Дата документу 18.02.2020 Справа № 937/8854/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №937/8854/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/479/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за клопотанням засудженої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про застосування відносно неї Закону України «Про амністію у 2016 році»,

за участю прокурора ОСОБА_7 .

Засуджена ОСОБА_6 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2019 року, якою у задоволенні її клопотання про застосування відносно неї Закону України «Про амністію у 2016 році» відмовлено.

Своє рішення суд мотивував тим, що засуджена ОСОБА_6 відбуває покарання у виді позбавлення волі за вчинення умисного тяжкого злочину, на день набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році» не відбула більше половини призначеного строку основного покарання.

В апеляційній скарзі засуджена ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і застосувати відносно неї Закон України «Про амністію у 2016 році».

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.185 КК України, яке не є особливо тяжким, було вчинено нею до набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році».

Згідно з ухвалою, до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженої ОСОБА_6 про застосування відносно неї Закону України «Про амністію у 2016 році», в якому вона посилається на те, що 01 березня 2017 року вона була засуджена вироком Дружківського міського суду Донецької області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі з випробуванням на 2 роки. Ухвалою суду від 13 жовтня 2017 року відносно неї було скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням та її направлено для відбуття призначеного вироком покарання. 10 жовтня 2017 року її було взято під варту та направлено до УВП №6 м.Бахмута Донецької області для відбування покарання, де вона перебувала до 17 травня 2018 року, після чого для відбування покарання її було етаповано до УВП №144 м.Мелітополя, куди вона прибула 06 червня 2018 року.
В судове засідання засуджена не з`явилась, надавши заяву про розгляд клопотання без її участі.
У судовому засіданні прокурор заперечувала проти задоволення заяви засудженої ОСОБА_6 про застосування відносно останньої Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки відсутні підстави для застосування зазначеного Закону.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженої і вважав ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Висновки суду про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженої ОСОБА_6 про застосування до неї Закону України «Про амністію у 2016 році», ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні матеріалах провадження і на думку колегії суддів є обґрунтованими.

Так, згідно з положеннями ст.1 вказаного Закону, підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили:

а) які на момент вчинення злочину були неповнолітніми;

б) жінки, вагітні на день набрання чинності цим Законом;

в) не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами;

г) яких на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнано інвалідами першої, другої чи третьої групи, а також хворими на активну форму туберкульозу (диспансерні категорії 1-4), онкологічні захворювання (III, IV стадії за міжнародною класифікацією TNM), СНІД (III, IV клінічні стадії за класифікацією ВООЗ) та інші тяжкі хвороби, що перешкоджають відбуванню покарання та підпадають під визначення Переліку захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, затвердженого у додатку 12 до Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572;

ґ) які на день набрання чинності цим Законом досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" ;

д) ветерани війни (учасники бойових дій, інваліди війни та учасники війни, які підпадають під дію Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" );

е) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи - осіб, які підпадають під дію Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та аналогічних законів інших держав - колишніх республік СРСР;

є) які на день набрання чинності цим Законом мають одного чи обох батьків, які досягли 70-річного віку або визнані інвалідами першої групи, за умови, що в цих батьків немає інших працездатних дітей.

Відповідно до положень ст.4 Закону, звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, зазначені у статті 1 цього Закону, засуджені за умисні злочини, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше десяти років, якщо на день набрання чинності цим Законом вони відбули не менше половини призначеного строку основного покарання.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено при апеляційному розгляді, вироком Дружківського міського суду Донецької області від 01 березня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватою у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України (який є тяжким) та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на три роки. На підставі ст.79 КК України ОСОБА_6 від відбуття покарання звільнено, якщо вона протягом двох років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї судом обов`язки.
Вирок суду набрав законної сили 31 березня 2017 року.
Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 13 вересня 2017 року задоволено подання начальника Дружківського МВ з питань пробації Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції відносно засудженої ОСОБА_6 про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення її для відбування призначеного покарання. Засуджену ОСОБА_6 після набрання ухвали законної сили постановлено затримати та утримувати у Бахмутській УВП УДПТСУ у Донецькій області. Строк відбування покарання засудженій ОСОБА_6 рахувати з моменту її затримання. Ухвала суду набрала законної сили 20 вересня 2017 року.
Як убачається з матеріалів провадження, на виконання вказаного вироку суду 10 жовтня 2017 року ОСОБА_6 затримано.
З 11 жовтня 2017 року засуджена утримувалась в ДУ «Бахмутська установа виконання покарань (№6), 17 травня 2018 року вибула для відбування покарання до державної установи «Мелітопольська УВП №144». Прибула 07 березня 2019 року до ДУ «Бахмутська установа виконання покарань (№6) для ознайомлення з матеріалами кримінальної справи.
З 06 червня 2018 року ОСОБА_6 відбуває покарання в ДУ «Мелітопольська УВП №144».
Закон України «Про амністію у 2016 році» набрав чинності 07 вересня 2017 року, тобто до того моменту, коли засуджена ОСОБА_6 почала відбувати покарання, призначене їй за вироком Дружківського міського суду Донецької області від 01 березня 2017 року.
Таким чином, на день набрання чинності вказаним Законом засуджена будь-якого строку з призначеного покарання не відбула.

Положення ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» на ОСОБА_6 не розповсюджуються, оскільки остання вчинила тяжкий умисний злочин.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що до засудженої ОСОБА_6 не може бути застосований Закон України «Про амністію у 2016 році», у зв`язку з чим підстав для задоволення її апеляційної скарги не вбачає.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2019 року, якою у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про застосування відносно неї Закону України «Про амністію у 2016 році» відмовлено, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4