ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1382/18 Номер провадження 11-кп/814/333/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 296 КК України З.Н.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів Cудової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000117, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 жовтня 2019 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком суду,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великі Сорочинці Миргородського району, українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, офіційно не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винуватим тазасуджено:
-за ч. 1 ст. 296 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

Частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 17 246 грн. на відшкодування шкоди завданої злочином з яких на відшкодування моральної шкоди 15 000 грн. та 2246 грн. 80 коп. на відшкодування матеріальної шкоди.

Задоволено позов прокурора та стягнуто з ОСОБА_7 на користь фінансового управління Миргородської районної державної адміністрації 2541 грн. 30 коп. витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винуватим в тому, що він, 12 лютого 2018 близько 17.00 години, перебуваючи на місці дорожньо-транспортної пригоди за адресою місто Миргород, вулиця Гоголя, 146, у громадському місці, де поруч знаходяться тротуарна доріжка та парк «Дружба», маючи умисел та бажання на вчинення хуліганських дій, тобто грубого порушення громадського порядку, діючи відкрито для інших членів суспільства, безпричинно, нехтуючи встановленими та прийнятими правилами поведінки і нормами моралі, поводячи себе нахабно та зухвало, ставлячи себе вище суспільства, виявляючи свою перевагу над потерпілим, почав провокувати ОСОБА_9 на конфлікт, буйно себе поводити, обґрунтовуючи це тим що останній не повинен здійснювати відеозйомку наслідків ДТП на власний мобільний телефон.

У подальшому, ОСОБА_7 , реалізовуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи із прямим умислом, грубо порушуючи громадський порядок, із особливою зухвалістю, на підвищених тонах, криком та в грубій формі почав висловлюватись на адресу ОСОБА_9 нецензурними словами, ображати, залякувати та висловлювати погрози щодо фізичної розправи, тим самим показувати зневагу до останнього, при цьому не маючи для цього жодного вагомого мотиву.

В ході словесної сварки ОСОБА_7 , наніс ОСОБА_9 один удар лівою рукою зжатою в кулак в область щелепи, від якого потерпілий втратив рівновагу та впав спиною на землю. Після того, як потерпілий підвівся та продовжив здійснювати відеозйомку, ОСОБА_7 це обурило, й він знову підійшов до нього, та наніс почергово два удари лівою рукою зжатою в кулак у праве око, внаслідок чого потерпілий знову впав на землю.

Після цього, ОСОБА_7 продовжив реалізовувати свої злочинні наміри, не звернувши увагу на те, що у потерпілого з носа від ударів текла кров та заважала йому реагувати на удари, які йому наносилися під час конфлікту, користуючись нерівністю сил, вихватив із рук ОСОБА_10 мобільний телефон «Samsung N 7000» та силою рук почав здавлювати його, зігнувши корпус телефону та пошкодивши екран, після чого викинув вищевказаний мобільний телефон у канаву з водою.

У результаті неправомірних дій ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, у вигляді: закритий перелом кісток носа зі зміщенням; травматичний периодонтин на нижній щелепі 1 зправа 1,2 зубів зліва; синці, що розташовані: навколо правого ока; на нижній повіці лівого ока; на правій щоці; в ділянці проекції нижньої щелепи зправа, з розповсюдженням на верхню третину шиї по передньо-боковій поверхні, які відповідно до висновку експерта №63 від 27.02.2018, висновку комісійної судово-медичної експертизи №57 від 22.03.2018 могли утворитися від не менше ніж трьох ударів в ділянку нижньої щелепи справа, носа і правого ока тупими предметами з обмеженою контактуючою поверхнею, якими могли бути кисті рук, стиснені в кулак, по давності утворення можуть відповідати строку та обставинам викладеним вище та у своїй сукупності по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вказаними умисними протиправними діями обвинувачений ОСОБА_7 , грубо порушив громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить вирок відносно нього скасувати, а кримінальне провадження за ч. 1 ст. 296 КК України закрити.

Вважає свою вину недоведеною, а судом першої інстанції допущені порушення норм процесуального права.

Так вирок на думку ОСОБА_7 не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим.

При цьому посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

Просить звернути увагу, що при проведенні судово-медичної експертизи, з огляду на незадовільні погодні умови, які були на місці ДТП, необхідно було визначити, чи не могли виявлені у потерпілого ОСОБА_9 тілесні ушкодження утворитися при падінні як з висоти власного зросту так і при падінні з велосипеда на нерівну горизонтальну поверхню, або внаслідок контактування з вертикально розташованими предметами, а саме з виступаючим кутом предмета, коли потерпілий перебував у вертикальному положенні, та чи міг потерпілий ОСОБА_9 отримати виявлені у нього тілесні ушкодження не 12.02.2018, а в будь-який інший час, а саме як до 12.02.2018 так після цього, що судовим медичним експертом не вирішувалось.

Поміж тим, судом проігноровані показання свідка ОСОБА_11 , який працює лікарем ортопедом-травматологом Миргородської ЦРЛ, та який пояснив суду, що тілесні ушкодження виявлені у потерпілого ОСОБА_9 могли утворитися від падіння з велосипеда.

Залишено поза увагою клопотання сторони захисту та потерпілого ОСОБА_9 про призначення додаткової судово-медичної експертизи з відповідними питаннями, зазначеними у клопотанні.

Зазначає, що потерпілому могли бути нанесені тілесні ушкодження іншою особою, що не було перевірено правоохоронними органами.

Вказує також на те, що відповідно до пояснень потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , особа яка наносила тілесні ушкодження потерпілому, була одягнена в ярку синю куртку без рукавів та постійно перебувала в одягнутому капюшоні. Поміж тим, він перебував на місці ДТП у курточці темного кольору, а на голові у нього була одягнута шапка, на підтвердження чого він надав фотознімки з місця ДТП, які були приєднані до матеріалів справи.

Звертає увагу, що усі встановлені особи, які перебували на місці пригоди, а саме ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , окрім свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , надали в судовому засіданні показання про те, що вони не бачили на той час будь-якої конфліктної ситуації.

При цьому, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в залі судового засідання не впізнали обвинуваченого ОСОБА_7 , як ту особу, що з їх слів спричинила тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 , а тому ставить під сумнів та вважає недопустимим доказом протокол впізнання особи за фотознімками зі свідками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Позиції учасників судового провадження.
Потерпілий ОСОБА_9 надав заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого, в яких вказав, що в судовому засіданні від. 29.10.2018 свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 показали, що вони 27.04.2018 в ході впізнання упізнали ОСОБА_7 по фотознімках як такого, який скоїв злочин, докладно розповіли про те, як ОСОБА_7 наносив удари кулаком, як зламав телефон і кинув його в канаву з водою, що ОСОБА_7 був одягнутий в ярку синю безрукавку з синім капюшоном.

При цьому в судовому засіданні від 13.02.2019, свідок ОСОБА_18 показав, що ОСОБА_7 на місці ДТП був одягнений в синю куртку.

Вказує, що ОСОБА_7 перевдягнувся у одежу з капюшоном після скоєння ДТП, з метою змінити колір свого одягу, в якому від був під час керування автомобілем і здійснення в нетверезому стані ДТП, з метою уникнути адміністративного покарання за ст. 130 КУпАП, а також сховати отримані тілесні ушкодження внаслідок ДТП.

Вважає доводи апеляційної скарги обвинуваченого надуманими та такими, що не заслуговують на увагу.

Мотиви суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , у повній мірі дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_21 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, а саме: у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю - є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні і перевірених у суді належних і допустимих доказах та детально наведених у вироку, як того вимагає ст. 374 КПК України.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про необхідність скасування вироку суду щодо нього та закриття кримінального провадження, - є безпідставними та задоволенню не підлягають на підставі наступного.

Частина 1 ст. 296 КК України передбачає відповідальність за вчинення хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22.12.2006 «Про судову практику у справах про хуліганство» визначено, що за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалося, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіяння тілесних ушкоджень, знущання над нею, знищення чи пошкодження майна, зривом масового заходу тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла (далі Постанова Пленуму № 10).

При цьому ознакою об`єктивної сторони хуліганства такі дії стають з урахуванням місця, часу й обстановки, інших ознак, а також мотивів їх вчинення.

Обвинувачений у своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про те, що конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 виник не безпричинно. При цьому посилається на роз`яснення п. 4 Постанови Пленуму №10 відповідно до якого дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих, тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи.

Колегія судді вважає помилковим твердження ОСОБА_7 про порушення судом вказаних роз`яснень, оскільки потерпілий ОСОБА_9 не є членом сім`ї ОСОБА_7 , його родичем чи знайомим, з яким би він перебував у особистих неприязних стосунках, також обвинувачений не вказує у чому саме дії потерпілого були неправильними.

Суд першої інстанції у своєму вироку правильно вказав, що потерпілий та обвинувачений раніше знайомі не були, будь-яких стосунків не підтримували. Колегія суддів погоджується, що підстави для раптового виникнення неприязних стосунків між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , за встановлених судом обставин, були відсутні, а дії обвинуваченого (нанесення тілесних ушкоджень повторно через деякий проміжок часу, пошкодження мобільного телефону) були позбавлені будь-якої необхідності та свідчили про розгнуздане самолюбство останнього, пов`язане з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.

Місцевий суд встановив поєднання ознак об`єктивної сторони інкримінованого злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжувалося особливою зухвалістю і суб`єктивної сторони, мотиву явної неповаги до суспільства, оскільки застосування насильства не було зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань.

Свої висновки суд першої інстанції вмотивував належними та допустимими доказами, дослідженими судом в ході судового слідства та детально навів їх у вироку.

Перебіг подій судом було встановлено на підставі показань потерпілого ОСОБА_9 та очевидців подій свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 відповідно до яких, 12 лютого 2018 року близько 17.0 год. у м. Миргород Полтавської області по вул. Гоголя 146, у громадському місці поблизу парку «Дружба» було велике скупчення людей, які спостерігали за наслідками ДТП. В цей час ОСОБА_9 почав фотографувати на свій мобільний телефон вказані події. Дружина ОСОБА_7 вимагала припинити фотозйомку, проте ОСОБА_9 продовжував фотографувати. Тоді до нього підійшов ОСОБА_7 забрав та викинув телефон, а ОСОБА_9 вдарив кулаком в область щелепи останній впав на спину. Піднявшись із землі, потерпілий взяв телефон і продовжував фотографувати. ОСОБА_7 вдруге підійшов до потерпілого, наніс йому два удари кулаком в око та, забравши телефон, зламав його руками і викинув. Від удару ОСОБА_9 упав та у нього із розбитого носа потекла кров.

Показання потерпілого та вказаних свідків узгоджуються між собою у деталях щодо розвитку подій, механізму спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, обставин пошкодження його мобільного телефону та є послідовними протягом досудового та судового слідства, що також знайшло своє відображення у протоколах слідчих експериментів від 17.02.2018 за участю потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_22 , якими суд першої інстанції обґрунтував свої висновки (а.м.п.193-211 т.1).

Об`єктивно показання потерпілого підтверджуються і висновком комісійної судово-медичної експертизи № 57 від 22.03.2018 року відповідно до якого у ОСОБА_9 було виявлено: а) закритий перелом кісток носа із синцем лівого ока, б) контузія правого очного яблука з крововиливом у скловидне тіло, раною нижньої повік правого ока, синцем повік правого ока з розповсюдженням на щоку, в) травматичний підвивих перших зубів нижньої щелепи, скол 1/3 коронки другого лівого нижнього зуба із синцем в ділянці нижньої щелепи більше справа. Враховуючи характер, локалізацію, взаєморозміщення, кількість тілесних ушкоджень, комісія вважає, що вони утворилися від не менш ніж трьох ударів в ділянку нижньої щелепи справа, носа і правого ока тупим предметом з обмеженою контактуючою поверхнею, якими могли бути кисті рук, стиснуті у кулак. Вказані тілесні ушкодження, як кожна із груп а), б) та в) окремо, так і у своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. По давності всі тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_9 , не суперечать строку подій 12.02.2018 (а.м.п. 231-217 т. 1).

Обвинувачений ОСОБА_7 вважає даний висновок неповним, оскільки він не дає відповідь на питання можливості отримання ОСОБА_9 виявлених у нього тілесних ушкоджень за обставин падіння з висоти власного зросту чи з велосипеда на нерівну горизонтальну поверхню (камені, бордюр, тощо), а також отримання їх внаслідок контактування з іншими виступаючими вертикально розташованими предметами та в інший день. З цих же підстав вважає безпідставною відмову суду у призначені додаткової судово-медичної експертизи.

Колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на те, що відповідно до п. 2 висновку судово-медичної експертизи № 57 встановлено, що локалізація, кількість, морфологічні особливості тілесних ушкоджень поруч з відсутністю тілесних ушкоджень на виступаючих частинах тіла виключають можливість їх утворення при падінні з висоти власного зросту на землю, вкриту льодом.

Аналізуючи вказану відповідь комісії експертів, є очевидним те, що оскільки тілесні ушкодження у ОСОБА_9 були виявлені лише на обличчі, а на інших виступаючих частинах тіла вони були відсутні, - отримання цих ушкоджень при будь-якому падінні на горизонтальну поверхню із нерівністю чи без такої (з висоти власного зросту, чи з велосипеда, що по суті є майже однією із зростом потерпілого висотою) виключається.

Інших об`єктивних даних, які б свідчили про можливість отримання тілесних ушкоджень потерпілим внаслідок контактування з іншими виступаючими вертикально розташованими предметами чи в інший день, матеріали кримінального провадження не містять, а тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні клопотання про призначення додаткової судово-медичної експертизи, оскільки така вимога є не конкретною. Сторона захисту не повідомляє у який інший день та за яких інших обставин ОСОБА_9 міг отримати виявлені у нього тілесні ушкодження.

Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги показання лікаря Миргородської ЦРЛ ОСОБА_11 щодо можливості утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 при падінні з велосипеда.

Так, відповідно до п. 4.9.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я №6 від 17.01.1995 питання визначення механізму виникнення тілесного ушкодження віднесено виключно до компетенції судово-медичного експерта, яким не є лікар ОСОБА_11 .

Об`єктивних даних, які б вказували на те, що 12.02.2018 близько 17.00 ОСОБА_7 під час означених подій був одягнений у темку куртку та шапку, а не у яскраво синю куртку без рукавів з одягненим капюшоном, як про це зазначають потерпілий та свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_13 немає. А із долучених обвинуваченим до матеріалів провадження фотознімків місця ДТП на спростування таких показань потерпілого та свідків, неможливо зробити висновок про те, у якому одязі він був одягнений. Окрім того, свідок ОСОБА_18 повідомив, що ОСОБА_7 на місці ДТП був одягнений у синю куртку.

З огляду на це, сторона захисту не спростувала висновки суду першої інстанції щодо одягу, у якому в день події був одягнений ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції правильно визнав допустимим доказом протоколи впізнання особи, проведені за участю свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . При цьому суд навів переконливі мотиви, з якими погоджується і колегія суддів, в саме те, що вказані докази здобуті під час досудового слідства з дотриманням положень ч. 1, 6 та 7 ст. 228 КПК України та детально вказав у вироку обставини, за яких проводилася вказана слідча дія. Доводи сторони захисту про необхідність визнання вказаних протоколів впізнання особи недопустимими доказами через невпізнання свідками обвинуваченого у залі судового засідання, є безпідставними. Суд правильно врахував ту обставину, що з часу вчинення кримінального правопорушення і до дня допиту свідків судом пройшов значний проміжок часу та обґрунтовано не взяв до уваги пояснення ОСОБА_7 про непричетність до вчиненого злочину.

Та обставина, що свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 не бачили конфліктної ситуації на місці ДТП, не свідчить про її відсутність, адже, як правильно вказав суд, вказані свідки спостерігали за тим, як пошкоджений автомобіль за допомогою підйомного крану грузили на евакуатор та при цьому працював двигун. Тому є цілком можливим, що вони не бачили як ОСОБА_7 наносив тілесні ушкодження ОСОБА_9 .

Кримінальний Кодекс України не пов`язує наявність хуліганства з його вчиненням у громадських місцях. Громадський порядок може бути порушений і за відсутності сторонніх осіб чи у присутності лише потерпілого (вночі, у безлюдному місці, у квартирі). Однак вчинення хуліганських дій у присутності інших людей є однією із знак, яка вказує на грубість порушення громадського порядку.

Обвинувачений ОСОБА_7 перебуваючи у громадському місці, усвідомлюючи наявність великої кількості людей, використовуючи мізерність приводу, з мотивів явної неповаги до суспільства, з особливою зухвалістю, грубо порушив громадський порядок, що виразилася у неодноразовому нанесенні тілесних ушкоджень потерпілому, з яким не був до цього часу знайомим, та пошкодженні його майна, вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 296 КК України.

Враховуючи викладене, підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів не вбачає.

Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України. Суд врахував те, що обвинувачений будучи раніше не судимий, вчинив злочин невеликої тяжкості, по місцю проживання характеризується позитивно, наявність обставини, що обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку та відсутність обставин, що пом`якшують покарання, врахував висновок органу пробації та призначив покарання в межах санкції статті у виді штрафу. Таке покарання на думку колегії суддів є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3