Справа № 467/823/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурорів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка кримінальне провадження №00000142, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 квітня 2019 року по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Арбузинка Миколаївської області, громадянина України, не прцюючого, не одруженого, на утриманні неповнолітніх та/або непрацездатних осіб не має, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , фактично проживав за адресою : АДРЕСА_2 , раніше судимий:

-вироком Братського районного суду Миколаївської області від 05 листопада 2010 року за ч.3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі;

-вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 27 червня 2014 року за ч.2 ст. 186 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі;

-вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 25 липня 2014 року за ч.3 ст. 185 КК України із застосуванням ч.4 ст. 70 того ж Кодексу до 4 років 7 місяців позбавлення волі;

-вироком Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2018 року за ч.2 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 71 того ж Кодексу до 4 років 1 місяця позбавлення волі.

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

Суд визнав доведеним, що 29 жовтня 2017 року, ОСОБА_5 , перебуваючи в с. Новокрасне Арбузинського району Миколаївської області, вирішив незаконно проникнути до гаража, який знаходиться на території домоволодіння ОСОБА_7 , що розташоване по АДРЕСА_3 , з метою вчинення крадіжки бензину.

Реалізуючи задумане, 29 жовтня 2017 року в нічний час, більш точного часу в ході досудового розслідування не установлено, ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливими мотивами, з метою таємного викрадення чужого майна і обернення його на власну користь, умисно, шляхом злому навісного замка проник всередину гаража, що знаходиться на території домоволодіння ОСОБА_7 , розташованого по АДРЕСА_3 , звідки повторно таємно викрав дві металеві каністри об`ємом по 20 л. вартістю 250,00 грн. кожна з 40 літрами бензину марки А-92 загальною вартістю 1 024,00 грн., якими розпорядився на власний розсуд і тим самим спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 1 524,00 грн.

Крім цього, 12 листопада 2017 року ОСОБА_5 , перебуваючи в с. Новокрасне Арбузинського району Миколаївської області, вирішив повторно незаконно проникнути до гаража, який знаходиться на території домоволодіння ОСОБА_7 , що розташоване по АДРЕСА_3 , з метою вчинення крадіжки бензину.

Реалізуючи задумане, 12 листопада 2017 року в нічний час, більш точного часу в ході досудового розслідування не установлено, ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливими мотивами, з метою вчинення таємного викрадення чужого майна і обернення його на власну користь, умисно, шляхом злому навісного замка проник всередину гаража, що знаходиться на території домоволодіння ОСОБА_7 , розташованого по АДРЕСА_3 , звідки повторно таємно викрав дві металеві каністри об`ємом по 20 л. вартістю 250,00 грн. кожна з 40 літрами бензину марки А-92 загальною вартістю 1 024,00 грн., якими розпорядився на власний розсуд і тим самим спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 1 524,00 грн.

Також, 17 листопада 2017 року ОСОБА_5 , перебуваючи в с. Новокрасне Арбузинського району Миколаївської області, вирішив повторно незаконно проникнути до гаража, який знаходиться на території домоволодіння ОСОБА_7 , що розташоване по АДРЕСА_3 , з метою вчинення крадіжки бензину.

Реалізуючи задумане, 17 листопада 2017 року в нічний час, більш точного часу в ході досудового розслідування не установлено, ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливими мотивами, з метою вчинення таємного викрадення чужого майна і обернення його на власну користь, умисно, шляхом злому навісного замка проник всередину гаража, що знаходиться на території домоволодіння ОСОБА_7 , розташованого по АДРЕСА_3 , звідки повторно таємно викрав дві металеві каністри об`ємом по 20 л. вартістю 250,00 грн. кожна з 40 літрами бензину марки А-92 загальною вартістю 1 024,00 грн., якими розпорядився на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 1 524,00 грн.

Також, 30 грудня 2017 року ОСОБА_5 , перебуваючи в с. Новокрасне Арбузинського району Миколаївської області, вирішив повторно незаконно проникнути до гаража, який знаходиться на території домоволодіння ОСОБА_7 , що розташоване по АДРЕСА_3 , з метою вчинення крадіжки бензину.

Реалізуючи задумане, 30 грудня 2017 року в нічний час, більш точного часу в ході досудового розслідування не установлено, ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливими мотивами, з метою вчинення таємного викрадення чужого майна і обернення його на власну користь, умисно, шляхом злому навісного замка проник всередину гаража, що знаходиться на території домоволодіння ОСОБА_7 , розташованого по АДРЕСА_3 , звідки повторно таємно викрав дві пластикові каністри об`ємом по 20 л. вартістю 80,00 грн. кожна з 5 літрами бензину марки А-92 загальною вартістю 128,00 грн., якими розпорядився на власний розсуд і тим самим спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 288,00 грн.

