Справа №591/3556/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/873/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження № 591/3556/19 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 09 серпня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пушкарівка, Сумського району, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою : АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз 22.05.2014 Зарічним районним судом м. Суми за ч.2 ст.309, ст.395, ч.4 ст.70 КК України до 7 років позбавлення волі, 19.01.2017 ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області звільнений умовно-достроково на невідбутий строк 2 роки 2 місяці 27 днів,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 09 серпня 2019 року, в якій він просить вирок суду скасувати у зв`язку із невідповідністю призначеного ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.185 КК України ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якість та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому остаточного покарання. Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.185 КК України та призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, до покарання призначеного цим вироком приєднати частину невідбутого покарання за вироком Зарічного районного суду м. Суми від 22 травня 2014 року та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 2 років 3 місяців позбавлення волі.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 грн.

За змістом доводів апеляційної скарги прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини, доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 вважає вирок суду незаконним, таким що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Наголошує на тому, що при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.185 КК України суд визнав обставинами, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування завданих злочином збитків, однак не врахував, що обвинувачений визнав свою винуватість під впливом беззаперечних доказів, зібраних органом досудового розслідування. З достатньо повнотою, на думку прокурора, не було враховано судом і те, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення ряду корисливих злочинів, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку, покарання за якими призначалося лише у виді реального позбавлення волі та на тривалий час. Дані обставини за твердженнями прокурора свідчать про відсутність підстав для призначення ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність прокурор вказує на те, що обвинувачений вчинив новий злочин до повного відбуття покарання за попереднім вироком, а саме, будучи умовно-достроково звільненим від відбування покарання, призначеного вироком Зарічного районного суду м. Суми від 22 травня 2014 року на підставі ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 січня 2017 року, що залишилося поза увагою суду. Враховуючи викладене вважає, що суд мав призначити ОСОБА_7 покарання за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК України, чого судом зроблено не було.

За вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винним в тому, що 23 квітня 2019 року близько 19-15 години маючи намір на таємне, з корисливих спонукань викрадення чужого майна, діючи повторно та таємно від оточуючих, перебуваючи в приміщенні магазину «Єва № 908» ТОВ «РУШ» по вул. Миру, 30 в м. Суми, з полиці викрав парфумовану воду жіночу вартістю 339 гривень, яка належала ТОВ «РУШ», чим завдав потерпілій стороні матеріальних збитків на вказану суму, після чого з місця вчинення злочину зник, а викраденим розпорядився на власний розсуд.

До початку апеляційного розгляду від захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора, за змістом яких вважає вирок суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що задоволенню не підлягає.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскаржуваного судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка не підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги та просили залишити вирок суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судовий розгляд даного кримінального провадження проводився в суді першої інстанції в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, а тому висновки суду щодо фактичних обставин справи, які не оспорювались і стосовно яких докази судом не досліджувались, апеляційним судом не перевіряються. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги в порядку ч.2 ст. 404 КПК України колегія суддів не вбачає.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції вірно кваліфіковані за ч.2 ст.185 КК України. Правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 учасниками судового провадження не оспорюється.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.185 КК України ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то на переконання колегії суддів, вони є необгрунтованими з огляду на наступне.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи»; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до положень ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами

Як вбачається із вироку, покарання ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України у виді штрафу було призначене із застосуванням положень ст.69 КК України.

За змістом ч.1 ст.69 КК України при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Відповідно до мотивувальної частини вироку суд при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді штрафу врахував пом`якшуючі покарання обставини, якими судом першої інстанції вірно визнані: щире каяття обвинуваченого у вчиненні злочину, сприяння у розкритті злочину, відшкодування завданих збитків. Наявність цих обставин, за відсутності обтяжуючих покарання обставин у поєднанні із даними про особу обвинуваченого, який хоча і є раніше неодноразово судимою особою, однак працює, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, одружений, тобто має міцні соціальні зв`язки, а також незначною вартістю викраденого майна, давали суду першої інстанції обгрунтовані підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання за ч.2 ст.185 КК України шляхом переходу до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції статті ч.2 ст.185 КК України.

Отже судом, положення ч.1 ст.69 КК України до обвинуваченого ОСОБА_7 застосовано законно та обґрунтовано, адже за матеріалами кримінального провадження всупереч тверджень прокурора наявні декілька обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та пом`якшують покарання відносно обвинуваченого ОСОБА_7 .

Враховуючи зазначене, в даному кримінальному провадженні, як вбачається з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_7 призначено із порушенням визначених у законі загальних засад.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким рішенням суду першої інстанції і вважає його обґрунтованим та вмотивованим.

Наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 попередніх судимостей за вчинення ряду корисливих злочинів, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку, на які посилається прокурор в поданій апеляційній скарзі, на думку колегії суддів, сама по собі не є підставою для призначення обвинуваченому більш суворої міри покарання.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку щодо обвинуваченого в частині призначеного покарання за ч.2 ст.185 КК України, а тому доводи прокурора про м`якість призначеного покарання та безпідставність застосування положень ч.1 ст.69 КК України не знайшли свого підтвердження.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про незастосування судом першої інстанції закону, який підлягає застосуванню, а саме положень ст.71 КК України, то такі не грунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Як вбачається з ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19.01.2017 ОСОБА_7 було звільнено умовно достроково від відбування покарання, призначеного вироком Зарічного районного суду м. Суми від 22 травня 2014 року, яким його було засуджено за ч.2 ст.309, ст.395, ч.ч.1,4 ст.70 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, що є його власністю на невідбутий строк 2 роки 2 місяці 27 днів (а.к.п.57).

Також зі змісту вказаної ухвали вбачається, що кінець строку покарання ОСОБА_7 визначено 16.04.2019 року.

Тобто, на час вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 злочину за цим вироком 23.04.2019, умовно достроковий термін, який обраховується з моменту винесення відповідного судового рішення закінчився, а тому, з урахуванням положень ч.4 ст.81 КК України підстави для призначення йому покарання за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК України відсутні.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості є безпідставними.

Враховуючи викладене, підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, скасування вироку суду відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання з ухваленням свого вироку, колегія суддів, не знаходить, а тому вона задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 09 серпня 2019 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.