Справа № 522/7593/19
Провадження № 1-кп/522/771/19
УХВАЛА

24.02.2020 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшов обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України.
Під час підготовчого судового засідання прокурор просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту у відкритому судовому засіданні.

Потерпіла просила призначити обвинувальний акт до судового розгляду.

Адвокат в інтересах обвинуваченого заперечував щодо призначення обвинувального акту до судового розгляду, та заявив клопотання про повернення обвинувального акту, посилаючись на те, що в зазначеному обвинувальному акті не дотримано всіх вимог ст. 291 КПК України, наслідком чого він підлягає поверненню.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу, зокрема має містити, викладання фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статей закону України про кримінальну відповідальність та формування обвинувачення.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту згідно ст. 377 КПК України, суд першої інстанції здійснює судовий розгляд.

Так, ч. 1 ст. 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, що виходячи з суті цієї статті має відображатися в обвинувальному акті, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими. Як вбачається з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» № 8 від 24.10.2003, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити данні про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Вказаний принцип закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (у справі «Абрамян проти Росії») більш грунтовно тлумачить зазначену норму, вказуючи на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, та як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камінські проти Австрії» №9783/82 п. 79).

Крім того, положення пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94, п. 52; рішення від 25.07.2000 у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94. п. 58; рішення від 20.04.2006 у справі «І.Н. та інші проти Автсрії», №42780/98, п. 34).

До того ж право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Таким чином при формулюванні обвинувачення, прокурор у обвинувальному акті повинен конкретно навести доведені данні про подію (час, місце, спосіб) кримінальних правопорушень, форму вини, мотив і мету його вчинення.

Однак, аналізуючи наявний обвинувальний акт складений відносно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 190 КК України, прокурор формулюючи обвинувачення цього не зробив.

На думку сторони захисту, обвинувальний акт складено з порушенням вимог КПК України у зв`язку з тим, що виклад фактичних обставин кримінального провадження, які містить обвинувальний акт - не відповідає дійсності, а формулювання обвинувачення є не конкретним. Так, надуманими припущеннями сторони обвинувачення є констатація факту виникнення у ОСОБА_6 злочинного умислу на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_5 шляхом обману, а також посилання на те, що ОСОБА_6 висловлював ОСОБА_5 вимогу щодо необхідності надання йому грошових коштів. Вказані твердження є безпідставними, не підтверджені жодними обставинами, а відтак не є доведеними.

Також, не заслуговують на увагу посилання органу слідства на те, що ОСОБА_5 , яка мала повноваження представника ФОП ОСОБА_7 , була введена в оману, внаслідок чого начебто вимушена була погодитися на передачу грошових коштів за укладення договорів. Фактично, стороною договорів виступала ФОП ОСОБА_7 , а відтак ОСОБА_5 не могла бути введена в оману через наявність ризику не укладання цих договорів, у зв`язку з тим, що її повноваження поширювалися лише на представництво інтересів ФОП ОСОБА_8 та будь-яке рішення щодо відмови в укладанні договору не мало б негативного впливу на саму ОСОБА_5 , а відтак не стосувалось її інтересів.

На підставі вищезазначеного можна зробити висновок про відсутність можливості введення ОСОБА_5 в оману, а відтак і відсутність мотиву та умислу ОСОБА_6 на заволодіння її грошовими коштами шляхом обману.

Безпідставним також є посилання прокурора в обвинувальному акті на те, що ОСОБА_5 17.08.2018 була введеною в оману та перебувала у безвихідному стані під час перерахування грошових коштів, у зв`язку з тим, що перерахування грошових коштів відбувалося вже після подання ОСОБА_5 заяви про начебто вчинення стосовно неї кримінального правопорушення, реєстрації кримінального провадження та здійснювалося вже під час проведення негласної слідчої розшукової дії - імітуванні обстановки злочину.

Тобто, ОСОБА_5 точно не могла перебувати в омані, у зв`язку з тим, що діяла згідно інструкцій органу досудового слідства.

Поряд з цим, не відповідають дійсності й твердження органу досудового слідства та прокурора щодо завдання ОСОБА_6 матеріального збитку ОСОБА_5 , внаслідок того, що в обвинувальному акті відсутні конкретні факти заволодіння ОСОБА_6 грошовими коштами ОСОБА_5 .

Разом з цим, обвинувальний акт не містить конкретизованих відомостей щодо місця, часу та способу вчинення кримінального правопорушення, яке інкриміновано ОСОБА_6 , а має лише посилання на хронологію надуманих обставин.

В обвинувальному акті також не зазначено у чому саме виразилася об`єктивна сторона злочину, зокрема яким чином орган досудового слідства та процесуальний керівник дійшли висновку про заволодіння саме ОСОБА_6 грошовими коштами ОСОБА_5 та у чому полягав обман.

За таких обставин, аналізуючи обвинувальний акт сторона захисту дійшла висновку про те, що фактичні обставини кримінального правопорушення викладено не належним чином, а відтак відсутнє належне формулювання обвинувачення.

Крім того, виниклі правовідносини мають ознаки цивільно-правових і не зрозуміло в чому саме полягає шахрайство.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Обвинувачений підтримав клопотання захисника.

Прокурор та потерпіла заперечували щодо задоволення клопотання про повернення обвинувального акту, як незаконе та необгрунтоване.

Згідно п. 2 Постанови Верховного Суду України від 24.11.2016, проаналізувавши точний зміст положень пункту 5 частини другої статті 291 КПК, а також норм, що формують інститут обвинувачення у вітчизняному кримінальному процесі, суд дійшов висновку, що згідно з зазначеною нормою закону обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); формулювання обвинувачення.

При цьому, під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

В п. 7 вказаної Постанови Верховний Суд України зазначає, що у міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту "а" частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи ("Девеер проти Бельгії" від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі "Маттоціа проти Італії" від 25 липня 2000 року, на яке міститься посилання у заяві прокурора до Верховного Суду України, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття "обвинувачення" національними судами.

Суд приходить до висновку, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 дотримано вимог закону щодо викладу фактичних обставин та правової кваліфікації.

Обставини, які, відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, розмір процесуальних витрат, викладено чітко і конкретно. Наведені у обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Доводи заяви про формальне не дотримання вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке обумовлює скасування судових рішень у кримінальному провадженні.

Таким чином, доводи захисника, викладені у заявленому клопотанні, не є достатніми для повернення обвинувального акту прокурору.

Крім того, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до судів усіх інстанцій скеровано лист за № 223-1430/0/4-12 «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», в п. 2 якого зазначено, серед іншого, що в підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам статей 291, 292 КПК України: зокрема, якщо це документ містить положення, що суперечать одне одному; у документі наведено недопустиму натуралізацію опису злочину; він не підписаний слідчим чи не затверджений прокурором; до нього не долучено передбачені законом додатки.

Вказані підстави повернення обвинувального акту є їх виключним переліком, та жодна з них не зазначена у клопотанні захисника.

Заслухавши учасників судового розгляду, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт надійшов до суду з дотриманням правил територіальної підсудності, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст.ст. 468-475 КПК України, немає, обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, встановлено наявність підстав для призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту.

Керуючись ст.ст. 132, 176, 177, 178, 183, 186, 193, 194, 196, 197, 205, 291, 314-316 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 про повернення обвинувального акту відмовити.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України призначити до судового розгляду на 10.30 год. 04 березня 2020 р. у відкритому судовому засіданні в приміщенні місцевого Приморського районного суду м. Одеси у залі судових засідань № 222, за участю прокурора, захисника, потерпілої та обвинуваченого.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1

24.02.2020