Таких висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, ураховуючи положення ст. 84 КПК України щодо доказів і оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості й достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, з урахуванням показань обвинуваченого, який в судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердив обставини його скоєння, що викладені в обвинувальному акті, зокрема, у частині часу, місця, способу вчинення і наслідків, що настали, у тому числі, й предмету злочину та розміру матеріальної шкоди, спричиненої потерпілому за кожним із епізодів злочинної діяльності.

Так, допитаний в судовому засіданні у порядку ст. 351 КПК України обвинувачений ОСОБА_5 показав суду, що 29 жовтня 2017 року він та ОСОБА_8 вирішили поїхати до потерпілого додому аби придбати бензин, так як чули, що в нього він є. Однак, до них вийшла його мати, повідомивши, що ніхто ніякий бензин не продає.

Поки ОСОБА_8 розмовляв з нею біля хвіртки, він в цей час вирішив викрасти бензин та побіг з іншого боку сараю. Там була собака, однак, вона не гавкала. Тоді він, знайшовши палку поблизу гаража, зламав навісний замок, на який він був зачинений, та зайшов всередину, звідки викрав дві металеві каністри з бензином.

12 листопада 2017 року до домоволодіння потерпілого він прийшов вже сам. Перелізши через дах сараю, він аналогічним чином проник до нього, звідки також викрав дві металеві каністри по 20 літрів кожна, у яких був бензин.

Так само він вчинив й 17 листопада 2017 року.

В ніч з 29 на 30 грудня 2017 року він таким самим чином проник до гаража потерпілого та біля входу виявив дві пластикові каністри, які й викрав. Однак, після того, як він залив із них бензин в бак автомобіля, через деякий час машина зупинилась. Тоді вони з ОСОБА_8 придбали бензин в іншому місці.

Обвинувачений додав, що йому потрібен був бензин, оскільки ОСОБА_8 кожного дня на своєму автомобілі відвози його на роботу.

Також вказав, що що раніше потерпілого він не знав, спричинену йому матеріальну шкоду відшкодує, свій вичинок засуджує і розкаюється. Попросив вибачення у потерпілого.

Потерпілий в судовому засіданні, будучи допитаним згідно з правилами 353 КПК України, в суді показав, що з листопада місяця 2017 року через проміжок часу приблизно в один тиждень із його гаража чотири рази зникали каністри з бензином марки А-92, який він придбав на автозаправці в смт. Братське перед подорожчанням пального.

Останнього разу він, бажаючи виявити зловмисника, у три пластикові каністри, у яких було по трохи бензину, налив води, залишивши їх на видному місці біля входу в гараж.

А у 2019 році, коли в селі подейкували, що ОСОБА_5 залив в бак автомобіля воду замість бензину, він й звернувся до поліції.

Раніше поліцейських не викликав, так як хотів самостійно викрити крадія.

Потерпілий додав, що гараж, із приміщення якого було викрадено бензин, знаходиться на території його домоволодіння, замикається на замок, який тримається на скобах і кожного разу замок був зламаний.

Загалом, як вказав потерпілий, у нього було викрадено шість металевих каністр та дві пластикові, у яких знаходилось приблизно 140 150 літрів бензину.

Ці показання обвинуваченого і потерпілого, враховуючи, що вони отримані у передбачений законом спосіб, сприймались судом безпосередньо, слід визнати допустимим, а також належними, оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають для нього значення, а також достовірність та/чи недостовірність, можливість та/чи неможливість використання інших доказів.
Крім повного визнання своєї вини у вчиненні інкримінованого злочину, обвинувачений погодився з недоцільністю дослідження доказів щодо обставин скоєного ним правопорушення (злочину), так як повністю згодний з тими обставинами, що установлені досудовим слідством та відображені в обвинувальному акті, не оспорює їх, а так само і не оспорює кваліфікацією своїх дій за ч.3 ст. 185 КК України.

Інші учасники справи, у тому числі й потерпілий, також вказували на відсутність необхідності досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому, обвинувачений дав суду послідовні і логічні показання, які за своєю суттю збігаються з викладеними фактичними обставинами вчиненого ним кримінального правопорушення ( злочину), а тому вони не викликають сумнівів у суду щодо правильності розуміння ним змісту обставин вчиненого, добровільності та істинності його позиції щодо визнавальних показань і такої процедури розгляду справи.

А тому суд, переконавшись, що учасники процесу, у тому числі й потерпілий, вірно розуміють зміст обставин цього кримінального провадження, не оспорюють правову кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.3 ст. 185 КК України, за відсутності сумнівів у добровільності їх позицій, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, роз`яснивши наслідки такого і переконавшись, що вони зрозумілі обвинуваченому і потерпілому, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого і потерпілого та дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, а також інших даних, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для правильної кваліфікації діяння та призначення покарання у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, у тому числі й процесуальні документи щодо ходу слідства і речових доказів.

Надані ж стороною обвинувачення документи, як то, витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань, постанову про об`єднання матеріалів досудового розслідування від 26 квітня 2019 року, протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 23 квітня 2019 року, заяву ОСОБА_8 про видачу металевих каністр від 23 квітня 2019 року та постанову про визнання і прилучення до кримінального провадження речових доказів разом із квитанцією № 283 від 24 квітня 2019 року суд розцінює як процесуальні документи і рішення, що свідчать про початок і подальший хід досудового розслідування, отримання доказів і правовий режим їх зберігання, оскільки у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів учиненого правопорушення, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх ( рішення ЄСПЛ від 11 грудня 2008 року у справі «Мирилашвілі проти Росії»).
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, а також потерпілим, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Отже, суд за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, у межах висунутого обвинувачення і в межах положень ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи надані йому докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за обставин, доведених стороною обвинувачення перед судом згідно із стандартом «поза розумним сумнівом».

З огляду на наведене, у ракурсі установлених фактичних обставин справи, шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч.3 ст. 185 КК України, так як він вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане з проникненням у інше приміщення.

При цьому, суд, крім іншого, виходив із роз`яснення, що містяться в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 06.11.2009 року, відповідно до яких крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища ( п. 33 постанови Пленуму ВСУ про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 6.11.2009 року).
Тож, вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, в аспекті ступеня тяжкості вчиненого злочину, суд ураховує класифікацію злочинів за ст. 12 КК України, відповідно до якої даний злочин відноситься до категорії тяжких, особливості й обставини його вчинення у даному, конкретному випадку, тобто форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер, зокрема, кількість епізодів злочинної діяльності, і ступінь тяжкості наслідків, що настали, у тому числі й загальний розмір спричиненої потерпілому матеріальної шкоди, а також ставлення обвинуваченого до вчиненого, який свою провину визнав повністю, дав визнавальні показання та вибачився перед потерпілим.

В той час як обвинувачений не одружений, не працює, має матір, проте, до складу його сім`ї ніхто не входить, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, так само, як і на обліку уповноваженого органу з питань пробації, має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, заяв та скарг на ОСОБА_5 до Арбузинської селищної ради не надходило, компрометуючими матеріалами селищна рада на нього не полодіє, має чотири незняті і непогашені судимості за вчинення злочинів проти власності, вчинив інкримінований злочин під час умовно дострокового звільнення від вдібування покарання.

Обставин, що пом`якшують чи то обтяжують покарання, згідно із ст.ст. 66, 67 КК України, суд не установив, а також і будь яких інших обставин, які б тією чи іншою мірою могли б пом`якшити покарання.

Зокрема, суд не може сприймати як щире каяття те, що обвинувачений визнав свою провину, дав показання і вибачився перед потерпілим, адже розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого ( постанова ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к).
Однак, у світлі переліку незнятих і непогашених судимостей обвинуваченого, учинення ним злочину в період умовно - дострокового звільнення від відбування покарання (звільнений 20 березня 2017 року постановою Миколаївського районного суду Миколаївської області від відбування покарання на 1 рік 3 місяці 26 днів) суд не може констатувати факту його щирого каяття, оскільки така поведінка ОСОБА_5 однозначно вказує на те, що він не бажає стати на шлях виправлення.
А саме по собі засудження одного із злочинів не може достатньо свідчити про щире каяття, позаяк, воно має бути настільки виражене, аби можливо було б говорити, за такх умов, про зниження ступеню суспільної небезпеки особи.
За такого, суд переконаний, що покарання обвинуваченому належить призначити у межах санкції ч.3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі.

Однак, суд не погоджується із позицією сторони обвинувачення щодо призначення покарання за найнижчою межею санкції ч.3 ст. 185 КК України з мотивів, що наведені ним вище, зокрема, з огляду на кількість незнятих і непогашених судимостей і вчинення злочину в період умовно дострокового звільнення від відбування покарання, а також кількість епізодів злочинної діяльності.

При цьому суд виходив із наявних у нього дискреційних повноважень щодо призначення покарання і прийшов до висновку, що визначена його міра є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень), як нею самою, так і іншими особами.

Досудова доповідь відносно обвинуваченого не призначалась, оскільки він на момент вирішення відповідного питання відбував покарання у виді позбавлення волі в ДУ «Казанківська ВК №93».

Як наслідок, визначене судом покарання у виді позбавлення волі, за таких обставин, з огляду на відсутність передумов для застосування ст. 69, 69-1, 75 КК України, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним, отже, несвавільним, і пропорційним, тобто, таким, аби не становити надмірного тягаря для особи.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.
У той час, як санкція ч.3 ст. 185 КК України не передбачає можливості призначення будь - якого іншого виду покарання, аніж позбавлення волі.

Крім цього, суд ураховує, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2018 року ОСОБА_5 був засуджений за злочин, учинений ним 30 листопада 2017 року.

Тому, ураховуючи, що злочини за даним вироком були учинені ним, починаючи з 29 жовтня 2017 року по 30 грудня 2017 року, тобто до постановлення Приморським районним судом м. Одеси вказаного вироку, то суд вважає за необхідне призначити покарання у даному випадку згідно правил ч.4 ст. 70 КК України, застосувавши принцип часткового складання покарань, з огляду, зокрема, на особу обвинуваченого, який має чотири незняті і непогашені судимості за вчинення корисливих злочинів, не працює, не навчається, вчинив інкриміновані йому злочини в період іспитового строку, відсутність обставин, що пом`якшують його покарання, кількість злочинів, що входять до сукупності, виду сукупності, форму вини, мотиви вчинення кожного із них, тяжкість наслідків, що настали, у тому числі, розмір спричиненої потерпілому матеріальної шкоди.

Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлений.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, відносно ОСОБА_5 не обирався, проте, на підставі ухвали Арбузинського районного суду Миколаївської області від 26 липня 2019 року ОСОБА_5 було етаповано з ДУ «Казанківська ВК №93» до ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор», де тимчасово залишено його на час розгляду цього кримінального провадження (прибув до установи попереднього ув`язнення 18 серпня 2018 року, а.к.п. 36).

При цьому, суд ураховує, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 20.09.2018 у справі № 751/1955/17 ВС вказав на те, що якщо особа, була тимчасово залишена (переведена) в слідчому ізоляторі на час розгляду в суді кримінального провадження, то з огляду на ст. 5 КК України, ч. 1 ст. 58 Конституції України, зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання має здійснюватись відповідно до чинності редакції ч. 5 ст. 72 КК України.

А тому, період перебування ОСОБА_5 в умовах установи попереднього ув`язнення з 18 серпня 2019 року (день прибуття) по цей день, ураховуючи, що попереднє ув`язнення становить собою термін, зокрема, до набрання вироком законної сили (ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення»), то строк з 18 серпня 2019 року по день набрання вироком законної сили слід зарахувати у строк відбування покарання із розрахунку день за день.

До того ж, згідно із ч.4 ст. 70 КК України у строку відбування покарання за уим вироком належить зарахувати частково відбуте покарання за вироком Приморського районного суду м. Одеси.

Долю речових доказів суд вирішує згідно і правилами ст. 100 КПК України, у той час, як будь яких документально підтверджених даних про процесуальні витрати у цьому провадженні, суд у своєму розпорядженні не мав.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 100, 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.3 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарання, призначеного за цим вироком та за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2018 року, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання за сукупністю злочинів у виді 4 (чотирьох) років 8 (восьми) місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з моменту набрання цим вироком законної сили, зарахувавши у нього, згідно ч.4 ст. 70, ст. 72 КК України, частково відбуте покарання за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2018 року, а саме: з 24 квітня 2018 року по 17 серпня 2019 року та час, на який ОСОБА_5 був тимчасово переведений до Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» для розгляду цієї справи, тобто з 18 серпня 2019 року по день набрання цим вироком законної сили, із розрахунку день за день.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.

Речові докази 3 (три) металеві каністри об`ємом по 20 літрів кожна, які передані на відповідальне зберігання до кімнати речових доказів Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області повернути ОСОБА_7 , як законному володільцю.

Вирок набирає законної сили після строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти днів) з дня його проголошення.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1