Номер провадження: 11-кп/813/414/20
Номер справи місцевого суду: 493/377/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Котовської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_8 на ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 07.06.2019 року відносно ОСОБА_7 , -

встановив:

оскаржуваною ухвалою районного суду кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у скоєнні злочинів, передбачених ч.ч.1, 2 ст.185 КК України закрито. Вирішено питання про скасування арешту майна, застосованого в рамках кримінального провадження та долю речових доказів.

Оскаржуване рішення мотивоване тим, що потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні відмовилася від обвинувачення за ч.ч.1, 2 ст. 185 КК України, надавши відповідну заяву про закриття кримінального провадження.Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст. 185 КК України, які відповідно до п.3 ч.1 ст. 477 КПК України (у редакції, чинній до 10 січня 2019 року) відносяться до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого, у зв`язку з чим районний суд прийшов висновку про можливість задовольнити клопотання потерпілої.
Не погоджуючись з рішенням суду прокурор Котовської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу районного суду та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. В обґрунтування апеляційної скарги прокурор вказує, що відповідно до змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально процесуального кодексу України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», який набрав законної сили 11 січня 2019 року, починаючи з 11 січня 2019 року кримінальні провадження за ст. 185 КК України не відносяться до кримінальних проваджень приватного обвинувачення та не можуть бути закриті на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КК у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення, у зв`язку з чим рішення районного суду не можна вважатиобґрунтованим та законним.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила ухвалу суду скасувати; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Положенням п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК України (у редакції, чинній до 10 січня 2019 року) було визначено, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушення, передбаченого, в тому числі, й ст. 185 КК України, якщо воно вчинене іншим близьким родичем потерпілого.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК України близькими родичами є рідний син та мати.
Законом України від 06 грудня 2017 року №2227-VIII «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», який набрав чинності 11 січня 2019 року, внесено зміни до КПК та виключено п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК України.
Загальне правило щодо дії кримінального процесуального закону в часі відповідно до ч. 1 ст. 5 КПК України передбачає, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Суд першої інстанції закрив дане кримінальне провадження, розпочате за процедурою приватного обвинувачення, при тому, що на момент подачі до суду 06.06.2019 року заяви потерпілої про відмову від обвинувачення, таке кримінальне правопорушення було виключено з обсягу поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Вирішуючи питання про правомірність закриття судом першої інстанції цього кримінального провадження, розпочатого за процедурою приватного обвинувачення, при тому, що на момент подачі до суду заяви потерпілої про відмову від обвинувачення таке кримінальне правопорушення було виключено з обсягу поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, слід виходити із загальних положень КПК України з урахуванням завдань кримінального провадження, засад верховенства права та диспозитивності, а також дотримуючись балансу публічних та приватних інтересів і загальної справедливості судового провадження.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.ч.1, 2 ст. 185 КК України 03.12.2018 року та 12.12.2018 року відповідно, дані про які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000647 05.12.2018 року, тобто на час дії КПК України у редакції чинній до 10 січня 2019 року, та 27.02.2019 року складено обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_7 , який затверджено того ж дня прокурором Котовської місцевої прокуратури Одеської області.
Постановляючи ухвалу про закриття кримінального провадження, суд першої інстанції керувався тим, що в підготовчому судовому засіданні потерпіла подала заяву про відмову від обвинувачення та закриття кримінального провадження, яке відповідно до п.3 ч.1 ст.477 КПК України (у редакції, чинній до 10 січня 2019 року) належало до таких, що здійснюються у формі приватного обвинувачення.
Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ч.4 ст.26 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №288/1158/16 вказано на те, що «критерієм розмежування кримінальних проваджень у формі приватного та публічного обвинувачення є зумовлене характером і наслідками протиправного діяння співвідношення публічного і приватного інтересу як об`єктів кримінально-правового захисту. Від такого співвідношення залежать передбачені законом способи вирішення конфлікту між винним і потерпілим, у тому числі можливість його розв`язання без застосування заходів кримінальної репресії.
Попри суспільну небезпечність кримінальних правопорушень приватного обвинувачення, як і будь-яких інших злочинів, їх визначальною ознакою є домінування приватного інтересу над публічним, яке надає вирішального значення волевиявленню потерпілого для притягнення чи непритягнення особи до кримінальної відповідальності. Головна ідея запровадження цієї особливої кримінальної процедури у правову систему України полягає в тому, що законодавець надає пріоритет свободі особистості у частині, яка віддана на розсуд індивіда і не може бути об`єктом втручання держави.
Злочини, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, здебільшого, не є тяжкими і зумовлені локальними конфліктами, їх небезпека для держави й суспільства не є значною, а порушені права потерпілих можуть бути ефективно захищені як за допомогою кримінально-правових механізмів, так і в альтернативний спосіб. Завдана цим особам шкода зазвичай не має непоправного характеру, і становище, яке вони мали до вчинення посягання, може бути поновлено, в тому числі, шляхом порозуміння, примирення, компенсації й іншим чином без застосування встановлених державою заходів примусу.
У цих випадках, які є винятками із засади публічності, законодавець надає потерпілому можливість вибору одного з альтернативних варіантів поведінки у відповідь на вчинення щодо нього кримінального правопорушення: ініціювати перед компетентними органами притягнення винного до кримінальної відповідальності; врегулювати кримінально-правовий спір на основі взаємного порозуміння; не вдаватися до жодних дій.
Обираючи спосіб реагування на злочин, потерпілий, користуючись свободою розсуду, самостійно вирішує питання про те, наскільки це протиправне діяння зачіпає його інтереси, наскільки ефективним для їх захисту буде звернення до процедури кримінального судочинства, а в разі початку такої процедури чи доцільно її продовжувати. Заява потерпілого свідчить про його рішення захистити власні інтереси шляхом здійснення кримінального провадження.
Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК України (в редакції, чинній до 10.01.2019 року) може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом сьомим частини першої статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).
Зазначений законодавчий підхід покликаний сприяти врегулюванню виниклого у зв`язку зі злочином конфлікту між підозрюваним (обвинуваченим) та потерпілим і є проявом диспозитивності як загальної засади кримінального провадження. Зміст цієї засади розкривається у статті 26 КПК України і полягає у свободі сторін використовувати свої права у межах та у спосіб, що передбачені цим Кодексом».
Системний аналіз приписів ч. 4 ст. 26, п. 7 ч. 1 ст. 284 та ст. 477 КПК України з урахуванням наведених положень у постанові Великої Палати Верховного Суду свідчить, що волевиявлення потерпілого у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення є вирішальним у питаннях щодо початку та припинення (закриття) такого провадження. Виникнення у потерпілого права відмови від обвинувачення у такому провадженні нерозривно пов`язане із моментом реалізації початку досудового розслідування, і кримінальним процесуальним законом не передбачено можливості обмеження названого права потерпілого в цьому провадженні. Колегія суддів наголошує на недопустимості розриву реалізації положень засади диспозитивності, закріплених у ч.4 ст.26 КПК України.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 29 червня 2010 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3). У Рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 Конституційний Суд вказав, що із конституційних принципів рівності та справедливості випливає вимога визначеності, ясності й недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).
У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom) від 23 вересня 1998 року (п.54) ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія».
Отже, апеляційний суд констатує, що позбавлення потерпілої ОСОБА_9 під час судового провадження наявного в неї з початку кримінального провадження у формі приватного обвинувачення права на відмову від обвинувачення, шляхом звуження поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення (виключення п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК), не відповідатиме принципу правової визначеності як складової вимоги верховенства права. Так, законодавчі зміни в частині проваджень у формі приватного обвинувачення та, відповідно, обмеження права потерпілої на відмову від обвинувачення має базуватися на наданні можливості останній передбачати наслідки своєї поведінки. Тобто, потерпіла, яка ініціювала провадження у справі приватного обвинувачення та вже набула права на відмову від обвинувачення, повинна мати чітке розуміння наслідку змін законодавчого регулювання щодо своїх прав, а саме чи вправі буде вона відмовитися від обвинувачення з метою закриття такого провадження щодо її близького родича.
Крім того, апеляційний суд зважає й на ту обставину, що згідно з обвинувальним актом, інкримінованим ОСОБА_7 діянням завдано шкоди виключно потерпілій ОСОБА_9 .
Таким чином, в умовах аналізованих змін кримінального процесуального закону з урахуванням вищенаведеного і вимог ч. 1 ст. 8 КПК України про те, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, апеляційний суд вважає обґрунтованим надання у цьому кримінальному провадженні пріоритету застосування положень ст. 8, ч. 4 ст.26 КПК України перед приписами ч. 1 п. 5 КПК України, що вказує на те, що районний суд дійшов правомірного висновку щодо закриття цього кримінального провадження на підставі відмови потерпілої від обвинувачення (п.7 ч.1 ст.284 КПК України).
За таких підстав, враховуючи правові позиції Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №288/1158/16 та постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі №149/3394/18 та від 07 жовтня 2019 року в справа №766/20965/17, апеляційний суд приходить висновку про правомірність закриття судом першої інстанції цього кримінального провадження.
Разом з тим, дійшовши висновку про правомірність закриття кримінального провадження на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України, апеляційним судом встановлені підстави для зміни ухвали районного суду.
Так, відповідно до п.3 ч.1 ст.372 КПК України резолютивна частина ухвали, що викладається окремим документом, повинна містити висновок суду.
Однак, районний суд зазначивши в мотивувальній частині ухвали підстави та вимоги процесуального закону щодо наявності підстав для закриття кримінального провадження, в резолютивній частині ухвали не зазначив свого висновку про підстави закриття цього кримінального провадження, чим порушив вимоги ст.ст. 370, 372 КПК України.
За таких підстав ухвала районного суду не може бути визнана такою, що відповідає вимогам ст.ст. 372, 370 КПК України.
У відповідності до положень п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити її, втому числі і шляхом зміни резолютивної частини ухвали.
Згідно п.3 ч.1 ст.409 КПК України підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково та змінити резолютивну частину ухвали районного суду в частині підстав закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_7 .
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Котовської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 07.06.2019 року, якою кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за ч.ч.1, 2 ст. 185 КК України змінити.
Викласти абзац перший резолютивної частини ухвали Балтського районного суду Одеської області від 07.06.2019 року в наступній редакції: «Кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст. 185 КК України закрити на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України, в зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення».
В решті ухвалу залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4