ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/792/20 Справа № 202/955/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002374 за апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2019 року, щодо:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлограда Дніпропетровської області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, працюючого майстром з ремонту автотранспорту ФОП ОСОБА_9 , який має на утриманні малолітню дитину - ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України,
За участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_11 ,
потерпілої ОСОБА_12 ,
представника потерпілої ОСОБА_13 , -
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом дворічного іспитового строку не вчинить нового злочину, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_12 - 583 234,20 гривень за рахунок спричиненої матеріальної шкоди та 100 000 гривень за рахунок спричиненої моральної шкоди.
Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком суду, обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, за таких обставин.
07 вересня 2018 року приблизно о 12 годині 00 хвилин водій ОСОБА_8 , керуючи власним технічно справним автомобілем Форд Мондео, р.н. НОМЕР_1 , рухався м.Дніпро по пр. Слобожанському з боку вул. Калинової в напрямку пр. Мануйлівського і під час руху водій ОСОБА_8 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, перед виконанням маневру розвороту ліворуч, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виконуючи маневр розвороту ліворуч не дав дороги автомобілю Фольксваген Тігуан, р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_14 , який рухався в зустрічному напрямку, продовжив рух, в наслідок чого, в районі будинку № 12 по проспекту Слобожанському у місті Дніпро, допустив з ним зіткнення.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля Фольксваген Тігуан, р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_12 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді - тупої травми тіла, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, закритого перелому кісток носу без зміщення уламків, садна спинки носу, синців в обох параорбітальних областях, забійної рани на червоній каймі нижньої губи ліворуч, закритої травми правого колінного суглобу: садна та гемартроз (кров в порожнині) правого колінного суглобу. Виявлені у ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми тіла, спричинені від механічної дії тупих твердих предметів або при ударі об такі, якими могли бути виступаючі частини салону автомобілю, за умов дорожньо-транспортної пригоди, за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день).
В даній дорожній обстановці водій автомобіля Форд-Мондео ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України. При заданому механізмові події, дії водія автомобіля Форд Мондео ОСОБА_8 не відповідали вимогам п.п.10.4 та 10.1 ПДР України, що з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.
Технічна можливість уникнути зіткнення з автомобілем Фольксваген Тігуан для водія автомобіля Форд Мондео ОСОБА_8 визначалась виконанням вимог п.п. 10.4 та 10.1 ПДР України, та у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому виконати їх.
Таким чином, дії обвинуваченого ОСОБА_8 виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

В апеляційних скаргах на вирок:
- прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_6 просить вирок суду в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги прокурор зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання не врахував, що ОСОБА_8 протягом досудового слідства та судового розгляду не сприяв встановленню істини по справі, свою провину у вчиненні кримінального правопорушення не визнавав, заперечував очевидні факти, щиро не жалкував з приводу вчиненого та наслідків, що свідчить про відсутність з його сторони щирого каяття. Про відсутність щирого каяття свідчить той факт, що протягом всього часу з дня скоєння дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_8 не прийнято жодних мір щодо добровільного відшкодування завданої шкоди потерпілій ОСОБА_12 , яка також наполягала на мірі покарання для обвинуваченого, пов`язаної з реальною ізоляцією від суспільства.
Крім того прокурор вказує, що в ході судового розгляду ОСОБА_8 ухилявся від виконання обов`язків, передбачених п. 1 ч. 7 ст. 42 КПК України і не з`являвся за викликом суду, виїжджав за межі України, не повідомивши про це суд.

- захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 КК України та виправдати.
У задоволенні цивільного позову ОСОБА_12 відмовити повністю.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що дорожньо-транспортна пригода сталася не тільки з вини ОСОБА_8 , а також з вини іншого водія ОСОБА_14 , яким порушено встановлений швидкісний режим (60 км/год. замість 50 км/год.), а також яким здійснювалося перевезення пасажира ОСОБА_12 , не пристебнутої ременем безпеки, що є грубим порушенням Правил дорожнього руху. Вказані порушення Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_14 , на думку захисника, знаходяться у причинному зв`язку з подією та наслідками, які наступили. Крім того, під час судового розгляду було достовірно відомо, що за інформацією від сторони потерпілої закриту травму правого колінного суглобу нею отримано давно і внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загострилася стара травма, що свідчить про те, що ушкоджень середньої тяжкості потерпіла безпосередньо внаслідок дорожньо-транспортної пригоди не отримувала. Вказане свідчить про відсутність складу кримінального правопорушення у діях ОСОБА_8 , натомість можна стверджувати про наявність у його діях складу адміністративного правопорушення за ст. 124 КупАП.
Захисник вказує, що ОСОБА_8 та його захисник неодноразово зверталися до слідчого, прокурора з клопотанням про проведення відповідних слідчих дій (збирання доказів, проведення експертиз тощо), проте вказані клопотання ігнорувалися. У зв`язку з чим захисник ОСОБА_8 звернувся з відповідним клопотанням до слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про призначення комплексної судової авто-технічної та судової медичної експертизи. Ухвалою від 15.01.2019 року у справі № 200/396/18 в рамках кримінального провадження № 002374 було призначено комплексну судову авто-технічну та судову медичну експертизи, проте внаслідок бездіяльності слідчого і прокурора експертизу так і не було проведено, а ухвала слідчого судді, яка обов`язкова до виконання залишилася невиконаною.
Крім того захисник посилається на ігнорування судом першої інстанції факту істотного порушення слідчим та прокурором права ОСОБА_8 на захист і взагалі не надано оцінку вказаним обставинам. Стороною обвинувачення порушено права ОСОБА_8 , які він набув зі статусом підозрюваного. Захиснику ОСОБА_8 також не надано жодної можливості його захистити і реалізувати передбачені законом права захищати його, збирати, подавати слідчому і прокурору докази.
Також захисник зазначає, що під час досудового розслідування стороною обвинувачення не було відкрито стороні захисту матеріали досудового розслідування, і стороні захисту доводилося через суд отримувати доступ до матеріалів кримінального провадження.
Захисник також вказує, що за час проведення досудового слідства ОСОБА_8 вже багаторазово пожалкував про порушення ним Правил дорожнього руху, внаслідок чого сталася дорожньо-транспортна пригода, навчений та покараний наріканням оточуючих людей. ОСОБА_8 у скоєній дорожньо-транспортній пригоді проявив щиросердне розкаяння. ОСОБА_8 під час дорожньо-транспортної пригоди не перебував у стані алкогольного/наркотичного сп`яніння, не переховувався від слідства та суду, пропонував і пропонує потерпілій вирішити за справедливістю питання матеріальної шкоди. Після дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 жодного разу не вчиняв порушень, в тому числі в сфері дорожнього руху, має стійкі соціальні зв`язки, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, допомагає сусідам і літнім людям. Крім того, ОСОБА_8 одружений, у нього народився син, якому зараз пів року. ОСОБА_8 є єдиним годувальником в родині та працює механіком з ремонту авто ПП Вітюк. В силу своїх посадових обов`язків ОСОБА_8 здійснює підбір і придбання вживаних автомобілів в країнах ЄС з подальшим імпортом їх до України. Відтак призначення йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки не дає можливості працювати й утримувати родину, реалізовувати свої права і виконувати обов`язки. З урахуванням усіх зазначених характеристик суд першої інстанції, навіть у випадку винуватості ОСОБА_8 саме у вчиненні кримінального правопорушення, з врахуванням того факту як проводилося досудове розслідування та обставин справи, мав можливість та законні підстави призначити ОСОБА_8 менш суворе покарання в межах санкції статті.
Крім того, захисник вказує, що у вироку відсутнє будь-яке обґрунтування чому суд прийшов до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги у повному обсязі і чому не взято до уваги позицію цивільного відповідача. Судом стягнуто з відповідача ОСОБА_8 583 234,20 грн., з яких 565 849,59 вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача, посилаючись на висновок експерта. При цьому, ні позивач, ні експерт не викликали відповідача для огляду автомобіля для участі у його оцінці, у зв`язку з чим неможливо точно визначити які саме пошкодження отримав автомобіль. Вочевидь це зроблено з метою завищення розміру збитків, оскільки в середньому вартість автомобіля аналогічного як у позивача складає 400 000-450 000 грн. По причині недоцільності ремонту транспортного засобу у зв`язку з його знищенням позивачем його продано та отримано певну суму від продажу. Виходячи з висновку експерта транспортний засіб позивача також є фізично знищеним, у зв`язку з чим постає питання у правильності обрання методики вартості визначення матеріального збитку.
Також захисник вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_8 4084,61 грн. витрат на медикаменти, 7200 грн. витрат на спортивно-оздоровчі послуги, медичні послуги з реабілітації після стресових та фізичних наслідків, 3000 грн. витрат на проведення авто товарозначого дослідження, 3100 грн. витрат на транспортування авто оскільки матеріальну відповідальність мають нести обидва винуватця дорожньо-транспортної пригоди. Проте, ступінь вини кожного із учасників дорожньо-транспортної пригоди сторона обвинувачення на стадії досудового розслідування з`ясовувати відмовилась, чим допустила численні порушення норм матеріального та процесуального права.
Захисник також зазначає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є необґрунтованими.
Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , які підтримали свою апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, думку потерпілої ОСОБА_12 та її представника ОСОБА_13 , які підтримали апеляційну скаргу прокурора та заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються доказами, які були досліджені в суді першої інстанції та яким надана належна оцінка.
В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою провину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав і пояснив, що 07 вересня 2018 року приблизно о 12 годині керував автомобілем Форд Мондео, д/н НОМЕР_1 , рухався м. Дніпро по пр.Слобожанському з боку вул. Калинової в напрямку пр. Мануйлівського, та під час керування вказаним транспортним засобом перед виконанням маневру розвороту ліворуч порушив правила дорожнього руху, не надавши дороги автомобілю Фольксваген Тігуан, д/н НОМЕР_2 в результаті чого відбулось зіткнення, проте вважає що між його порушенням правил дорожнього руху та отриманням тілесних ушкоджень ОСОБА_12 не має причинно-наслідкового зв`язку, оскільки ОСОБА_12 , знаходячись у автомобілі Фольксваген Тігуан, д/н НОМЕР_2 , не була пристебнута ременем безпеки, у зв`язку з чим і отримала тілесні ушкодження. Вважає, що в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП, проте колегія суддів вважає, що версія обвинуваченого про його невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України належним чином перевірена судом першої інстанції і спростовується доказами, які були досліджені під час судового розгляду.
Так, потерпіла ОСОБА_12 в суді першої інстанції показала, що 07 вересня 2018 року вона перебувала в якості пасажира у автомобілі Фольксваген Тігуан, д/н НОМЕР_2 , за кермом якого був її чоловік - ОСОБА_14 , та рухались по пр. Слобожанському у м.Дніпро в напрямку вул. Калинової та із зустрічної смуги на їх смугу руху виїхав автомобіль Форд Мондео, д/н НОМЕР_1 , в результаті вказаного зіткнення вона отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, які потягли вимушені зміни у її житті, погіршився зір та слух, дуже часто болить голова, вона не має можливості їздити за кермом, окрім того зазначила, що обвинувачений ОСОБА_8 за весь цей час ніякої матеріальної допомоги не надавав, вибачення не приносив.
Будучи допитаним в суді першої інстанції свідок ОСОБА_14 повідомив, що 07 вересня 2018 року він керував автомобілем Фольксваген Тігуан, д/н НОМЕР_2 та рухався по пр. Слобожанському у м. Дніпро в напрямку вул. Калинової, та з зустрічної смуги руху, порушуючи правила дорожнього руху, виконуючи маневр розвороту виїхав автомобіль Форд Мондео, д/н НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_8 , який здійснив з ним зіткнення, в результаті якого його дружина - ОСОБА_12 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпіла ОСОБА_12 чи свідок ОСОБА_14 з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого ОСОБА_8 у зазначеному кримінальному правопорушенні, а також не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів.
Всі вищевикладені показання потерпілої та свідка узгоджуються з іншими належними і допустимими доказами по справі, детально проаналізованими і вказаними у вироку, які містяться в матеріалах провадження.
Так, згідно з протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 07 вересня 2018 року зі схемою та фото-таблицею до нього, було оглянуто місце ДТП за участю автомобілів Форд Мондео, д/н НОМЕР_1 , на якому виявлено деформацію капоту, лівого переднього крила, переднього бамперу та Фольксваген Тігуан, д/н НОМЕР_2 , на якому виявлено деформацію переднього бамперу, переднього лівого крила, капоту, переднього лівого колесу, розбита ліва блок-фара (т. 3, а.кп. 12-21).
