Провадження № 11-кп/4820/310/20
Справа № 677/590/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 травня 2020 року м. Хмельницький
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 березня 2019 року за № 70000070 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 28 січня 2020 року, -

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Корчівка, Красилівського району, Хмельницької області, мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, який працює за договором на виконання робіт з ДП «Старокостянтинівський молочний завод», учасника бойових дій, який має на утримання 4 неповнолітніх дітей, раніше судимого:

-08 квітня 2019 року вироком Білогірського районного суду Хмельницької області за ч. 1 ст. 185 КК України до штрафу в розмірі 1020 грн.;

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням і встановлено йому іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили не застосовано.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 11939 грн. 23 коп. моральної шкоди.

Питання про речові докази вирішено на підставі ст. 100 КПК України.

За вироком суду, ОСОБА_7 , 01 березня 2019 року близько 19 години 40 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись у будинку АДРЕСА_2 , під час сварки на ґрунті неприязних відносин, що раптово виникли на фоні ревнощів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, витягнув із правої кишені штанів розкладний ніж та, тримаючи його у правій руці, наніс ним три удари в ліву бокову частину спини та два удари в живіт ОСОБА_11 , спричинивши останньому тілесне ушкодження у вигляді проникаючого ножового поранення живота без пошкодження внутрішніх органів, гемоперитонеуму (наявність крові в черевній порожнині), яке відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння; тілесні ушкодження у вигляді колото-різаних ран тулуба (не менш 4), які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Старокостянтинівської місцевої прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок скасувати та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_7 підлягає скасування у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України і невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. 65 КК України, не врахував, що ОСОБА_7 раніше судимий вироком Білогірського районного суду Хмельницької області від 08.04.2019 року за умисний злочин, вчинив новий умисний злочин в стані алкогольного сп`яніння; згідно довідки Севрюківської сільської ради, Красилівського району № 38 від 01.03.2019 року, обвинувачений зареєстрований на території зазначеної сільської ради та характеризується як такий, що зловживає спиртними напоями. Окрім того, зазначає, що уповноважений орган з питань пробації у досудовій доповіді зазначив, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства, в тому числі і для окремих осіб.

Потерпіла ОСОБА_9 , в поданій апеляційній скарзі просить вирок в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі та стягнути з ОСОБА_7 41 000 грн. моральної шкоди.

Не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , вважає вирок суду в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову незаконним, та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості злочину, його наслідкам та особі обвинуваченого.

Вказує, що дії ОСОБА_7 , а саме нанесення ОСОБА_11 декілька ударів ножем були заздалегідь спланованими, а не стали наслідком раптового сплеску емоцій.

Зазначає, що висновок суду щодо активного сприяння розкриттю злочину обвинуваченим є помилковим, оскільки після вчинення кримінального правопорушення, останній покинув місце події та намагався приховати основний речовий доказ ніж. Вказані обставини також свідчать про відсутність в обвинуваченого жалю та співчуття з приводу зазначених подій.

Вважає, що ОСОБА_7 не розкаявся у вчиненому, оскільки його поведінка не щира та не відверта, він жодного разу не попросив вибачення за скоєне.

Суд необґрунтовано врахував як пом`якшуючі обставини визнання вини обвинуваченим та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки останній визнав вину під тиском зібраних правоохоронними органами доказів, заперечує вимоги виплати моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. з підстав їх необґрунтованості, що свідчить про відсутність у нього дійсного наміру відшкодувати спричинену шкоду.

Вказує на неможливість застосування щодо обвинуваченого положень ст. 75 КК України, оскільки, зважаючи на попередні судимості, обвинувачений висновків не зробив, продовжує вчиняти кримінальні правопорушення. Згідно довідки Севрюківської сільської ради, Красилівського району № 38 від 01.03.2019 року, обвинувачений характеризується як такий, що зловживає спиртними напоями. Також, потерпіла зазначає, що згідно даних досудової доповіді, ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення оцінений як високий, орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства, в тому числі і для окремих осіб.

Висновок суду першої інстанції про те, що вона не наполягала на суворості покарання вважає помилковим, оскільки в судових засіданнях, вона підтримувала думку прокурора та наполягала на призначенні обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції не повністю врахував ступінь її моральних страждань, не врахував всіх обставин, а саме те, що по сьогоднішній день вона не може змиритись із втратою сина, їй було завдано непоправну втрату, вона втратила нормальний сон, постійно знаходиться у психологічній напрузі, перебуває у подавленому стані, внаслідок чого прийняв необґрунтоване рішення про відшкодування їй 11939 грн. 23 коп. моральної шкоди, замість 41 000 грн., як вона просила.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, потерпілої ОСОБА_9 , на підтримку поданих апеляційних скарг, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечили проти їх задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та характеризуючі особу обвинуваченого документи, перевіривши і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити, а апеляційну скаргу потерпілої задовольнити частково, виходячи з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано не було.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України, жодною стороною кримінального провадження не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння кваліфіковано правильно.

Разом з тим, слушними є доводи прокурора та потерпілої ОСОБА_9 , що обрана форма призначеного ОСОБА_7 покарання не є справедливою та співмірною із вчиненим кримінальним правопорушенням, адже обвинувачений вчинив новий злочин будучи раніше судимим за злочин середньої тяжкості. Тобто, ОСОБА_7 на шлях виправлення не став та знову вчинив новий умисний злочин.

Суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та звільняючи його згідно з ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням із встановленням трирічного іспитового строку та покладаючи на нього відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України виконання певних обов`язків, не врахував загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому за правилом ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті, зокрема, виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, призначене ОСОБА_7 із застосуванням статті 75 КК України покарання, не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, не відповідає особі обвинуваченого через м`якість.

Колегія суддів вважає, що виправлення ОСОБА_7 не можливе без ізоляції від суспільства та приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення його за правилами ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням. А тому, вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України в частині призначеного покарання з ухваленням в цій частині нового вироку, у зв`язку із неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність згідно п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Таким чином, колегія суддів визнає доведеним, що 01 березня 2019 року близько 19 години 40 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись у будинку АДРЕСА_2 , під час сварки на ґрунті неприязних відносин, що раптово виникли на фоні ревнощів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, витягнув із правої кишені штанів розкладний ніж та, тримаючи його у правій руці, наніс ним три удари в ліву бокову частину спини та два удари в живіт ОСОБА_11 , спричинивши останньому тілесне ушкодження у вигляді проникаючого ножового поранення живота без пошкодження внутрішніх органів, гемоперитонеуму (наявність крові в черевній порожнині), яке відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння; тілесні ушкодження у вигляді колото-різаних ран тулуба (не менш 4), які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Призначаючи ОСОБА_7 вид та міру покарання, колегія суддів враховує ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_7 згідно даних довідки, виданої виконавчим комітетом Корчівської сільської ради Красилівського району за час проживання в с. Корчівка з вересня 2018 року по лютий 2019 року характеризується позитивно; працевлаштований; є учасником бойових дій; на утриманні має четверо неповнолітніх дітей; повністю відшкодував потерпілій завдану матеріальну та моральну шкоду; згідно даних довідок Красилівської ЦРЛ від 04.03.2019 року на обліку в лікаря-нарколога, психіатра не перебуває.

Разом з тим, ОСОБА_7 раніше судимий за корисливий злочин. Зазначена обставина дає підстави вважати про те, що ОСОБА_7 належних висновків для себе не зробив. Уникнувши реального відбування покарання за цей злочин, не виключена можливість, що ОСОБА_7 у майбутньому продовжить злочинну діяльність.

Згідно даних довідки Севрюківської сільської ради Красилівського району № 38 від 01 березня 2019 року, проживаючи на території с. Севрюки, ОСОБА_7 активної участі у житті громади не приймав, зловживав спиртним напоями.

Відповідно до даних досудової доповіді, ОСОБА_7 часто проявляє агресію (фізичну та вербальну) відносно оточуючих, яка в більшості випадків пов`язана із негативними стосунками із колишньою дружиною. Обвинуваченому властива втрата контролю над поведінкою та мисленням. Враховуючи характеристику особи обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також високу ймовірність вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства (в тому числі і для окремих осіб).

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття, визнання вини, активне сприяння у розкритті злочину, а також добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, є вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи всі вищевказані обставини, характер і ступінь суспільної небезпеки цього злочину, який посягає на життя та здоров`я людини, особу обвинуваченого, який належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, вчинив новий злочин, колегія суддів дійшла висновку, що виправлення обвинуваченого можливо лише шляхом призначення останньому реальної міри покарання у виді позбавлення волі.

При цьому, призначивши таке покарання, апеляційним судом буде врахована і думка потерпілої, яка просила призначити обвинуваченому покарання згідно вимог закону, який в даному конкретному випадку судом першої інстанції дотриманий не був.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_9 в частині визначення розміру моральної шкоди, колегія суддів встановила таке.

Пленум ВСУ у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у п. 9 роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи питання про розмір цивільного позову, суд першої інстанції частково задовольнив вимоги потерпілої ОСОБА_9 , визначивши такий в розмірі 20 000 грн.

Колегія суддів вважає, що саме такий розмір моральної шкоди відповідає ступеню вини обвинуваченого, який заподіяв ОСОБА_11 тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, однак, яке не знаходиться в причинному зв`язку із настанням смерті останнього, характеру та глибини страждань потерпілої, понесених у зв`язку із втратою сина, тривалості цих страждань, часу та зусиль, необхідних для відновлення її стану.

Аналізуючи конкретні обставини справи, колегія суддів погоджується, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є справедливим та співрозмірним з перенесеними душевними та моральними стражданнями потерпілої, відповідає вимогам законодавства, принципам розумності, виваженості та справедливості.

Тому, враховуючи вищевикладене, вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням в цій частині нового вироку, у зв`язку із неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 392, 404, 405, 407, 409, 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Старокостянтинівської місцевої прокуратури задовольнити.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 28 січня 2020 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання, зарахувавши до нього термін перебування ОСОБА_7 під вартою з 02 березня 2019 року по 02 жовтня 2019 року включно.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення судом апеляційної інстанції.

Головуюча ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4