ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/103/20 Справа № 216/7727/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, матеріали за апеляційною скаргою власника арештованого майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 грудня 2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0002205, -

ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою задоволено клопотання слідчого СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 про арешт тимчасово вилученого майна.
Накладено арешт на спеціалізований вантажний автомобіль «ГАЗ 3302 АХУ-1», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , автомобіль «OPEL OMEGA 2.0», номер кузова НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , чотири газових балони з приладом для різки металів, які 16.12.2019 року були вилучені під час огляду місця події, шляхом заборони власнику, іншим уповноваженим власником особам, - відчуження, розпорядження та користування майном.
Рішення суду обґрунтовано тим, що майно, тимчасово вилучене під час огляду, фактично є знаряддям вчиненого злочину та може містити на ньому його сліди, що можуть бути встановлені під час експертного дослідження. Тому з урахуванням вимог ст. 170 КПК України, а також з метою збереження вказаного майна як доказу вчинення кримінального правопорушення, застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт тимчасово вилученого майна вважається обґрунтованим та доцільним.
В апеляційній скарзі:

- ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою клопотання слідчого СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 про арешт тимчасово вилученого майна залишити без задоволення.
На його думку, судом першої інстанції при постановлені ухвали про арешт майна було допущено ряд процесуальних порушень, які дозволяють вважати вищезазначену ухвалу незаконною та необгрунтованою.
Проте, як зазначалося в письмових поясненнях (додаток 1), які було надано до суду першої інстанції 20.12.2019р., жоден із уповноважених службових осіб - працівників поліції, які здійснювали процесуальні дії під час обшуку чи огляду автомобіля, а потім, як вияснилося пізніше - через два дні після цих подій, ще і тимчасово його вилучили, відповідні протоколи не складали. Жодного із вищезазначених протоколів апелянт не підписував, документи на володіння автомобілем та ключі від якого знаходились у нього.
На думку апелянта, судом першої інстанції при постановленні рішення взагалі не досліджувалися та не оцінювалися такі важливі докази у справі як процесуальні рішення, яким чином слідством було надано відповідному майну процесуального статусу доказу, а також чи було слідчим надано докази ризиків знищення або пошкодження відповідного майна.
Вважає, що ні слідчий в клопотанні про арешт майна, ні слідчий суддя суду першої інстанції, взагалі не обгрунтували, яким саме чином його автомобіль має відношення до даного кримінального провадження, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.
Вважає, що даний автомобіль не має ознак речового доказу, що визначено у ст. 98 КПК України.
Вважає що у даному кримінальному провадженні слідчий не довів необхідності у накладенні арешту на його майно, що відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України мало стати підставою для відмови у задоволенні клопотання, однак це не було зроблено слідчим суддею.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що вона не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому зазначеним Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;
2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;
3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально - протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
З наданих матеріалів вбачається, що у провадженні СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №0002205 від 17.12.2019, за ознаками злочину, передбаченого ч.3, ст. 15, ч.2 ст.185 КК України.
Як зазначено в клопотанні слідчого 16.12.2019 в чергову частину Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення по телефону про те, що по вул. Миколаївське шосе, Центрально-Міського району м. Кривого Рогу, неподалік АЗС "ANP", що розташована за адресою: вул. Миколаївське шосе, 26, в лісосмузі, виявлено підозрілі особи. Виїздом на місце події СОГ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області було встановлено, що декілька осіб, реалізуючи злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, за допомогою засобів для різки металів, шляхом вільного доступу, намагались таємно викрасти металеві конструкції на одній із будівель, але з причин, що не залежали від їх волі, не вчинили усіх дій, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки були виявлені працівниками поліції разом зі знаряддям вчинення злочину.
Органом досудового розслідування у якості підстав для застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження зазначено забезпечення належного зберігання речових доказів стороною кримінального провадження, та фактичне позбавлення особи можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 170 КПК України слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу.
Слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого, на думку колегії суддів, обґрунтовано дійшов висновку про задоволення клопотання слідчого про арешт вказаного майна з огляду на те, що вказане майно може мати ознаки вчиненого злочину, оскільки існує реальна загроза його зникнення або пошкодження, а також з метою забезпечення проведення відповідної експертизи у даному кримінальному провадженні.
Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що арешт на вищезазначене майно був накладений з належним дотриманням вимог закону.
З наданих до клопотання матеріалів кримінального провадження вбачається, що 16.12.2019 в ході огляду ділянки місцевості, що розташована неподалік АЗС "ANP", що розташована за адресою: м. Кривий Ріг, Центрально-Міський район, вул. Миколаївське іпосе, 26 було виявлено та вилучено: спеціалізований вантажний автомобіль «ГАЗ 3302 АХУ-1», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , автомобіль «OPEL OMEGA 2.0», номер кузова НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , чотири газових балони з приладом для різки металів.
Майно, тимчасово вилучене під час огляду, фактично є знаряддям вчиненого злочину та може містити на ньому його сліди, що можуть бути встановлені під час експертного дослідження.
Тому з урахуванням вимог ст. 170 КПК України, а також з метою збереження вказаного майна як доказу вчинення кримінального правопорушення, застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт тимчасово вилученого майна, вважається обґрунтованим та доцільним.
Колегія суддів зазначає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170173 КПК України, наклав арешт на майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Колегія суддів приходить до висновку, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки невжиття даних заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту зазначеного майна може призвести до негативних наслідків, та не буде відповідати завданням кримінального провадження.
Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті. Тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.
Що стосується доводів апелянта, що слідчим не надано документів та інших матеріалів, якими слідчий обґрунтовує доводи наявності правової підстави для арешту майна, то вказане твердження колегія суддів вважає таким, що не підлягає задоволенню, адже слідчий надав суду необхідні документи на підтвердження обґрунтованості клопотання, вказане майно має безпосереднє відношення до даного провадження, та обґрунтовано визнано речовим доказом.
Доводи апеляційної скарги про те, що на момент прийняття оскаржуваної ухвали про арешт майна, апелянту не було оголошено підозру та не було надано належного статусу в кримінальному провадженні, не підлягають задоволенню, оскільки на цій стадії слідчий суддя не вправі наперед вирішувати питання про фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікацію дій підозрюваного, доведеність чи недоведеність винуватості підозрюваного, надавати оцінку доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, оскільки ці питання вирішуються судом при ухваленні судового рішення по суті обвинувачення на підставі обвинувального акту, а не під час розгляду клопотання про арешт майна.
Інші доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваної ухвали слідчого судді є непереконливими, суперечать наявним даним в матеріалах справи, зводяться до оцінки доказів, що є, як зазначено вище, послідуючим завданням кримінального провадження.
Судове рішення ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом.
Ухвала за своїм змістом є належно вмотивованою, обґрунтованою та законною.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування чи зміни ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.
Отже ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу, - без задоволення.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу власника арештованого майна ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 грудня 2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0002205, - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді: