н/п 1-кп/953/344/20
"31" січня 2020 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, в силу ст.89 КК України не судимого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1
в скоєні злочинів передбачених ч.1,2 ст. 307,ч.1,ч.3 ст.321 КК України, -
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не судимого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2
в скоєні злочинів передбачених ч.1 ст.309, ч.2 ст.307 КК України, -
До суду надійшов обвинувальний акт з додатками по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_6 в скоєні злочинів передбачених ч.1,2 ст. 307,ч.1,ч.3 ст.321 КК України та ОСОБА_7 в скоєні в скоєні злочинів передбачених ч.1 ст.309, ч.2 ст.307 КК України.
Захисники та обвинувачені вважали, що обвинувальний акт підлягає поверненню, оскільки не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, подавши письмові клопотання залучені до матеріалів справи.
Прокурор вважав, що підстави для повернення обвинувального акту відсутні, справа підлягає призначанню до судового розгляду..
Відповідно до ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні, суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.
Згідно з п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.
Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.
За змістом положень ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт і є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Обвинувальний акт відповідно до п.1, п.5 ч.2 ст.291 КПК України повинен містити: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення.
Направлений до суду обвинувачений акт в порушення п.1 ч.2 ст. 291 КПК України не містить реєстраційний номер кримінального провадження, що є істотним порушенням.
Статтею 91 КПК України встановлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення та інше.
Аналіз змісту указаних вимог закону у сукупності свідчить про те, що формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, яке за визначенням у п.13 ч.1 ст.3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст.91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, а також містити відповідність фактичних обставин справи із формулюванням обвинувачення, із з тією метою, щоб обвинувачена особа могла зрозуміти суть пред`явленого обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.
Як вбачається з обвинувального акту, в ньому, відповідно до п.5 ч.2 ст. 291 КПК України викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та сформульоване обвинувачення, яке повинно бути перевірене судом під час розгляду кримінального провадження.
Конкретне обвинувачення, фактичні обставини по справі та визначена правова кваліфікація злочину є важливішим елементом кримінального переслідування, оскільки не тільки впливає на право обвинуваченого захищатись від обвинувачення, але й на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.
В порушення вищезазначених вимог закону в обвинувальному акті взагалі відсутнє формулювання обвинувачення з врахуванням всіх виявлених під час досудового слідства обставин в повному обсязі з дотриманням вимог КПК України, між описом фактичних обставин кримінального правопорушення, правовою кваліфікацією та формулюванням обвинувачення є протиріччя, що свідчить про неконкретність пред`явленого обвинувачення, порушує право обвинувачених на захист і в подальшому позбавить суд можливості належним чином роз`яснити обвинуваченим суть обвинувачення на виконання вимог ст.348 КПК України, та розглянути кримінальне провадження в його межах.
Так, за першим епізодом ОСОБА_6 у фактично встановлених обставинах зазначається дата та час незаконного збуту наркотичного засобу 11.09.2018р. приблизно о 12: 07 год., тоді як формулювання обвинувачення за цим епізодом не містить ні дату його скоєння, ні часу.
У другому епізоді 26.11.2018р. о 16:06 год. у фактично встановлених обставинах зазначається, про незаконний збут ОСОБА_6 наркотичного засобу вчиненого повторно, при цьому кваліфікація його дій визначена за ч.1 та ч.2 ст. 307 КК України, при цьому ні фактично встановлені обставини, ні формулювання обвинувачення не містить дату, час та обставини вчинення ОСОБА_6 злочину за ч.1 ст. 307 КК України.
У четвертому епізоді дії ОСОБА_6 (26.11.2018р. ) кваліфіковані за ч.3 ст. 321 КК України - незаконний збут сильнодіючих лікарських засобів, вчинений повторно, без спеціального на те дозволу, разом з тим ні у фактично встановлених обставинних , ні у формулюванні обвинувачення стороною обвинувачення не зазначається про дії ОСОБА_6 за ознакою повторності.
У шостому епізоді у фактично встановлених обставинах зазначено, що ОСОБА_6 26.11.2018р. почав незаконно зберігати сильнодіючий лікарський засіб, тоді як дії ОСОБА_6 кваліфіковані, як незаконний збут сильнодіючих лікарських засобів.
У сьомому та восьмому епізодах у фактично встановлених обставинах та у формулюванні обвинувачення зазначається про незаконне зберігання ОСОБА_6 психотропної речовини, обіг якої заборонено UR-144 , з метою збуту , однак відсутня правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність .
Крім того, у одинадцяти епізодах у фактично встановлених обставинних та у кваліфікації, дії ОСОБА_6 визначені як вчинені повторно, при цьому формулювання обвинувачення у відношенні ОСОБА_6 не містить ознаки повторності .
У обвинуваченому акті зазначено, що ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчинені, в тому числі злочину передбаченого ч.1 ст. 307 КК України, однак ні у фактично встановлених обставинах, ні у формулюванні обвинувачення не вказані обставини вчинення ОСОБА_7 злочину за ч.1 ст. 307 КК України, тобто не зрозуміло чи звинувачують ОСОБА_7 у вчинені злочину кваліфікованого за ч.1 ст. 307 КК України, чи ні.
Також у чотирьох епізодах у фактично встановлених обставинних та у кваліфікації, дії ОСОБА_7 визначені як вчинені повторно, при цьому формулювання обвинувачення у відношенні ОСОБА_7 не містить ознаки повторності .
Відсутність вказаних обставин, позбавляє обвинувачених, реалізувати своє право на захист, тобто надати показання та докази, з урахуванням конкретно пред`явленого обвинувачення..
Частиною першою статті 348 КПК України встановлено, що після оголошення обвинувачення головуючий встановлює особу обвинуваченого і повинен роз`яснити йому суть обвинувачення, встановити чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання. Відповідно до закону суд не зможе перейти до розгляду справи, якщо прокурор при оголошенні обвинувального акту не зазначить конкретне формулювання обвинувачення.
Згідно вимог ст.374 КПК України, якщо суд ухвалює обвинувальний вирок, в ньому також зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що встановлено ст.22 КПК України.
Згідно ч.3 ст.42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують. Підозрюваний, обвинувачений має право на захист, яке полягає у надані йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватись правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, що передбачено ст.20 КПК України.
Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьєта Сассі проти Франції», п.52).
Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується саме змісту фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд з прав людини покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).
Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року.
Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду.
Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, направлений до суду обвинувальний акт вказаним вимогам не відповідає, є не конкретним, містить суперечності, що позбавляє суд роз`яснити суть пред`явленого обвинувачення, а обвинувачених право належним чином підготуватися до захисту, яке гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Про не конкретність та незрозумілість пред`явленого обвинувачення у судовому засіданні також зазначили обвинувачені та їх захисники.
Наведені порушення, шляхом позбавлення гарантованих Конституцією України та КПК України прав учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, на думку суду, під час судового розгляду перешкоджають розгляду обвинувального акту по суті та унеможливлять, за результатами такого судового розгляду, ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення.
При цьому, вказані порушення не можуть бути усунені шляхом зміни обвинувачення.
Так за ч.1, ч.2 ст. 338 КПК України з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.
Тобто прокурор може змінити правову кваліфікацію та/або обсяг обвинувачення, як що під час судового розгляду встановлені нові обставини.
Зазначені судом невідповідності обвинувального акту вимогам КПК України, не є новими обставинами.
При цьому, суд зазначає, що обвинувальний акт не може містити ніяких технічних помилок, оскільки це не передбачено КПК України, як і виправлення таких помилок, і змінити його у суді можливо лише зміною обвинувачення при наявності нових обставин.
Враховуючи не відповідність обвинувального акту вимогами п.1, п.5 ч.2 ст.291 КПК України, він підлягає поверненню прокурору для усунення його недоліків.
Інші обставини на які посилаються захисники у поданих клопотаннях не є підставою для повернення обвинувального акту.
Так в обвинувальному акті зазначено позицію сторони обвинувачення про відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Положення ст. 291 КПК України не передбачають зазначення в обвинувальному акту доказів , які підтверджують обвинувачення . Наявність складу злочинів або їх відсутність в діях обвинувачених підлягає доказуванню прокурором під час судового розгляду.
Відсутність вказівки в обвинувальному акті на обвинувачення у вчиненні злочинів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та підставою для повернення обвинувального акту.
Відповідно до п.3 ч.3 ст. 314 КПК України, єдиним процесуальним документом, що підлягає дослідженню судом під час підготовчого судового засідання, є обвинувальний акт. Додатки до обвинувального акту, визначені ч.4 ст. 291 КПК України, не є предметом судового контролю під час підготовчого судового засідання, а в наслідок і підставою для повернення акту.
У ч.3 ст. 291 КПК України містяться вимоги щодо посвідчення обвинувального акту виключно шляхом підпису слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно. Жодних додаткових вимог щодо посвідчення обвинувального акту у ст. 291 КПК України не зазначено, тому відсутність печатки на обвинувальному акті не є підставою для його повернення.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3, 8, 9, 20, 22, 41, 91, 110, 291, 314, 372 КПК України, суд -
Обвинувальний акт по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_6 в скоєні злочинів передбачених ч.1,2 ст. 307,ч.1,ч.3 ст.321 КК України та ОСОБА_7 в скоєні злочинів передбачених ч.1 ст.309, ч.2 ст.307 КК України - повернути прокурору, який склав обвинувальний акт, для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі виявлених судом недоліків.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м.Харкова протягом 7 днів з дня її проголошення.
Повний текст ухвали виготовлений 05.02.2020р.
Суддя ОСОБА_1