Ухвала
іменем України

22 червня 2020року
м. Київ
справа № 636/4943/19
провадження № 51 - 2833 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від

28 квітня 2020 року щодо ОСОБА_5 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000845,
встановив:
За вироком Зміївського районного суду Харківської області від 6 березня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у селі Ланна Карлівського району Полтавської області, зареєстрований та проживає на

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 4 ст. 152 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання

у виді позбавлення волі на строк 13 років.

Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 26 червня

2019 року, в період часу з 6 годин до 11 годин, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, в приміщенні будинку для відпочинку ділянки

АДРЕСА_2 , діючи умисно, підійшов до малолітньої ОСОБА_6 , та, застосовуючи фізичне насильство щодо неї, подолав волю останньої до опору, після чого вчинив дії сексуального характеру, пов`язані з оральним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_6 з використанням геніталій.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року вирок місцевого суду змінено. Виключено із вироку обтяжуючу обставину вчинення злочину

в стані алкогольного сп`яніння.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що призначене місцевим судом

ОСОБА_5 покарання за ч. 4 ст. 152 КК у виді позбавлення волі на строк

13 років є невиправдано м`яким. Вказує на незаконність ухвали апеляційного суду, який, на думку касатора, належним чином не перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, залишив розмір призначеного ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років замість 14 років позбавлення волі, про що просив прокурор у своїй апеляційній скарзі, тим самим порушивши вимоги

ст. 419 КПК.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши оскаржуване судове рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення касаційної скарги прокурора.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості

й достатності обраного покарання тощо.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою

є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Так, санкція ч. 4 ст. 152 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі

на строк від десяти до п`ятнадцяти років.
Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд в повній мірі врахував тяжкість вчиненого злочину, який згідно з вимогами ст. 12 КК є особливо тяжким, а також взяв до уваги дані про особу винного, та обґрунтовано дійшов до висновку про можливість виправлення засудженого з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора в частині м`якості призначеного засудженому покарання, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення залишив апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Переконливих доводів про необхідність призначення засудженому покарання за ч. 4 ст. 152 КК у виді позбавлення волі на строк 14 років, замість 13 років позбавлення волі, призначених йому судом першої інстанції, у касаційній скарзі не наведено, як і не аргументовано, що призначене ОСОБА_5 покарання

у виді позбавлення волі на строк 13 років є явно несправедливим внаслідок м`якості.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Враховуючи викладене, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно

з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від

28 квітня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3