Ухвала
іменем України
17 лютого 2020 року

м. Київ
справа № 631/968/17

провадження № 51-460 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінально суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Нововодолазького районного суду Харківської області від 22 листопада 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року щодо нього,
встановив:
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 22 листопада 2018 року задоволено клопотання потерпілого ОСОБА_5 про відмову від обвинувачення та закриття кримінального провадження. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 вересня 2017 року за № 0000087, щодо вчинення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України (далі КК), закрито на підставі пункту 7 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), а саме у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення.

Так, ОСОБА_4 обвинувачувався в умисному завданні тілесного ушкодження середньої тяжкості, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КК, за таких обставин.
20 серпня 2017 року приблизно о 02:15 ОСОБА_4 , перебуваючи поза службою біля караоке-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого на АДРЕСА_1 , маючи умисел на заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_5 , завдав останньому удару кулаком у ліву частину обличчя, чим заподіяв потерпілому легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я.

Того ж дня приблизно о 03:00 ОСОБА_4 з метою позбавлення потерпілого можливості звернутися до правоохоронного органу із заявою про заподіяння йому тілесних ушкоджень, рухаючись автомобілем марки ВАЗ-21011, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_6 , наздогнав ОСОБА_5 та на АДРЕСА_1 , діючи умисно, завдав останньому удару в ліву частину обличчя, від чого потерпілий впав, ударившись потилицею об землю, а ОСОБА_4 втік з місця події на вказаному автомобілі. У результаті дій ОСОБА_4 ОСОБА_5 було заподіяно тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року ухвалу Нововодолазького районного суду Харківської області від 22 листопада 2018 року щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.

Верховний Суд ухвалою від 29 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_4 залишив без руху та надав строк для усунення недоліків.
11 лютого 2020 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга ОСОБА_4 , в якій він просить скасувати вказані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовує тим, що при закритті кримінального провадження на нереабілітуючих підставах суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не вирішили питання щодо доведеності його винуватості. Зазначає, що при розгляді кримінального провадження судом першої інстанції не було роз`яснено йому наслідків закриття кримінального провадження саме на нереабілітуючих підставах.
Також вказує на те, що судами було проігноровано невизнання ним своєї вини та те, що за його скаргою було порушено кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 за статтею 383 КК, тобто за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину.
Звертає увагу на те, що місцевий суд безпідставно зазначив про те, що обставини кримінального провадження підтверджуються поясненнями потерпілого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Крім того, вважає передчасним висновок суду першої інстанції про те, що вказане кримінальне провадження відноситься до провадження у формі приватного обвинувачення, оскільки не було досліджено даних про те, чи перебував він на час інкримінованих йому подій на службі у правоохоронних органів та чи не виконував він посадових обов`язків поліцейського.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Зі змісту касаційної скарги видно, що ОСОБА_4 не погоджується із закриттям кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення, вважаючи, що кримінальне провадження повинно було здійснюватися в загальному порядку через невизнання ним своєї вини.
За частиною 4 статті 26 КПКкримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого є безумовною підставою для закриття кримінального провадження.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

У статті 477 КПК визначено, що кримінальне правопорушення за частиною 1 статті 122КК відноситься до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Як убачається зі змісту ухвали суду першої інстанції від 22 листопада 2018 року, до суду надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 за частиною 1 статті 122 КК. У цьому судовому рішенні зазначено, що під час судового засідання потерпілий ОСОБА_5 підтримав подане ним клопотання про закриття цього кримінального провадження на підставі пункту 7 частини 1 статті 284 КПК, зазначивши, що його рішення є добровільним та беззаперечним, а наслідки такої відмови йому відомі. При цьому ОСОБА_4 в судовому засіданні вважав за можливе закрити це провадження.
Тому у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення районний суд правильно постановив ухвалу про закриття кримінального провадження.
Апеляційний суд, переглядаючи в апеляційному порядку правильність закриття кримінального провадження на підставі пункту 7 частини 1 статті 284 КПК, погодився з висновком суду першої інстанції та надав відповіді на доводи в апеляційній скарзі ОСОБА_4 .

Так, апеляційний суд урахував, що згідно з журналом та звукозаписом судового засідання ОСОБА_4 не заперечував проти закриття кримінального провадження стосовно нього.
При цьому апеляційний суд у своєму рішенні дійшов висновку, що відмова потерпілого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття провадження на будь-якій стадії судового розгляду, а будь-які намагання сторін спонукати потерпілого продовжувати підтримувати обвинувачення для підтвердження чи спростування вини обвинуваченого (наявності або відсутності складу та події злочину) будуть мати характер процесуального примусу щодо нього, що є неприпустимим.
Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що доводи ОСОБА_4 про те, що мотивувальна частина оскаржуваної ухвали не містить відомостей щодо невизнання ним своєї вини за пред`явленим обвинуваченням та про порушення стосовно ОСОБА_5 кримінального провадження за статтею 383 КК, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо закриття кримінального провадження та не є підставами для скасування судового рішення.

Також апеляційний суд правильно зазначив, що будь-яке кримінальне переслідування особи припиняється у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення.
Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій у колегії суддів не викликають сумнівів, оскільки суд першої інстанції, заслухавши позицію потерпілого щодо відмови від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, не міг діяти інакше, ніж це передбачено пунктом 7 частини 1 статті 284 КПК, тобто кримінальне провадження за таких умов підлягало лише закриттю.
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій діяли в межах визначених кримінальним процесуальним законом повноважень на підставі заяви потерпілого.
Що стосується доводів ОСОБА_4 про те, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не вирішили питання щодо доведеності його винуватості та дійшли передчасного висновку про те, що вказане кримінальне провадження відноситься до провадження у формі приватного обвинувачення, то колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки при закритті кримінального провадження на підставі відмови потерпілого від обвинувачення суд фактично визнає відсутність самого обвинувачення щодо певної особи, а тому не встановлює ні сам факт вчинення злочину, ні винуватість чи невинуватість особи.
Доводи ОСОБА_4 щодо неврахування судами першої та апеляційної інстанцій невизнання ним своєї вини та нероз`яснення судом наслідків закриття кримінального провадження також є безпідставними, оскільки не впливають на правильність оскаржуваних рішень.
Тобто навіть у разі, якщо особа, якій інкриміновано злочин, при відмові потерпілого відобвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення буде заперечувати свою вину, суд на підставі пункту 7 частини 1 статті 384 КПК позбавлений можливості продовжувати судовий розгляд на загальних засадах.
Так само не розглядається твердження ОСОБА_4 про те, щомісцевий суд зазначив, що обставини кримінального провадження підтверджуються поясненнями потерпілого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , оскільки докази у цьому кримінальному провадженні не досліджувались, свідків допитано не було, а винуватість ОСОБА_4 не встановлювалась.

Крім того, колегія суддів вважає, що не заслуговує на увагу посилання ОСОБА_4 на порушення за його скаргою кримінального провадження щодо ОСОБА_5 за статтею 383 КК, тобто за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, оскільки вказане також не спростовує правильності висновку місцевого суду щодо закриття цього кримінального провадження та не стосується зазначеного провадження.
Таким чином, на переконання колегії суддів, доводи ОСОБА_4 про безпідставність закриття кримінального провадження щодо нього є необґрунтованими.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК.

Отже, із касаційної скарги ОСОБА_4 та наданих до неї судових рішень Суд не вбачає підстав для її задоволення.
На підставі викладеного, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:
Відмовити ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Нововодолазького районного суду Харківської області від 22 листопада 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3