилученої інформації про анульовані чеки державним обвинуваченням для дослідження при судовому розгляді надані не були, тому з цих підстав суд першої інстанції визнав роздруківку анульованих чеків недопустимим доказом і відкинув цей доказ обвинувачення як неналежний.

Оцінивши зазначені докази у їх сукупності суд першої інстанції дійшов висновку про те, що надані стороною обвинувачення докази не доводять вину ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1ст.191 КК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, під час апеляційного розгляду прокурор підтримав клопотання, викладене в його апеляційній скарзі, про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження в порядку ч.3 ст.404 КПК України. При цьому, прокурор навів єдину підставу для такого дослідження, а саме те, що судом апеляційної інстанції може бути надана інша оцінка зібраним у кримінальному провадженні доказам.

Положеннями ч.3 ст.404 КПК України встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Враховуючи те, що прокурор не навів підстав, передбачених ч.3 ст.404 КПК України, апеляційним судом було відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів у даному кримінальному провадженні.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що досліджені судом першої інстанції докази не доводять вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.191 КК України.

Так, анулювання касових чеків само по собі не може вказувати на злочинний намір касира, оскільки є стандартною операцією при помилковому заповненні касового чеку.

Відповідно до показань обвинуваченої ОСОБА_8 , в програму комп`ютера в магазині «Фієста», вона входила під прізвищами інших продавців ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , так-як її прізвище не було введено в програму.
Показання ОСОБА_8 про можливість входу у програму комп`ютера, якою фіксувалися касові операції підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_12 , яка в суді першої інстанції пояснила, що під її прізвищем ( ОСОБА_13 ) в програму каси може ввійти будь-яка особа.
За таких обставин стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні не зібрані докази скільки разів саме продавець касир ОСОБА_8 здійснювала операцій з анулювання касових чеків і на яку суму.

Більш того, матеріали кримінального провадження не містять доказів, які підтверджують привласнення ОСОБА_8 грошових коштів з каси магазину.

При цьому, відповідно до показань потерпілої ОСОБА_10 розрахунок розміру недостачі в магазині, де вона здійснювала свою підприємницьку діяльність, зроблений на підставі аналізу програми 1-С, з якого вбачається, що під час змін, коли працювала ОСОБА_8 здійснювались численні операції по анулюванню чеків. При цьому потерпіла вважала, що обвинувачена анулюючи чеки, привласнювала належні їй грошові кошти, спричинивши збитки на загальну суму 83 210.51 грн.

При цьому під час апеляційного розгляду прокурор ОСОБА_7 пояснив, що сума завданих ОСОБА_8 збитків була розрахована потерпілою, шляхом проведення, так званої, «імпровізованої» інвентаризації на підставі бухгалтерської програми «1-С», яку сам прокурор вважав недопустимим доказом.
При цьому, на запитання апеляційного суду прокурор відповів, що сума завданих ОСОБА_10 збитків під час досудового розслідування не була перевірена, оскільки потерпіла є Фізичною особою підприємцем та не веде первинний бухгалтерський облік.
З цих же причин у даному кримінальному провадженні не була призначена та проведена економічна експертиза з метою встановлення розміру матеріальних збитків, нібито завданих діями ОСОБА_8 .
Слід зазначити, що відповідно до обвинувального акту сума завданих ОСОБА_8 збитків становить 98 454 грн. 48 коп. Проте, відповідно до показань потерпілої ОСОБА_10 розмір завданих діями ОСОБА_8 збитків становить 83 210.51 грн.

Відповідно до частин 5 та 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 420/1667/18 від 25 листопада 2019 року дійшла висновків про те, що в окремих кримінальних провадженнях для встановлення розміру матеріальних збитків не потрібні наукові, технічні або інші спеціальні знання, а достатньо загальновідомих і загальнодоступних знань для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування, про найменування викраденого товару та його вартості (наприклад, щодо вартості викраденої безпосередньо з магазину роздрібної торгівлі товарної продукції, на яку є роздрібна ціна) чи проведення простих арифметичних розрахунків (щодо розміру збитків у гривнях при викраденні цінних паперів, що мають грошовий еквівалент, та валютних коштів інших країн).

Положення п.6 ч.2 ст.242 КПК у редакції Закону № 1261-VII спрямовано насамперед на забезпечення: правильності кваліфікації кримінального правопорушення (за умови, що розмір шкоди є ознакою складу злочину або кваліфікуючою ознакою); повноти досудового розслідування (оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.91 КПК вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, є елементом предмета доказування); достовірності інформації, яка відображується в підсумкових рішеннях стадії досудового розслідування (згідно з п.7 ч.2 ст.291 КПК обвинувальний акт має містити відомості про розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням).

За змістом ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, покладається на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

За своєю суттю та змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення кримінальними процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Особливістю норми п.6 ч.2 ст.242 КПК щодо обов`язковості призначення експертизи є також те, що цей імперативний припис має застосовуватися у провадженнях про кримінальні правопорушення, які мають матеріальний склад злочину, тобто містять суспільно небезпечні наслідки, які можливо обчислити у вигляді збитків або шкоди довкіллю.

Обов`язкове залучення експерта для проведення експертизи необхідне за наявності двох підстав: по-перше, коли характер об`єктивних обставин, які мають значення для кримінального провадження, неможливо достовірно встановити без залучення особи, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями (що є загальною підставою проведення експертизи в кримінальному провадженні, передбаченою ч.1 ст.242 КПК у редакції Закону № 1261-VII); по-друге, коли мають місце обставини, передбачені ч.2 цієї норми.

Імперативність п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК у редакції Закону № 1261-VII щодо призначення експертизи у кожному кримінальному провадженні для визначення розміру збитків, завданих кримінальним правопорушенням, має обмежений характер, оскільки не стосується тих випадків, коли предметом злочину є гроші або інші цінні папери, що мають грошовий еквівалент, а також коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань, а достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування.

У решті випадків сторона обвинувачення на стадії досудового розслідування зобов`язана незалежно від наявності інших доказів, за допомогою яких можливо встановити розмір матеріальних збитків, звернутися до слідчого судді з клопотанням про залучення експерта (а в редакції Закону № 187-IX залучити експерта).

Відповідно до змісту фактичних обставин кримінального провадження, викладених в обвинувальному акті, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні триваючого злочину,об`єднаного єдиним умислом в період з 01.11.2011 року по 18.02.2013 року, направленого на заволодіння грошовими коштами належними СПД ОСОБА_10 здійсненого шляхом анулювання частини чеків за оплачений товар, та подальшим привласненням грошових коштів у відповідності до анульованих чеків на загальну суму 98 454 грн. 48 коп., які отримувала від покупців.

Враховуючи обставини даного кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог п.6 ч.2 ст.242 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана була залучити експерта для встановлення розміру матеріальних збитків у даному кримінальному провадженні.

В даному випадку апеляційний суд констатує те, що висновки сторони обвинувачення про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.191 КК України, шляхом привласнення ввірених їй коштів СПД ОСОБА_19 на загальну суму 98 454 грн. 48 коп. зроблені на підставі припущень самої потерпілої та органу досудового розслідування.

Відповідно до положень ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно правового змісту норм ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що:

1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа;

2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим;

3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

В силу п.3 ч.1 ст.284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпані можливості їх отримати.
Беручи до уваги викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що доводи викладені в апеляційній скарзі прокурора є необґрунтованими, оскільки сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК, а висновок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Відповідно до п.1) ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а оскаржений вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2016 року, яким ОСОБА_8 визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.191 КК України та виправдано, - залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4