У Х В А Л А

27 березня 2020 року

Слідчий суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

підозрюваного ОСОБА_5 ,

розглянувши клопотання слідчого СВ Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором військової прокуратури Білоцерківського гарнізону ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Канів, Черкаської області, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченому ч.4 ст.407 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

Слідчий СВ Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_6 , звернулась до суду із клопотанням погодженим прокурором військової прокуратури Білоцерківського гарнізону ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Клопотання обґрунтоване тим, що 06 березня 2018 року сержант військової служби за контрактом ОСОБА_5 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 та по теперішній час відсутній без поважних причин, понад один місяць.

Під час проходження військової служби сержант ОСОБА_5 як військовослужбовець Збройних Сил України, повинен керуватися вимогами стст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.11, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, які зобов`язують його свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та не допускати негідних вчинків, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань, доручених йому за посадою.

Разом з тим, являючись військовослужбовцем Збройних Сил України, проходячи військову службу на вказаній посаді і достовірно знаючи вимоги керівних документів, що регламентували його діяльність, сержант ОСОБА_5 06 березня 2018 року самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) та по теперішній час відсутній без поважних причин.

Викладені обставини, що дають підстави підозрювати ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, підтверджуються зібраними матеріалами: протоколом допиту свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , постанові про оголошення розшуку ОСОБА_5 та іншими матеріалами кримінального провадження.

Таким чином, дії ОСОБА_5 , підпадають під кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.407 КК України, а саме: нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років та, відповідно до ч.4 ст.12 КК України, вказаний злочин віднесений до категорії тяжких злочинів.

У зв`язку з чим, 10 грудня 2019 року ОСОБА_5 було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України.

Необхідність обрання стосовно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обумовлюється наявністю ризику, передбаченого ст.177 КПК України, а саме того, що ОСОБА_5 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду.

10 грудня 2019 року слідчим оголошено розшук підозрюваного ОСОБА_5 , проведення якого доручено оперативному підрозділу Білоцерківського ВП ГУНП України в Київській області.

Запобігти настанню вказаного ризику неможливо застосуванням більш м`яких запобіжних заходів, оскільки підозрюваний ОСОБА_5 переховується від органу досудового розслідування.

Слідчий суддя, вивчивши надані матеріали, вислухавши підозрюваного та його захисника, які заперечували проти задоволення клопотання слідчого та просили відмовити у застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, доводи прокурора, який обґрунтував клопотання та зазначив обставини які свідчать про існування, на його погляд, ризиків, передбачених ст.177 КПК України, приходить до наступного.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо слідчий доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п.80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі Харченко проти України, при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ст.176 КПК України, запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою. Тимчасовим запобіжним заходом є затримання особи, яке застосовується з підстав та в порядку, визначеному цим Кодексом.

Слідчий суддя, суд, відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Згідно зі ст.177 КПК України, метою і підставами застосування запобіжних заходів є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний, може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

Як у самому клопотанні, так і в судовому засіданні прокурором, слідчим не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може бути застосовано до ОСОБА_5 ..

Зокрема, як встановлено в судовому засіданні під час розгляду клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, ОСОБА_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Відповідно до ст.176 КПК України, запобіжними заходами під час кримінального провадження є: особисте зобов`язання; особиста порука; застава; домашній арешт; тримання під вартою. Статтею 177 КПК України, передбачені мета і підстави застосування запобіжних заходів. Так, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворювати будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 4) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 194 КПК України вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя має встановити наявність достатніх доказів на підтвердження обґрунтованості висунутої підозри. Як вбачається з клопотання слідчого та матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким. Проте висновки слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не є переконливими. Щодо п.1 ч.1 ст.177 КПК України, відносно того, що ОСОБА_5 може переховуватися від органів досудового слідства та суду. Основана мотивація органу досудового розслідування відносно даного ризику є посилання на тяжкість злочину. В свою чергу відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бойченко проти Молдови" № 41088/05 від 11 липня 2006 року, яке згідно ч.5 ст.9 КПК України, є джерелом законодавства, "одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню в справі, переховуватися від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу. Щодо п.3 ч.1 ст.177 КПК України, відносно того, що ОСОБА_5 може незаконно впливати на свідків, то вважає, що даний ризик слідчим є не доведений у повному обсязі, оскільки звертаючись із відповідним клопотанням, слідчий лише припускає, що ОСОБА_5 може здійснювати психологічний тиск та залякувати свідків. Проте, як зазначено в ст.62 Конституції України, обвинувачення не може грунтуватися на припущенні. Жодного належного доказу у вчинені даного ризику (п.3 ч.1 ст.177 КПК України), слідчий не навів та не надав жодного доказу на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню, знищення, сховати або спотворити річ, яка має істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, ризик незаконного впливу на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення є недостатньою для обґрунтування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Тобто цим доводам органу обвинувачення у клопотанні, мають бути конкретні і достатні для таких висновків матеріали.

Взяття під варту ніколи не повинно бути видом міри попередження, що застосовується в обов`язковому порядку абсолютно до всіх. Цей захід повинен розглядатися як виняткова міра і лише у випадку суворої необхідності. При цьому, національне процесуальне законодавство, власне як і судова практика ЄСПЛ, вимагає від слідчого судді відповісти на питання - чи можливо уникнути застосування взяття під варту шляхом встановлення альтернативних мір.

Питання щодо доведеності вини підозрюваного у вчиненні інкримінованого злочину та правильності кваліфікації його дії слідчим суддею при розгляді клопотання не вирішувались, оскільки підлягають дослідженню при проведенні досудового розслідування та під час розгляду справи по суті.

Відповідно до ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) допускається взяття особи під варту з метою запобігти цій особі зникнути після скоєння злочину.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає над принципом поваги до особистої свободи, закріплений ст.5 Конвенції.

У справі «Смірнови проти Росії» (п. 59) ЄСПЛ зазначив, що в досудовому звільненні особі може бути відмовлено через доведеність таких основних підстав, як: ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. у справі «Штеґмюллер проти Австрії»); ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесу здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ від 27 червня 1968 р. у справі «Вемгофф проти Німеччини»); вчинення ним подальших правопорушень (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. «Мацнеттер проти Австрії») або спричинення ним порушень громадського порядку (рішення ЄСПЛ від 26 червня 1991 р. у справі «Летельєр проти Франції»).

ЄСПЛ визнав допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою наявність із боку підозрюваного таких загроз, як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину. Проте й у цих випадках ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність відповідних ризиків, які слугують підставою тримання підозрюваного під вартою, повинна бути доведена в кожному конкретному випадку.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Вирішуючи клопотання слідчого, суд враховує вимоги ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно із якими обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Враховуючи тяжкість злочину та особу підозрюваного, слідчий суддя вважає, що відсутні підстави вважати про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, з високим ступенем ймовірності того, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, та не вбачає достатність правових підстав для обрання підозрюваному ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Керуючись вимогами ст.ст.176-179, 193, 194, 206 КПК України, слідчий суддя,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання слідчого СВ Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором військової прокуратури Білоцерківського гарнізону ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали проголошено 30 березня 2020 року, о 8 годині 50 хвилин.

Слідчий суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1