У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2020 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції з Державною установою «Бориспільська виправна колонія № 119» апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2020 року,
за участі прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_6 на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «По амністію у 2016 році».
Обґрунтовуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_6 засуджений вироком Миронівського районного суду Київської області від 13 травня 2016 року за ч. 3 ст. 185 КК України, який є тяжким злочином, відповідно до положень ст. 12 КК України, а тому виключається можливість застосувати до ОСОБА_6 п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, захисник ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2020 року, постановити нову, якою задовольнити клопотання про застосування Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнити засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання, призначеного вироком Макарівського районного суду Київської області від 13 травня 2016 року за ч. 3 ст. 185 КК України на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Сторона захисту вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою у зв`язку з тим, що суд першої інстанції не врахував всі обставини провадження, а саме: злочин, вчинений ОСОБА_6 , відноситься до злочинів середньої тяжкості, а не до тяжких; ОСОБА_6 не позбавлений батьківських прав та його дітям, на день набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році», не виповнилось 18 років.
Зазначається і про те, що місцевий суд не прийняв до уваги, що засуджений ОСОБА_6 має постійне місце проживання, не змінював його, позитивно характеризується за місцем роботи і мешкання; що останній не вчиняв неправомірні дії чи нового злочину, не вчиняв дії щодо ухилення від відбування покарання, і те, що вирок, який постановлений 16 травня 2016 року не виконувався до 07 листопада 2019 року з незалежних від ОСОБА_6 причин та обставин.
Вислухавши пояснення захисника та засудженого, які підтримали доводи апеляційної скарги в повному обсязі та просили застосувати до останнього Закон України Про амністію у 2016 році, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та застосування до засудженого акта амністії, вважаючи ухвалу суду законною і обґрунтованою, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Статтею 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачено звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили.
Пунктом «в» цієї статті передбачено звільнення від відбування покарання на певний строк осіб, не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
На підставі ст. 10, питання застосування Закону України «Про амністію у 2016 році» від 07 вересня 2017 року вирішується судом за ініціативою особи, яка підтримує публічне обвинувачення в суді чи здійснює нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їхніх захисників чи законних представників.
Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 засуджений вироком Макарівського районного суду Київської області від 13 травня 2016 року за ч. 3 ст. 185, ст. 71, ст. 72 КК України та йому за цим законом призначено покарання у виді двох років два місяці позбавлення волі з його відбуванням у кримінально-виконавчій установі закритого типу.
До вступу вироку в законну силу ОСОБА_6 був залишений запобіжний захід особисте зобов`язання.
07 листопада 2019 року ОСОБА_6 було затримано, останній був взятий під варту і 24 грудня 2019 року засуджений прибув до Державної установи «Бориспільська виправна колонія (№119)» для відбування покарання, де на даний час і перебуває.
29 січня 2020 року від захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання про звільнення від відбування покарання ОСОБА_6 , за результатом розгляду якого суд першої інстанції відмовив у його задоволенні з підстав, викладених в судовому рішенні.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, ОСОБА_6 , який засуджений вироком Макарівського районного суду Київської області від 13 травня 2016 року за ч. 3 ст. 185 КК України, вчинив, за викладених у вироку обставин, умисний злочин проти власності, який, відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, а тому засуджений ОСОБА_6 не підпадає під дію п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
На дані висновки не можуть вплинути доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_6 не позбавлений батьківських прав та його дітям, на день набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році», не виповнилось 18 років; що останній має постійне місце проживання, не змінював його, позитивно характеризується за місцем роботи і мешкання; не вчиняв неправомірні дії чи нового злочину, не вчиняв дії щодо ухилення від відбування покарання, - оскільки статтею 1 цього Закону зазначене вичерпне коло осіб, до яких може бути застосований Закону України «Про амністію у 2016 році», до якого засуджений ОСОБА_6 не входить в силу того, що вчинив злочин, який віднесений до категорії тяжких, а не середньої тяжкості, як помилково вважає сторона захисту, в силу того, що санкція вказаної норми Закону передбачає призначення покарання від трьох до шести років позбавлення волі.
За наведеним, апеляційна скарга захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_6 на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «По амністію у 2016 році» - без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3