Відповідно до протоколу огляду предмету від 12 жовтня 2018 року було оглянуто компакт-диск, із запису якого вбачається, як по пр. Слобожанському рухався автомобіль Фольксваген Тігуан, д/н НОМЕР_2 та із зустрічного потоку транспорту автомобіль Форд Мондео, д/н НОМЕР_1 перетнув дорожню розмітку 1.3 виконуючи маневр розвороту вліво та в результаті чого відбулось зіткнення між транспортними засобами Фольксваген Тігуан, д/н НОМЕР_2 та Форд Мондео, д/н НОМЕР_1 , вказаний запис було оглянуто безпосередньо у суді першої інстанції (т. 3, а.кп. 42-42а).
З протоколу проведення слідчого експерименту від 12 жовтня 2018 року зі схемою та фото-таблицею до нього вбачається, що потерпіла ОСОБА_12 вказала на механізм дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 07 вересня 2018 року (т. 3, а.кп. 64-69).
Згідно висновку судово-автотехнічної експертизи № 5/10.1/837 від 24 жовтня 2018 року в даній дорожній обстановці водій автомобіля Форд Мондео ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 10.4, 10.1 Правил дорожнього руху України.
При заданому механізмові події, дії водія автомобіля Форд Мондео ОСОБА_8 не відповідали вимогам п.п. 10.4 та 10.1 ПДР України, що з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.
Технічна можливість уникнути зіткнення з автомобілем Фольксваген Тігуан для водія автомобіля Форд Мондео ОСОБА_8 визначалась виконанням ним вимог п.п.10.4 та 10.1 ПДР України та у нього не було будь яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому виконати їх.
У даній дорожній обстановці водій автомобіля Фольксваген Тігуан ОСОБА_14 повинен був діяти згідно до вимог п.п. 12.3, 12.4 ПДР України.
При заданому механізмові події, дії водія ОСОБА_14 не відповідали вимогам п.12.3 ПДР України, однак дані невідповідності не знаходяться в причинному зв`язку з даною ДТП.
При заданому механізмові події, дії водія ОСОБА_14 не відповідали вимогам п.12.4 ПДР України, однак дані невідповідності не знаходяться в причинному зв`язку з даною ДТП.
При заданих вихідних даних водій автомобіля Фольксваген Тігуан ОСОБА_14 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем Форд Мондео шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця зіткнення (т. 3, а.кп. 79-82).
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 3424е від 27 жовтня 2018 року у потерпілої ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження у вигляді тупої травми тіла: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, закритого перелому кісток носу без зміщення уламків, садна на спинці носу, синців в обох параорбітальних областях, забійної рани на червоній каймі нижньої губи ліворуч, закритої травми правого колінного суглобу: садна та гемартроз (кров в порожнині) правого колінного суглобу.
Враховуючи характер та локалізацію виявлених у неї тілесних ушкоджень, ступень ознак їх загоєння та дані медичної документації, можливо вказати, що вони отримані незадовго до первинного надання медичної допомоги.
Виявлені у неї тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми тіла, спричинені від механічної дії тупих предметів або при ударі об такі, якими могли бути виступаючі частини салону автомобілю, за умов дорожньо-транспортної пригоди.
За своїм характером виявлені у неї тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми тіла - відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров,я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день) (т. 3, а.кп. 89-92).
Підстав для того, щоб вважати докази недопустимими у кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов висновку про винність ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, колегія суддів не знаходить.
Що стосується посилання захисника ОСОБА_7 на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що дорожньо-транспортна пригода сталася не тільки з вини ОСОБА_8 , а також і з вини іншого водія ОСОБА_14 , яким порушено встановлений швидкісний режим, а також яким здійснювалося перевезення пасажира ОСОБА_12 , не пристебнутої ременем безпеки, що на його думку знаходиться в причинному зв`язку з подією та наслідками, які наступили, то колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки, як вбачається з висновку судово-автотехнічної експертизи № 5/10.1/837 від 24 жовтня 2018 року, при заданому механізмові події дії водія ОСОБА_14 дійсно не відповідали вимогам п.п.12.3, 12.4 ПДР України, однак дані невідповідності не знаходяться в причинному зв`язку з даною ДТП. Водій автомобіля Фольксваген Тігуан ОСОБА_14 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем Форд Мондео шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця зіткнення. Технічна можливість уникнути зіткнення з автомобілем Фольксваген Тігуан для водія автомобіля Форд Мондео ОСОБА_8 визначалась виконанням ним вимог п.п. 10.4 та 10.1 ПДР України та у нього не було будь яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому виконати їх (т. 3, а.кп. 79-82).
Необґрунтованими колегія суддів вважає і доводи захисника про те, що за інформацією сторони потерпілої закриту травму правого колінного суглобу нею отримано давно і внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загострилася стара травма, оскільки будь-яких доказів на підтвердження вказаної інформації матеріали провадження не містять. Крім того, в суді апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_12 та її представник ОСОБА_13 повідомили, що вказана захисником в апеляційній скарзі інформація не відповідає дійсності.
Доводи захисника ОСОБА_7 про те, що внаслідок бездіяльності слідчого і прокурора не було проведено комплексну судово-автотехнічну та судово-медичну експертизи, призначені ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2019 року, на думку колегії суддів є неспроможними, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на виконання ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2019 року, слідчим СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_15 18 січня 2019 року було направлено матеріали кримінального провадження №0002374 на 186 аркушах до Дніпропетровського НДІСЕ для проведення експертиз (т. 3, а.кп.196).
Проте, як вбачається з листа Дніпропетровського НДІСЕ від 18 січня 2019 року (т. 3, а.кп. 197), станом на 18 січня 2019 року до Дніпропетровського НДІСЕ не надходила ухвала слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2019 року про призначення комплексної судово-автотехнічної та судово-медичної експертизи по кримінальному провадженню №0002374, у зв`язку з чим слідчому було повернуто надані ним матеріали без виконання судових експертиз.
Крім того, 25 січня 2019 року на підставі заяви захисника ОСОБА_7 від 21 січня 2018 року (т. 3, а.кп. 211-213) та на виконання ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2019 року, слідчим СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_15 було повторно направлено матеріали кримінального провадження №0002374 до Дніпропетровського НДІСЕ (т. 3, а.кп. 215), про що було повідомлено захисника ОСОБА_7 (т. 3, а.кп. 214). Проте, вказані матеріали кримінального провадження були повернуті слідчому через те, що станом на 25 січня 2019 року до Дніпропетровського НДІСЕ не надходила ухвала слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2019 року про призначення комплексної судово-автотехнічної та судово-медичної експертизи по кримінальному провадженню №0002374 (т. 3, а.кп. 216).
Таким чином, колегія суддів вважає, що експертизи, які були призначені ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2019 року були не проведені не в результаті бездіяльності слідчого або прокурора, як про це зазначає в своїй апеляційній скарзі захисник, а через ненадходження до Дніпропетровського НДІСЕ копії ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2019 року, яку сторона захисту, як сторона, за клопотанням якої і було призначено вказані експертизи, повинна була направити до експертної установи.
Щодо посилання захисника ОСОБА_7 на порушення права ОСОБА_8 на захист під час досудового розслідування, зокрема, при повідомленні про підозру та повідомленні про завершення досудового розслідування, то вони є непідтвердженими, оскільки із матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 з моменту набуття статусу підозрюваного вручено пам`ятку про права та обов`язки, роз`яснено право на захист, що підтверджується його особистим підписом на протоколі роз`яснення права на захист, в якому він зазначив, що бажає користуватись допомогою адвоката ОСОБА_7 (т. 3, а.кп. 158-160).
Посилання захисника на те, що після повідомлення йому та ОСОБА_8 про завершення досудового розслідування, він, як захисник, був позбавлений можливості захищати свого підзахисного і реалізовувати передбачені законом права, подавати слідчому і прокурору докази, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки після отримання ними вказаного повідомлення про завершення досудового розслідування, захисником ОСОБА_7 подавалися клопотання та заяви, які були розглянуті у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.
Неспроможними колегія суддів вважає і посилання захисника ОСОБА_7 на не відкриття стороною обвинувачення матеріалів досудового розслідування, через що, як зазначає захисник, стороні захисту довелося через суд отримувати доступ до матеріалів кримінального провадження, оскільки вони спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, а саме протоколів про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 24 січня 2019 року (т. 3, а.кп. 221-228) ОСОБА_8 та його захиснику ОСОБА_7 було надано доступ до матеріалів досудового розслідування в 1 томі на 206 аркушах, проте захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 ознайомились лише з 82 аркушами матеріалів досудового розслідування, що засвідчили своїми підписами в додатках до протоколів надання доступу до матеріалів кримінального провадження №0002374.
Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2019 року було встановлено ОСОБА_8 та його захиснику ОСОБА_7 строк для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №0002374 два дні: 30 та 31 січня 2019 року.
Як вбачається з протоколів про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 30 січня 2019 року (т. 3, а.кп. 230-233, 235-238) обвинуваченому ОСОБА_8 та його захиснику ОСОБА_7 було повторно надано доступ до матеріалів досудового розслідування в 1 тому на 228 аркушах. Вказані протоколи підписані обвинуваченим ОСОБА_8 та захисником ОСОБА_7 разом із зауваженнями.
Як вбачається із вказаних зауважень (т. 3, а.кп. 239), захисник вказував на те, що він та ОСОБА_8 ознайомлювалися з матеріалами кримінального провадження на невідомій та незрозумілій кількості аркушів, оскільки частина вказаних матеріалів взагалі не пронумерована і на частині номерів містяться виправлення, які не дозволяють встановити номер аркуша справи. Крім того вказував, що з моменту останнього ознайомлення з матеріалами, до останніх додано нові матеріали, а деякі зникли. У матеріалах відсутні більшість клопотань захисника, а також ухвала слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2019 року.
На вказані зауваження до протоколів про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 30 січня 2019 року, слідчим СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_15 31 січня 2019 року було надано відповідь, в якій слідчий зазначив, що ознайомлення проводиться не з нумерацією сторінок, а саме із зібраними доказами, які містяться в зібраних матеріалах і захисник має право описати кожен документ.
Надаючи оцінку тому, чи сталося істотне обмеження можливостей сторони захисту ознайомитися з доказами сторони обвинувачення і підготувати правову позицію, що буде нею обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду, колегія суддів враховує наступне.
Дійсно, відповідно до положень ст. 290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування (ч. 1). Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання (ч. 2).
Таким чином, законодавець установив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає можливість сторонам майбутнього судового розгляду ознайомитися з доказами кожної з них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду (п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду № 13-37кс18 від 16 січня 2019 року).
Водночас, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові № 13-43кс19 від 16 жовтня 2019 року, принцип змагальності є наскрізним, і він не вичерпується реалізацією положень ст. 290 КПК України. Навпаки, після передачі кримінального провадження до суду, саме суд у ході розгляду справи під час безпосереднього дослідження кожного доказу у змагальній процедурі забезпечує безпосереднє дотримання принципу змагальності.
Згідно з положеннями п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК України стороною захисту в кримінальному провадженні є підозрюваний, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники. Останні за умови залучення їх до провадження відповідно до вимог статей 44, 48 КПК України. Зі змісту ст. 42 КПК України убачається, що основним суб`єктом сторони захисту в кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування є підозрюваний.
Відповідно до положень засади диспозитивності, які закріплені в частинах 1 і 3 ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом; слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, які винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Під диспозитивністю у доктрині кримінального процесуального права розуміють міру процесуальної свободи сторін кримінального провадження, яка полягає в наданні та забезпеченні можливості вільно в межах, установлених кримінальним процесуальним законом, використовувати свої права (як матеріального, так і процесуального характеру) та обирати способи їх здійснення і таким чином активно впливати на хід і результати кримінального провадження.
Основним положенням, яке визначає змістовне наповнення засади диспозитивності, є свобода сторін кримінального провадження у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених кримінальним процесуальним законом (ч. 1 ст. 26 КПК України).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що стороною обвинувачення вимоги ст. 290 КПК України виконано у повному обсязі, оскільки як ОСОБА_8 , так і його захиснику ОСОБА_7 було надано достатньо часу для реалізації можливості ознайомитись з матеріалами досудового розслідування. Крім того, колегія суддів враховує, що судом першої інстанції надавалася можливість стороні захисту додатково ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, однак захисник ОСОБА_7 безпричинно відмовився від додаткового ознайомлення.
Про виконання стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК України свідчить також і те, що захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 в підготовчому судовому засіданні не заперечували проти призначення обвинувального акту до судового розгляду, не заявляли також і клопотання про повернення обвинувального акту прокурору з підстав невиконання вимог ст. 290 КПК України.
Перевіривши доводи прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок м`якості та особі обвинуваченого, а також доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 щодо необхідності призначення більш м`якого покарання, колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, суд при призначенні покарання ОСОБА_8 врахував суспільну небезпечність діяння, що характеризується необережною формою вини, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, працює, а також врахував відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, та призначив ОСОБА_8 покарання в межах санкції частини статті Особливої частини Кримінального кодексу України за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 2 років обмеження волі із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки, зі звільненням від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового злочину, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні саме такого покарання дотримався вимог кримінального закону, врахувавши думку потерпілої, яка не є визначальною при призначенні покарання за злочин з необережною формою вини. Будь - яких підстав для призначення як більш суворого покарання з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі прокурора, так і більш м`якого покарання, колегія суддів не вбачає, та підстав вважати таке покарання несправедливими унаслідок м`якості чи суворості, немає. Колегія суддів з правильністю висновків суду першої інстанції погоджується та, з урахуванням вищенаведених обставин, вважає призначене покарання законним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому, доводи апеляційних скарг вказаних висновків суду не спростовують, оскільки обставини, на які посилаються апелянти, були відомі суду першої інстанції та достатньою мірою враховані при призначенні покарання обвинуваченому, та, на думку колегії суддів, у сукупності не свідчать про необхідність призначення іншого розміру покарання.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справ застосовується як джерело права, зокрема у справі Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Апеляційні доводи захисника ОСОБА_7 про зайву суворість призначеного покарання та можливість переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, зазначеного в санкції ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу, на думку колегії суддів - є безпідставними. Згідно даних кримінального провадження та доводів поданої апеляційної скарги захисника, об`єктивно відсутні інші обставини, які пом`якшують або істотно зменшують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, ніж ті, що встановлені судом.
Щодо стосується доводів захисника про те, що ОСОБА_8 в силу своїх посадових обов`язків здійснює підбір і придбання вживаних автомобілів в країнах ЄС з подальшим імпортом їх до України, а тому позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки не дасть можливості йому працювати й утримувати родину, то колегія суддів зазначає, що стороною захисту не надано доказів того, що саме керування автомобілем є засобом для його існування і позбавлення такого права призведе до втрати ним роботи, джерела доходу або інших, пов`язаних з цим, негативних наслідків.
Враховуючи викладене, підстав для призначення як більш м`якого, так як більш суворого покарання ОСОБА_8 , колегія суддів не вбачає, так як призначене судом першої інстанції покарання є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого.
Що стосується доводів захисника ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 , то вони заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
За вимогами ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом та із застосуванням норм Цивільного процесуального кодексу України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Частиною 1 статті 129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
При цьому суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.
Між тим, задовольняючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 , суд першої інстанції у вироку взагалі не вказав матеріальний закон, на підставі якого було вирішено питання щодо позову, та стягнув 583 234 грн. 20 коп. у рахунок відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди та 100 000 грн. у рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди.
Також задовольняючи позовні вимоги потерпілої стосовно відшкодування завданої моральної шкоди, суд першої інстанції свого рішення належним чином не мотивував та не зазначив, у чому саме полягає моральна шкода, з чого виходив позивач, визначаючи її розмір.
За таких обставин, вирок в цій частині не можна визнати законним і обґрунтованим, адже вирішення цивільного позову у провадженні відбулося з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону.
Оскільки для повного, об`єктивного і правильного вирішення справи щодо ОСОБА_8 в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 необхідно зібрати й дослідити певні документи та докази, надати потерпілій ОСОБА_12 можливість обґрунтувати її вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, це провадження в частині вирішення цивільного позову необхідно направити на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Частина 6 ст. 9 КПК України передбачає, що у випадках, коли положення Кримінального процесуального Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України.
Відповідно до положень ст. 7 КПК України зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: законність, забезпечення права на захист та доступ до правосуддя.
Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 7, 9 КПК України та встановленого факту неналежного виконання судом першої інстанції вимог ст.ст. 128, 129 КПК України при вирішенні цивільного позову, колегія суддів вважає наведені порушення вимог кримінального процесуального закону істотними та у відповідності до положень ч. 6 ст. 9 КПК України та ст.ст. 409, 410, 411, 412, 415 КПК України визнає їх підставою для скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову з призначенням в цій частині нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок суду скасуванню в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Інших істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б призводили до зміни чи скасування вироку, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - задовольнити частково.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2019 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України, в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а в частині скасування вироку про вирішення цивільного позову - оскарженню не підлягає.

Судді: