МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/812/160/20 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2020 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні, із застосуванням режиму відеоконференції, в рамках кримінального провадження № 0001328 матеріали за апеляційною скаргою представника третьої особи, щодо майна якого вирішується питання про арешт, адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2020 року про арешт майна.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7 ,
представник третьої особи,
щодо майна якого вирішується
питання про арешт, ОСОБА_6 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги представника третьої особи, щодо майна якого вирішується питання про арешт.
Просить скасувати ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2020 року та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт тимчасово вилученого майна належного ОСОБА_8 автомобілю «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 .

Короткий зміст рішення слідчого судді суду першої інстанції.
Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2020 року задоволено клопотання слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_9 та накладено арешт на майно, а саме транспортний засіб «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_1 , який перебуває у власності ОСОБА_8 , та знаходиться у користуванні ОСОБА_10 .

Узагальнені доводи апеляційної скарги представника третьої особи, щодо майна якого вирішується питання про арешт.
Вважає, що ухвала слідчого судді не відповідає вимогам статті 370, 372 КПК України
Зазначає, що вилучене майно не може бути арештоване через збіг процесуальних строків.
Стверджує, що стороною обвинувачення не надано доказів пред`явлення цивільного позову.
На думку апелянта, із змісту повідомлення про підозру, клопотання слідчого та доданих до нього матеріалів не вбачається, що саме автомобіль «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_1 , використовувався як засіб або знаряддя будь-якого злочину.

Встановлені слідчим суддею суду першої інстанції обставини.
Третім слідчим відділом Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0001328 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 190, частиною 2 статті 28 і частиною 2 статті 364 Кримінального кодексу України (надалі КК України).
Слідчий суддя, прийшовши до висновку про необхідність арешту майна, обґрунтувала це тим, що: слідчим доведено, що вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України; доведено необхідність такого арешту; наявні ризики, передбачені абзацом 2 частини 1 статті 170 КПК України.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваної ухвали, доводи викладені в апеляційній скарзі, представника третьої особи, щодо майна якого вирішується питання про арешт на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора про залишення оскаржуваної ухвали без змін, вивчивши матеріали судового та кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, не виходячи за межі вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, апеляційний суд визнає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
При вирішенні питання про арешт майна, слідчим суддею додержані вимоги статей 170 173 КПК України.
Як передбачено пунктом 1 частини 2 статті 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
У зв`язку з цим, відповідно до частини 2 статті 173 КПК України, при розгляді клопотання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженню; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно вимогам частини 3 статті 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до вимог частин 1 статті 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Як слідує із матеріалів судового провадження, ухвалою слідчого судді від 28 грудня 2019 року надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: м. Одеса, вул. Багрицького, 63А, а саме транспортного засобу «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , який перебуває у власності ОСОБА_8 , та знаходиться у користуванні ОСОБА_10 . Так, в ході обшуку слідчим вилучено безпосереднього вказаний транспортний засіб.
За такого, слідчий суддя дійшла вірного висновку про надання судом дозволу на вилучення вищезазначеного майна.
З огляду на обставини кримінального провадження, враховуючи вимоги частини 1 та частини 2 статті 170 КПК України щодо завдання та мети арешту, слідчий суддя при постановленні рішення вірно врахував, що зазначене майно відповідає критерію речового доказу та на підставі статті 170 КПК України підлягає арешту.
За такого, є такими, що не заслуговують на увагу твердження апелянта щодо безпідставності накладення арешту на майно.
Виходячи з даних матеріалів судового та кримінального провадження вказане майно відповідає критеріям передбаченим статтею 98 КПК України, а тому незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту може мати наслідком перешкоджання кримінальному провадженню та встановленню істини у ньому, шляхом знищення чи зміни вказаного майна.
В силу наведеного, є не слушними твердження апелянта щодо безпідставного порушення права власності та користування вказаним майном.
Враховуючи статус вилученого майна, посилання апелянта на порушення слідчим суддею строків розгляду клопотання слідчого про арешт майна, як безумовну підставу для повернення цього майна, є такими, що не заслуговують на увагу.

Метою арешту майна, виходячи із змісту оскаржуваної ухвали, було забезпечення речового доказу, а тому посилання на відсутність пред`явлення цивільного позову є неслушними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді, судом апеляційної інстанції не виявлено, а тому і в цій частині твердження апелянта є безпідставними.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, про що просить апелянт.
Керуючись статтями 376, 405, 407, 422, 424, 532 КПК України,
п о с т а н о в и в:
Ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2020 року про арешт майна залишити без змін, а апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якого вирішується питання про арешт, адвоката ОСОБА_6 - без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: