Справа № 456/3434/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/299/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду у м. Львові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованому та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника- адвоката - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

в с т а н о в и л а:

вищевказаною ухвалою обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.1 ч.2 ст. 115 КК України ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 13 квітня 2020 року.

Своє рішення суд мотивує тим, що будь яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою не встановлено, по справі не допитані всі свідки, не досліджені докази, а відтак на даному етапі під час розгляду клопотання прокурора, суд оцінив тільки ризики, передбачені ст. 177 КПК, які не змінилися.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу про продовження строку тримання під вартою та на підставі ст. 284 КПК України закрити кримінальне провадження.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений ОСОБА_6 покликається на грубі порушення допущені органом досудового розслідування, прокурором, а також судом при вирішенні питання допустимості доказів, їх оцінки при прийнятті рішення про продовження строку тримання під вартою. На думку обвинуваченого ОСОБА_6 , у сторони обвинувачення взагалі відсутні належні та допустимі докази вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення, за таких обставин вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою йому є безпідставним.
Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_6 та його захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора про законність судового рішення, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Рішенням Конституційного Суду України № 4-р/2019 від 13.06.2019 у справі № 3-208/2018(2402/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті. Зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене частиною другою статті 392 Кримінального процесуального кодексу України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним і таким, що не може бути оскаржено.
Конституційний Суд України вважає, що неможливість своєчасного апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою унеможливлює ефективну та оперативну (дієву) перевірку правомірності обмеження конституційного права особи на свободу на стадії судового розгляду. Неможливість оскарження особою чи її захисником в апеляційному порядку ухвали суду про продовження строку тримання під вартою створює умови, за яких помилкове рішення суду першої інстанції, чинне протягом тривалого часу, може призвести до тяжких невідворотних наслідків для зазначеної особи у вигляді безпідставного обмеження її конституційного права на свободу.
Надання особі права на апеляційний перегляд судового рішення про продовження строку тримання під вартою під час судового провадження є проявом гарантії виконання державою міжнародних зобов`язань зі створення умов із забезпечення кожному підозрюваному, обвинуваченому (підсудному) дієвого юридичного засобу захисту його конституційних прав і свобод відповідно до міжнародних стандартів, потрібною гарантією відновлення порушених прав, свобод і інтересів людини, додатковим механізмом усунення помилок, допущених судом першої інстанції під час розгляду кримінальних справ до ухвалення рішення по суті.
Згідно з ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 КПК України.
Пунктом 17 ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься забезпечення права на оскарження процесуальних рішень.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, до кожного учасника кримінального провадження застосовується належна правова процедура та гарантується право на перегляд судового рішення в порядку, передбаченому КПК України.
Як вбачається з матеріалів контрольного провадження № 456/3434/18 в провадженні Стрийського міськрайонного суду Львівської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_6 за п.1 ч.2 ст. 115 КК України.
Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого 2020 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 до 13 квітня 2020 року.
Суд дійшов обґрунтованого й правильного висновку про необхідність продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою, врахувавши при цьому, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі; ризики, які були підставою продовження запобіжного заходу, не зникли, а саме: обвинувачений, перебуваючи на волі, може ухилятися від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілих, спотворити або сховати будь-яку з речей, які мають істотне значення для кримінального провадження, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інші кримінальні правопорушення.
Крім цього, відповідно до п. 36 Рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 року у справі «Москаленко проти України», Європейський суд зазначив, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.
В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів (п.35 рішення ЄСПЛ №12369/86 від 26.06.1991 року «Летельє проти Франції»).
ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, які відповідно до ст. 3 Конституції України визнаються найвищою соціальною цінністю.
Разом із тим, згідно із п.51 вищевказаного рішення, Європейський суд з прав людини зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини слідує, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване.
Окрім цього, продовження строків тримання під вартою обвинуваченому не суперечить вимогам ст. 5 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод», вказаним у рішенні Європейського суду з прав людини від 09.10.2014 року у справі «Чанєв проти України», оскільки в матеріалах справи існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а підстав для застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого чи зменшення ризиків заявлених прокурором на даний час не встановлено.
При цьому, судом було враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який не має постійного джерела доходів, офіційно не працевлаштований, на утриманні неповнолітніх дітей та батьків похилого віку не має, обвинувачений не має міцних соціальних зв`язків, які б гарантували забезпечення належного виконання ним своїх процесуальних обов`язків.
Суд оцінив у сукупності та навів у своєму рішенні обставини, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.
Правових підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу колегія суддів не вбачає і вважає, що продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою здійснене з дотриманням вимог закону та з врахуванням конкретних обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого.
Доводи обвинуваченого про відсутність підстав для продовження строку тримання підозрюваного під вартою колегія суддів визнає безпідставними й до уваги не бере.
ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.1 ч.2 ст. 115 КК України, ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися, й судовий розгляд у справі не завершено.
При розгляді клопотання суд з`ясував усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу, й виклав їх у своєму рішенні.
Прокурором доведено, що заявлені ризики не зменшились, а необхідність проведення певного обсягу процесуальних дій є обставиною, яка перешкоджає завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Окрім того, доводи обвинуваченого про недопустимість доказів у даному кримінальному провадженні апеляційним судом до уваги не беруться, оскільки питання допустимості доказів буде вирішувати суд під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Судове рішення відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість апеляційної скарги й підстав для скасування ухвали суду про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , залишити без зміни, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді