Справа № 487/2660/20
Провадження № 1-кс/487/3223/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2020 року Слідчий суддя Заводського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Миколаєва скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління ДБР, розташованого у місті Миколаєві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, в якій просила поновити строк подання скарги, визнавши причини його пропуску поважними, та зобов`язати посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, викладені у її заяві від 17.03.2020 року.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку на оскарження та скарги вказала, що 17.03.2020 року вона написала до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, письмову заяву (повідомлення) про вчинення суддею Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України. У зв`язку з дією на території України карантину, дану заяву було надіслано поштою. 28.04.2020 року ОСОБА_3 отримала від Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, поштовий конверт, в якому знаходився лист за підписом в.о. начальника Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_6 про те, що відомості з її заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесені. Тобто, виявити момент бездіяльності, про який зазначається у ч. 1 ст. 304 КПК України, раніше, ніж 28.04.2020 року, з об`єктивних причин не передбачалось можливим, оскільки ОСОБА_3 невідома була дата отримання Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, її заяви (повідомлення) про злочин від 17.03.2020 року та неможливо було особисто прибути до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, через введений в Україні карантин і призупинений з 17.03.2020 року особистий прийом громадян керівниками та працівниками слідчих підрозділів центрального апарату та територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, про що зазначено на веб-сайті Державного бюро розслідувань. Оскільки посадовими особами Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, було допущено бездіяльність, ОСОБА_3 і звернулася до слідчого судді зі скаргою.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 скаргу підтримали та просили задовольнити.

Представник Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, у судове засідання не з`явився.

Вивчивши скаргу та додані до неї матеріали, приходжу до наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 304 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, передбачені частиною першою статті 303 КПК України, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

Згідно ч. 1-2 ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Як було встановлено, 26.03.2020 року до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, надійшла заява ОСОБА_3 від 17.03.2020 року про можливе вчинення суддею Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України.

Таким чином, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань мало відбутися у строк до 27.03.2020 року, а звернення зі скаргою до слідчого судді мало відбуватися у період з 28.03.2020 року по 06.04.2020 року включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК України, пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

ОСОБА_3 звернулась до слідчого судді з клопотанням про поновлення строку оскарження бездіяльності посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, оскільки про факт невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань їй стало відомо 28.04.2020 року, про що свідчить долучений до матеріалів скарги конверт з відповіддю в.о. начальника Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, ОСОБА_6 від 06.04.2020 року про те, що органом досудового розслідування прийнято рішення про відмову у внесенні викладених у заяві ОСОБА_3 відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

За такого, вважаю, що строк звернення до слідчого судді зі скаргою пропущено з поважних причин і він підлягає поновленню.

Положення ст. 214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до ч. 5 ст. 214 КПК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань, зокрема, має бути внесено короткий виклад обставин про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення.

Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджує реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Подана заява ОСОБА_3 за своїм змістом та суттю не є повідомленням про вчинення злочину, оскільки не містить даних, що підтверджують реальність конкретної події злочину. В заяві ОСОБА_3 фактично висловлює незгоду з судовим рішенням, яке неодноразово піддавалось перегляду вищими судовими інстанціями та не було скасовано.

Незгода з рішенням судів сама по собі не може вказувати на наявність в діях судді ознак злочину. Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.

Так, у постанові Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року Про незалежність судової влади» роз`яснено, що відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

Конституційним Судом України в своєму рішенні у справі №2-рп/2011 від 11.03.2011 року також було акцентовано, що оцінка вчинених суддею процесуальних дій може здійснюватися тільки судами апеляційної чи касаційної інстанції.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Крім того, відповідно до пунктів 1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється у Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.

Як зазначено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом лише на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу.

Незалежність та недоторканність суддів гарантують статті 126 і 129 Конституції України, якими встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Законом України «Про судоустрій і статус суддів» визначено умови виконання професійних обов`язків суддів та правові засоби, за допомогою яких забезпечується реалізація конституційних гарантій самостійності судів та незалежності суддів.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Положення частини другої статті 126 Конституції України вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється треба розуміти як забезпечення незалежності суддів у зв`язку із здійсненням ними правосуддя, а також як заборону щодо суддів будь-яких дій незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, установ та організацій, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, фізичних та юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків або схилити їх до винесення неправосудного рішення тощо (Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №19-рп/2004).

Притягнення судді до кримінальної відповідальності є однією з форм контролю за діяльністю носіїв судової влади, завданням якої має бути досягнення балансу між засадами незалежності й недоторканності суддів та їх кримінальною відповідальністю у разі вчинення ними кримінально-караного протиправного діяння. Проте, процедура притягнення судді до кримінальної відповідальності не може бути використана для здійснення тиску на суддю з метою прийняття ним потрібного судового рішення.

Таким чином, незгода учасника судового процесу у справі з прийнятим судовим рішенням не може бути приводом до реєстрації заяви, повідомлення про вчинене суддею кримінальне правопорушення.

До того ж, суб`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 375 КК України, характеризується прямим умислом: суддя достовірно знає, переконаний в тому, що діє всупереч вимогам закону і справедливості.

Будь-яких відомостей про вчинення суддею Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України, слідчим суддею не встановлено, не надала їх і особа, яка звернулась зі скаргою, а тому підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відсутні.

З урахуванням викладеного, вважаю необхідним у задоволенні скарги відмовити.

Керуючись ст. ст. 303-307, 309 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління ДБР, розташованого у місті Миколаєві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань - відмовити.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошений 28.05.2020р. о 10.30 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1