Справа №583/2076/14-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/82/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та представника потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 липня 2019 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та проживаючий у АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний невинуватим та виправданий за ч.2 ст.286 КК України у зв`язку із відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення та визнаний винним за ч.1 ст.286 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілих - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представника потерпілих ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

До апеляційного суду надійшли апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та представника потерпілих ОСОБА_10 , в яких:

- захисник ОСОБА_7 вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права та просить його скасувати, ухваливши свій вирок, яким ОСОБА_6 виправдати повністю, а дане кримінальне провадження закрити,

- представник потерпілих ОСОБА_10 вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим та упередженим в частині визнання ОСОБА_6 невинуватим та виправданим за ч.2 ст.286 КК України та просить вирок суду скасувати, ухваливши свій вирок, яким визнати обвинуваченого винним за ч.2 ст.286 КК України та задовольнити цивільні позови потерпілих.

Даним вироком ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано за ч.2 ст.286 КК України в зв`язку з відсутністю у діянні обвинуваченого складу даного злочину.

Цим же вироком ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк один рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.

На підставі ч.5 ст.74, п.2 ч.1 ст.49 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання в зв`язку з закінченням строків давності.

Позов прокурора в інтересах управління фінансів Охтирської міської ради задоволено та стягнуто з ОСОБА_6 на користь управління фінансів Охтирської міської ради в рахунок відшкодування витрат за стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_12 2381,88 грн. і потерпілого ОСОБА_13 4410,81 грн.

Позов ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_6 на її користь 1735,76 грн.

Позов ОСОБА_8 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково та стягнуто на її користь 694,80 грн.

Стягнуто на користь держави з ОСОБА_6 судові витрати за проведення експертиз на загальну суму 3074,50 грн.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 вважає недоведеною вину ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, оскільки сам обвинувачений її категорично заперечує, досліджені судом матеріали кримінального провадження фактично не містять належних, допустимих та достатніх доказів винності його підзахисного та не можуть беззаперечно свідчити проти нього. Так, захисник вважає, що протокол огляду місця події лише підтверджує факт виїзду ОСОБА_6 на смугу зустрічного руху у зв`язку з тим, що водій скутера, який рухався попереду, обминаючи калюжу, створив непередбачувану небезпеку для руху, де в порушення Правил дорожнього руху рухались потерпілі і не містить доказів вини обвинуваченого. Апелянт зазначає, що висновок судової транспортно-трасологічної експертизи, на який посилався суд першої інстанції також підтверджує версію подій, які пояснив ОСОБА_6 .

За таких обставин, захисник доводить, що обвинувальний вирок суду ґрунтується лише на висновку останньої автотехнічної експертизи № 102 від 20.03.2016, який на його думку, є недопустимим доказом, оскільки він був зроблений на підставі наданих вихідних даних, які неправильно зрозумів експерт, про що він зазначив у судовому засіданні. При цьому, скаржиться на те, що прокурором не було заявлено клопотання про проведення повторної автотехнічної експертизи, натомість була змінена кваліфікація кримінального правопорушення з ч.2 ст.286 КК України на ч.1 ст.286 КК України.

Крім того, сторона захисту вважає, що суд вийшов за межі зміненого обвинувачення, оскільки відповідно до обвинувального акту ОСОБА_6 обвинувачується у порушення вимог п.п.10.2, 13.2, 12.6 Правил дорожнього руху, а згідно з висновком автотехнічної експертизи № 102 від 02.03.2016 експерт визнав порушення обвинуваченим п.п.10.1, 14.2(в) Правил дорожнього руху.

В обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги ОСОБА_10 зазначає, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у відшкодуванні потерпілим моральної шкоди. Так захисник вважає, що травми, отримані ОСОБА_13 внаслідок спричиненої ОСОБА_6 дорожньо-транспортної пригоди, змінили звичний уклад життя ОСОБА_9 , яка доглядала за батьком у лікарні та у зв`язку з цим відчувала моральні страждання. Суд неправомірно відмовив і у відшкодуванні моральної шкоди ОСОБА_8 , оскільки на думку апелянта, експертним висновком, проведеним відразу після смерті ОСОБА_12 був встановлений причинний зв`язок між смертю потерпілого та ДТП, що також вказує на необхідність відшкодування моральної шкоди потерпілій, яка понесла моральні страждання, доглядаючи батька після ДТП.

Крім того, апелянт вказує, що судом не було надано належної оцінки висновку судової автотехнічної експертизи № 64 від 08.05.2014, згідно з якою дії ОСОБА_6 перебувають у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди.

Також захисник скаржиться на невиправдано тривалий розгляд даного кримінального провадження, у результаті якого судом був ухвалений незаконний вирок.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у тому, що 17 березня 2014 року близько 15-00 год., керуючи автомобілем марки «ВАЗ-217030», реєстраційний номер НОМЕР_1 , він рухався по автодорозі Суми-Полтава у напрямку м. Охтирка та в цей час попереду нього в попутному напрямку вздовж протилежного краю дороги рухалися велосипедисти ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Виконуючи обгін попутного вантажного автомобіля, в порушення вимог п.п.10.1, 14.2(в) Правил дорожнього руху України, не впевнився у тому, що виконання даного маневру буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, не переконавшись перед початком обгону в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, здійснив наїзд на вказаних велосипедистів, заподіявши їм тілесні ушкодження, які за ознакою довготривалого розладу здоров`я ОСОБА_13 та згідно з висновком судово-медичної експертизи № 92 від 02.04.2014 щодо обстеження ОСОБА_12 , відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України.

Однак, на розгляд суду першої інстанції дане кримінальне провадження надійшло з кваліфікацією дій ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України.

Під час судового розгляду прокурором змінювалось пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення з ч.2 ст.286 КК України на ч.1 ст.286 КК України, проте потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скористались своїм правом і підтримали обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі, згідно з яким ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що 17 березня 2014 року близько 15-00 год., керуючи автомобілем марки «ВАЗ-217030», реєстраційний номер НОМЕР_1 рухався по автодорозі Суми-Полтава в напрямку м. Охтирка, в порушення вимог п.п.10.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, не впевнився у тому, що виконання даного маневру буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, не дотримавшись безпечної дистанції та безпечного інтервалу, виконуючи обгін попутного вантажного автомобіля здійснив наїзд на велосипедистів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які в цей час рухалися попереду нього у попутному напрямку вздовж протилежного краю проїзної частини, чим скоїв дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого потерпілим були заподіяні тілесні ушкодження, які за ознакою довготривалого розладу здоров`я ОСОБА_13 та згідно з висновком судово-медичної експертизи № 92 від 02.04.2014 щодо обстеження ОСОБА_12 відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Перебуваючи у лікарні, обидва потерпілі померли. Дії ОСОБА_6 кваліфіковані як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, за ч.2 ст.286 КК України.

Однак суд дійшов висновку, що досліджені експертні висновки через виявлені невідповідності та протиріччя у медичній документації відносно ОСОБА_14 не дали можливості встановити його причину смерті та не дали можливості однозначно стверджувати, що тромбоемболія легеневої артерії, внаслідок якої настала смерть потерпілого ОСОБА_12 стала результатом отриманих у ДТП травм, оскільки джерело тромбоемболії на час смерті потерпілого не було встановлене і на даний час з`ясувати цю обставину фактично неможливо, а також вважав, що зібраними доказами не доведено причинний зв`язок між отриманими потерпілими ОСОБА_14 , ОСОБА_12 у результаті ДПТ тілесними ушкодженнями та їх смертю, а тому в діях обвинуваченого відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскаржуваного судового рішення, думку ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілих, пояснення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу представника потерпілих і не погодились з апеляційною скаргою ОСОБА_7 , заперечення прокурора, яка вважає вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга представника потерпілих ОСОБА_10 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно зі ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, положеннями ст.94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В силу ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За змістом п.1 ч.3 ст.374 КПК України в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_6 невинуватим за ч.2 ст.286 КК України, вказаних вимог закону дотримався.

Ухвалюючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_6 в цій частині, суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, ретельно перевірив надані сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення, проаналізував досліджені докази, давши належну оцінку кожному з них у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність потерпілими, що в діянні ОСОБА_6 є склад злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і колегія суддів з цим погоджується.

Так, судом встановлено, що згідно з висновками судово-медичних експертиз № 92 та № 93 від 01 квітня 2014 року, тілесні ушкодження як ОСОБА_13 , так і ОСОБА_15 утворилися від дії тупих предметів і відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознакою довготривалого розладу здоров`я та могли утворитися при наїзді легковим автомобілем на потерпілих під час керування велосипедом.

Відповідно до висновків судово-медичних експертиз № 57 від 17 квітня 2014 року відносно ОСОБА_13 та № 54 від 03 квітня 2014 року відносно ОСОБА_15 причиною смерті ОСОБА_14 стала гостра недостатність кровообігу в наслідок хронічної ішемічної хвороби серця, атеросклеротичного кардіосклерозу, а ОСОБА_15 тромбоемболія стовбура легеневої артерії внаслідок закритого компресійного перелому тіла другого поперекового хребця. Виявлені на тілі обох потерпілих тілесні ушкодження утворилися від дії тупих предметів та не знаходяться у прямому причинному зв`язку з причиною їх смертей.

Аналогічні причини смертей ОСОБА_14 та ОСОБА_15 встановлено і у висновках комісійних судово-медичних експертиз № 59/2014 від 05 лютого 2014 року щодо ОСОБА_14 та висновку експерта № 62/2014 від 05 лютого 2014 року щодо ОСОБА_15 . При цьому, враховуючи причину смерті ОСОБА_14 , наявність у нього хронічної патології серцево-судинної системи, об`єм травми та тривалий час між її отриманням і настанням смерті комісія вважала, що між травмою, отриманою в ДТП та настанням його смерті немає прямого причинного зв`язку і смерть могла настати і без отримання травми в ДТП. За патогенезу ОСОБА_15 між травмою, отриманою ним в ДТП та настанням смерті потерпілого комісія вбачала прямий причинний зв`язок, однак у неї були відсутні об`єктивні дані, які б вказували на джерело тромбоемболії.

Згідно з висновком повторної комісійної судово-медичної експертизи № 114-КЕ/2015/пп від 30 вересня 2015 року, ушкодження ОСОБА_13 могли виникнути саме 17 березня 2014 року, хоча достеменно встановити причину смерті ОСОБА_13 не є можливим. Також судом були досліджені і висновки судово-медичних експертиз гістологічних препаратів від трупа ОСОБА_13 № 1829-Г/15 (144-КЭ) від 06 червня 2015 року та № 7 від 27 лютого 2018 року, за наслідком проведення яких встановлено переважне малокрів`я наданих органів, ознаки гострого розладу кровообігу у речовині головного мозку, ознаки порушення реологічних властивостей крові, набряк легень, головного мозку, вогнищевий нефросклероз.

Судом також взято до уваги висновки комісійних судово-медичних експертиз № 102/16 від 06 березня 2018 року відносно ОСОБА_14 та № 103/16 від 06 березня 2018 року відносно ОСОБА_15 , за наслідками проведення яких встановлені невідповідності та протиріччя між даними медичної карти № 2690 з Охтирської ЦРЛ на ім`я ОСОБА_13 висновку експерта № 57 від 16 травня 2014 року, результатами променевих досліджень на його ім`я та його трупа, які не дозволяють встановити причину смерті ОСОБА_13 . Також невідповідності та протиріччя встановлені і між даними медичної карти № 2686 ОСОБА_12 висновку експерта № 54 від 03 квітня 2014 року, результатами променевих досліджень на його ім`я, враховуючи які та результати мікроскопічного дослідження шматочків внутрішніх органів (висновок експерта № 311) комісія дійшла висновку, що безпосередньою причиною смерті ОСОБА_12 стала тромбоемболія легеневої артерії, джерело виникнення якої встановити неможливо.

На підставі вищезазначених експертних висновків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності складу злочину за ч.2 ст.286 КК України, оскільки жодною з експертиз не було зроблено однозначного висновку щодо наявності причинного зв`язку між отриманими потерпілими внаслідок ДТП травмами та настанням їх смертей.

Частиною 3 ст.373 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Висновок суду щодо визнання ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України колегія суддів вважає таким, що доводиться наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, хоча сам ОСОБА_6 свою вину категорично заперечує.

При цьому, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, що сам по собі протокол огляду місця події жодним чином не доводить вину ОСОБА_6 та не спростовує його пояснень.

Так, огляд місця події це невідкладна слідча дія, спрямована на встановлення, фіксацію і дослідження обстановки місця події, слідів злочину і злочинця та інших фактичних даних, які дозволяють у сукупності з іншими доказами дійти висновку про механізм події та інші обставини розслідуваної події.

Судом першої інстанції встановлено, що протоколом огляду місця події від 17.03.2014 зафіксовано огляд автодороги Лохвиця-Охтирка-КПП Дмитрівка, на відстані 120 м від населеного пункту м. Охтирка, де сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілем марки ВАЗ2170, реєстраційний номер НОМЕР_1 та велосипедистами ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та відповідно до якого в ході огляду місця події виявлено та вилучено автомобіль ВАЗ 2170 та два велосипеди, які у пошкодженому стані доставлені на стоянку тимчасового зберігання автомобілів. Таким чином, під час огляду місця події та транспортних засобів було зафіксовано об`єктивну слідову картину як дорожньої обстановки, так і стану транспортних засобів.

Зі змісту вироку також вбачається, що судом досліджувався висновок експерта № 41 від 30.04.2014, згідно з яким за наслідком проведеної судової транспортно-трасологічної експертизи, на автомобілі ВАЗ-217030, реєстраційний номер НОМЕР_1 наявні механічні пошкодження, які характерні для контактування з велосипедом зеленого кольору, розташовані в правій передній частині, а пошкодження, які характерні для контактування з велосипедом чорного кольору розташовані в передній лівій боковій частині автомобіля. На велосипеді зеленого кольору механічні пошкодження, характерні для контактування з автомобілем ВАЗ-217030, реєстраційний номер НОМЕР_1 розташовані в задній частині велосипеда, а на велосипеді чорного кольору пошкодження, які характерні для контактування з вказаним автомобілем, розташовані на правій бічній поверхні велосипеда, тощо. Слідова картина, зафіксована при огляді місця події, характерна для розташування місця наїзду автомобіля ВАЗ на велосипед чорного кольору, на лівій смузі руху проїзної частини (відносно напрямку руху автомобіля ВАЗ), перед початком подряпини L-4, тобто не ближче ніж 156,3 м. до рівня орієнтиру.

Відповідно до ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Таким чином, на підставі протоколу огляду місця події та висновку судової транспортно-трасологічної експертизи судом першої інстанції були встановлені обставини вчинення кримінального правопорушення, жодних же висновків про винуватість ОСОБА_6 на підставі дослідження та оцінки цих доказів судом зроблено не було, суд першої інстанції лише відобразив опис місця подія, зафіксований у протоколі та експерті висновки щодо фактичних обставин події.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_7 про те, що автотехнічна експертиза № 102 від 20.03.2016 року є недопустимим доказом у справі, то колегія суддів вважає їх такими, що не узгоджуються з матеріалами даного провадження.

Частиною 1 ст.86 КПК України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, допустимість доказів це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою, яка має істотне значення, оскільки зміст доказу залежить від об`єктивних властивостей обставин і фактів, що підлягають доказуванню. При цьому, вимогами до допустимості того чи іншого доказу є законність джерела та способу отримання доказу.

Доводячи недопустимість автотехнічної експертизи № 102 від 20.03.2016 ОСОБА_7 зазначає, що висновок щодо наявності у діях водія ОСОБА_6 порушень п.п. 10.1, 14.2(в) ПДР України експертом був зроблений на підставі наданих вихідних даних, які експерт неправильно зрозумів і пояснив про це у судовому засідання.

З матеріалів відеозапису судового засідання від 14.02.2019 року за участі експерта ОСОБА_16 вбачається, що експерт дійсно пояснив, що експертиза була ним проведена на підставі наявних у матеріалах провадження вихідних даних і за умови руху скутера іншим чином, результати експертизи теж могли бути іншими.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що вихідні дані щодо дорожньої обстановки безпосередньо перед ДТП були взяті експертом з протоколу проведення слідчого експерименту від 07 грудня 2015 року, в якому зафіксовані такі пояснення ОСОБА_6 : «Пояснив, що в попутному напрямку рухався моторолер (скутер). З метою уникнення зіткнення зі скутером, змістився ліворуч на зустрічну смугу, де вчинив наїзд на велосипедистів, які рухалися в попутному напрямку близько один біля одного в напрямку м. Охтирка». З даних пояснень слідує, що саме ОСОБА_6 під час слідчого експерименту вказав, що скутер рухався попереду нього у попутному напрямку і він його не сприймав, як раптово виниклу перешкоду. Крім того, слідчий експеримент від 07 грудня 2015 року був проведений з участю ОСОБА_6 у якості підозрюваного та його захисника ОСОБА_7 і від них жодних доповнень та зауважень не надходило (а.м.к.п. 165-167 т.2).

Колегія суддів вважає необґрунтованими й доводи апеляційної скарги захисника потерпілих ОСОБА_10 щодо відшкодування ОСОБА_8 та ОСОБА_9 моральної шкоди, пов`язаної зі смертю ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , оскільки у матеріалах даного кримінального провадження відсутні докази наявності у діях ОСОБА_6 складу злочину за ч.2 ст.268 КК України.

Частиною 1 ст.55 КПК України передбачено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.56 КПК України потерпілі мають право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає, серед іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Поняття зобов`язання та підстави його виникнення, передбачені ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України, відповідно до яких зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.3 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Приписами ст.515 ЦК України передбачено, що заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Отже, суб`єктами права вимоги щодо відшкодування моральної шкоди можуть бути лише фізичні особи, права яких були безпосередньо порушені протиправними діями осіб. Близькі родичі особи, якій завдано моральної шкоди, права на відшкодування такої шкоди не мають, крім випадків, коли такими діями безпосередньо були порушені і їхні права (зокрема моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам, дітям а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (ст.1168 ЦК України).

Таким чином, перевіряючи позовні вимоги потерпілих, суд обґрунтовано їх частково задовольнив, забезпечивши відшкодування матеріальної шкоди з підстав, що встановлена вина обвинуваченого у спричиненні потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_13 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а враховуючи недоведеність причинного зв`язку між діями обвинуваченого та наслідками у вигляді смерті ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , то відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_8 та ОСОБА_17 про відшкодування обвинуваченим моральної шкоди, завданої смертю батьків.

Крім того, матеріалами даного кримінального провадження спростовуються й доводи захисника ОСОБА_10 щодо ненадання судом належної оцінки висновку судової автотехнічної експертизи № 62 від 08.05.2014, оскільки зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції визнав даний експертний висновок недопустимим доказом, як похідний від первісного недопустимого доказу протоколу проведення слідчого експерименту від 08.04.2014 за участю ОСОБА_6 і тому обґрунтовано не взяв їх до уваги.

Не є підставою для виправдання обвинуваченого і твердження апелянта щодо тривалого розгляду даного кримінального провадження, хоча аналіз матеріалів даного провадження свідчить про те, що судовий розгляд справи відкладався 24 рази, загалом за клопотаннями адвокатів. Крім того, 30 грудня 2015 року судом було задоволено клопотання представника потерпілих ОСОБА_10 та призначено комісійну судово-медичну експертизу, проведення якої доручено Головному бюро судово-медичної експертизи МОЗ України (а.м.к.п. 191-193 т.2). Хоча дана експертна установа і повідомила про те, що в порядку черговості необхідна експертиза буде проводитись близько 2 років, однак представник потерпілих погодив такий термін, посилаючись на те, що Головному бюро судово-медичної експертизи МОЗ України довіряє найбільше і у зв`язку з необхідністю встановити істину у справі вважав такий термін виправданим (а.м.к.п. 207, 209 т.2).

За таких обставин, недоречно скаржитись на невиправдано тривалий розгляд даного кримінального провадження, оскільки він був зумовлений необхідністю отримання та оцінки усіх необхідних доказів у справі.

Разом з тим, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги захисника з приводу виходу судом за межі обвинувачення у зв`язку з тим, що судом було встановлено на підставі висновку судової автотехнічної експертизи № 102 від 02.03.2016, що ОСОБА_6 допустив порушення п.п.10.1, 12.6(ґ), 14.2(в) Правил дорожнього руху України і невідповідність дій обвинуваченого п.п.10.1, 14.2(в) Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з виникненням ДТП та наслідками, що настали (а.м.к.п. 195-200 т.2).

Однак, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що 25 березня 2019 року прокурором у даному провадженні був змінений обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 у порядку ст.38 КПК України, згідно з яким орган досудового розслідування перекваліфікував дії обвинуваченого з ч.2 ст.286 КК України на ч.1 ст.286 КК України, зазначивши, що порушення ОСОБА_6 п.п. 10.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події ДТП (а.м.к.п. 159-163 т.3)

За таких обставин, коли змінений обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 містить обвинувачення щодо порушення ним п.п.10.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку зі спричиненим ДТП, але судом першої інстанції встановлено, що порушення ОСОБА_6 п.п.10.1, 14.2(в) Правил дорожнього руху України призвели до виникнення ДТП, то посилання у мотивувальній частині вироку суду на порушення ОСОБА_6 п.14.2(в) Правил дорожнього руху України підлягає виключенню, в іншій частині вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 липня 2019 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на порушення ОСОБА_6 п.п.4.2(в) Правил дорожнього руху України.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4