ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/1455/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/46/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.185 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2020 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючої - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

законного представника обвинуваченого - ОСОБА_8

захисника адвоката ОСОБА_9

потерпілої - ОСОБА_10

розглянувши матеріали кримінального провадження відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000133 від 12 червня 2019 року, за апеляційною скаргою прокурора Гусятинського відділу Чортківської місцевої прокуратури на вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2019 року, -

В с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта середня, неодруженого, студента другого курсу Гусятинського коледжу ТНТУ ім. Івана Пулюя, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України і призначено йому покарання 80 (вісімдесят) годин громадських робіт.

На підставі ст.105 КК України звільнено ОСОБА_7 від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру і передано його під нагляд матері ОСОБА_8 .

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Гусятинського районного суду Тернопільської області від 18 червня 2019 року на тимчасово вилучене майно.

Вироком суду також вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 01 червня 2019 року близько 09:00 год. перебував у будинку в АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_10 , до якого його запросив ОСОБА_11 , чоловік потерпілої, де у нього виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме доларів США, які належать ОСОБА_10 і з метою реалізації якого, ОСОБА_7 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає та вони залишаються непоміченими, таємно, відшукавши кошти, шляхом вільного доступу, викрав 800 доларів США, які належать ОСОБА_10 .. Надалі ОСОБА_7 із викраденими коштами залишив зазначений будинок та розпорядився ними на власний розсуд.

Всього ОСОБА_7 вчинив крадіжку майна, що належало потерпілій ОСОБА_10 на загальну суму 800 доларів США, що станом 01 червня 2019 року становило 21498,08 грн.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за скоєний злочин, передбачений ч.1 ст.185 КК України у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Свої доводи мотивує тим, що судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, так як судом при застосуванні примусових заходів виховного характеру не з`ясовано даних щодо його матері та чи здатна вона позитивно впливати на ОСОБА_7 , а також не визначено строк дії нагляду.

Також всупереч вимогам ст.105 КК України при звільненні ОСОБА_7 від покарання суд не вправі був визначати його вид та розмір.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого, його законного представника та захисника, які вважають вирок суду законним і обґрунтованим, прокурора, що просить задовольнити апеляцію, з мотивів викладених у ній, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, розгляд якого здійснювався в порядку, передбаченому ч. 3 ст.349 КПК України, ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.

Разом з тим заслуговують на увагу доводи прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції при постановленні вироку закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із ч.1 ст. 105 КК України суд управі звільнити неповнолітнього від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру за наявності сукупності таких умов:

а) неповнолітній вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, незалежно від того чи скоєний цей злочин вперше, був він умисним чи необережним;

б) неповнолітній щиро розкаявся;

в) поведінка неповнолітнього після скоєння злочину була бездоганною. Під бездоганною поведінкою слід розуміти таку поведінку особи в сім`ї, побуті, трудовому чи навчальному колективі, коли вона свідомо й добровільно дотримується загальноприйнятих правил людського співжиття;

г) на момент постановлення вироку неповнолітній не потребує застосування покарання. У разі встановлення трьох попередніх умов на момент постановлення вироку суд управі вважати неповнолітнього таким, що не потребує застосування покарання.

При цьому, необхідно зважати, що під час постановлення вироку щодо неповнолітньої особи суд повинен суворо дотримуватися загальних засад кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність та ухвалювати рішення щодо неповнолітнього, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, встановленим в ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, відповідно до положень глави 29 КПК України і розділу XI Загальної частини КК України.

Проте зазначених вимог закону судом першої інстанції в повній мірі дотримано не було, виходячи з наступного.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, неповнолітнього ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання із застосуванням ст. 102 КК України у виді громадських робіт строком на 80 годин. На підставі ст. 105 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання у виді громадських робіт, застосовано до нього примусові заходи виховного характеру у виді передачі під нагляд матері ОСОБА_8 .. При цьому, суд керувався положеннями ст. 105 КК України, проте допустив неправильне тлумачення вказаної вище норми закону, яке суперечить її точному змісту.

Так, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що нормою ч. 1 ст. 105 КК України передбачена можливість звільнення неповнолітнього від покарання. При цьому, системний аналіз вжитих у кримінальному законі формулювань «звільнення від покарання (ч. ч. 4, 5 ст. 74, ч. 1 ст. 105 КК України), «звільнення від відбування покарання» ( ст. ст. 75, 79, 104 КК України), «звільнення від призначеного покарання» (ст. 78 КК України) дає підстави зробити висновок, що під звільненням від покарання із застосуванням інших заходів примусу слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного в санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення як виду примусових заходів в цілому.

Таким чином, місцевий суд, приймаючи рішення про звільнення неповнолітнього від покарання із застосуванням заходів виховного характеру відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України, постановляє вирок, яким визнає обвинуваченого винуватим у вчиненому злочині, керуючись ст. 105 КК України звільняє його від покарання без визначення його виду і розміру та застосовує примусові заходи виховного характеру.

Враховуючи наведене вище, судом першої інстанцій були неправильно витлумачені положення ч. 1 ст. 105 КК України, що суперечить їх точному змісту та відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, є підставою для зміни судового рішення.

Таким чином, вирок суду першої інстанції в частині призначеного неповнолітньому ОСОБА_7 покарання підлягає зміні з виключенням із вироку вказівки на призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 102 КК України у виді громадських робіт на строк 80 годин, а апеляційна скарга прокурора частковому задоволенню.

В апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що такий захід впливу, як передача неповнолітнього ОСОБА_7 під нагляд його матері ОСОБА_8 не здатний забезпечити мети такого заходу, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про те, що мати має можливість постійно контролювати поведінку ОСОБА_7 та позитивно здійснювати виховний вплив.

Колегія суддів вважає, що такі доводи апеляційної скарги є голослівними та не ґрунтуються на матеріалах провадження, оскільки відсутні будь-які дані про те, що мати чи батько неповнолітнього ОСОБА_7 через свою поведінку чи аморальний спосіб життя не здатні позитивно впливати на нього.

Натомість, згідно матеріалів провадження неповнолітній ОСОБА_7 проживає у повній родині разом із матір`ю ОСОБА_8 , батьком ОСОБА_12 та молодшим братом ОСОБА_13 у АДРЕСА_1 .

Обстеженням житлово-побутових умов проживання сім`ї та неповнолітнього, встановлено, що родина проживає у житловому будинку із задовільним станом житлових приміщень, у якому є усі зручності: освітлення, індивідуальне опалення, газопостачання. У будинку є дві житлові кімнати, коридор, кухня та є все необхідне для проживання: меблі, посуд, одяг, взуття, предмети гігієни, продукти харчування. Родина веде домашнє господарство де тримають поросят та кролів, взаємовідносини у сім`ї теплі, дружні.

Також, у апеляційній скарзі прокурор просить застосувати до неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 покарання у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн..

Колегія суддів вважає, що такі вимоги прокурора не підлягають до задоволення, оскільки вони суперечать ст.99 КК України, згідно якої штраф застосовується лише до неповнолітніх, що мають самостійний доход, власні кошти або майно, на яке може бути звернене стягнення.

Матеріалами провадження встановлено, що ОСОБА_7 навчається у Гусятинському коледжі ТНТУ ім.І.Пулюя на денній формі навчання за спеціальністю Харчові технології, а також відсутні дані про наявність у нього самостійного доходу, власних коштів чи майна.

Пояснення неповнолітнього ОСОБА_7 про те, що у вільний від навчання час він деколи підробляє у сусіда за що отримує від нього 300 грн., а також те, що мати дарувала йому якісь кошти, не може бути свідченням наявності у нього самостійного доходу чи власних коштів в розумінні вимог ст.99 КК України.

Як вбачається з оскаржуваного вироку суду першої інстанції, при застосуванні до обвинуваченого ОСОБА_7 примусового заходу виховного характеру у виді передачі під нагляд його матері, суд врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до ст.12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

До обставин, що пом`якшують покарання судом першої інстанції віднесено щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку.

При постановленні вироку, судом першої інстанції було взято до уваги й інформацію органу пробації Гусятинського районного сектору філії Державної установи Центр пробацій в Тернопільській області про те, що виправлення обвинуваченого без позбавлення його волі або обмеження волі на певний строк можливий та він не становить високої небезпеки для суспільства, враховуючи спосіб життя ОСОБА_7 , його характеризуючі дані, історію правопорушення, низьку ймовірність вчинення повторного правопорушення.

Також судом була врахована позиція потерпілої ОСОБА_10 , яка пояснила, що заподіяну їй шкоду повністю відшкодовано та просила суворо не карати неповнолітнього ОСОБА_7 .. В суді апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_10 підтримала свою позицію та при вирішенні апеляційної скарги покладалася на думку суду.

За таких обставин, а також враховуючи наявність усіх передбачених ч.1 ст.105 КК України підстав для застосування до неповнолітнього ОСОБА_7 примусового заходу виховного характеру, колегія суддів погоджується в цій частині з таким рішенням суду першої інстанції і не вбачає підстав для призначення реальної міри покарання, як про це ставить питання прокурор.

Проте суд при застосуванні до неповнолітнього обвинуваченого примусового заходу виховного характеру у виді передачі під нагляд матері не встановив тривалість заходів виховного характеру, що передбачено ч. 3 ст. 105 КК України.

Примусовий захід виховного характеру у вигляді передачі неповнолітнього на виховання батькам не може тривати безумовно до досягнення повноліття обвинуваченим, тобто бути необмежений у часі. Такий захід впливу триває не довше, ніж до досягнення особою повноліття та для досягнення мети такого заходу не може бути встановлений на термін менший ніж один рік.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, неповнолітній ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час постановлення вироку суду першої інстанції досяг віку, що становить 16 (шістнадцять) років 8 місяців.

Таким чином доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом у порушення вимог ч. 3 ст. 105 КК України при звільненні неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 від покарання та застосуванні до нього примусового заходу виховного характеру у виді передачі під нагляд матері не може бути необмежено в часі, а отже не було встановлено тривалості такого заходу виховного характеру, передбаченого у п. 2, 3 ч. 2 ст. 105 КК України, є слушними та підлягають задоволенню.

З таких підстав суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з урахуванням конкретних обстави справи та мети виправлення неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 , примусовий захід виховного характеру у виді його передачі під нагляд матері, слід встановити строк нагляду на один рік, що не буде порушувати прав обвинуваченого та буде необхідною та ефективною для його виправлення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції слід змінити, чим частково задовольнити апеляційну скаргу прокурора.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу прокурора Гусятинського відділу Чортківської місцевої прокуратури задовольнити частково.

Вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.185 КК України змінити в частині призначеного покарання.

Виключити із вироку Борщівського районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2019 року вказівку на призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 102 КК України у виді громадських робіт тривалістю 80 (вісімдесят) годин.

Вважати ОСОБА_7 звільненим від покарання за ч. 1 ст. 185 КК України на підставі ст. 105 КК України із застосуванням до нього примусових заходів виховного характеру у виді передачі його на виховання матері ОСОБА_8 на 1 (один) рік.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді