ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1446/20 Справа № 182/2528/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:
секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005136 від 14 грудня 2017 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2020 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чкалове Нікопольського району Дніпропетровської області, громадянина України, який зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2020 року ОСОБА_7 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. Окрім того, судом вирішено цивільний позов, питання про стягнення процесуальних витрат у кримінальному провадженні, а також визначено долю речових доказів.
ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за таких обставин.
Обвинувачений ОСОБА_7 14.12.2017 о 12.07 год., знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, керуючи належним йому технічно справним транспортним засобом - автомобілем марки ВАЗ 211010 номерний знак НОМЕР_1 , рухався по вул. Електрометалургів, з боку вул. Г.Чорнобиля у напрямку вул. Княжа в м. Нікополі Дніпропетровської обл., відповідно до висновку судово-фототехнічної експертизи № 5/6.1/155 від 06.03.2018 зі швидкістю в діапазоні від 99,0 км/год. до 116,0 км/год.
Під час руху транспортного засобу - автомобіля марки ВАЗ-211010, номерний знак НОМЕР_1 , водій ОСОБА_7 не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, ігноруючи вимоги дорожнього знаку 3.29 «обмеження максимальної швидкості», розташованого навпроти КЗ «НСЗШ № 6» по вул. Електрометалургів, 55 в м. Нікополі Дніпропетровської обл., відповідно до якого заборонено рухатися зі швидкістю руху більш ніж 40 км/год., будучи неуважним до дорожньої обстановки, її змінам, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, не маючи будь-яких перешкод технічного характеру, не знижуючи швидкості, змінив напрямок свого руху вліво, виїхав на зустрічну смугу руху транспортних засобів, де передньою частиною керованого ним вищевказаного автомобіля допустив зіткнення з передньою частиною технічно справного транспортного засобу автомобіля марки «ДЕУ ЛАНОС», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався у зустрічному для нього напрямку по своїй смузі руху з пасажиром ОСОБА_11 .
В наслідок зіткнення транспортних засобів водію транспортного засобу - автомобіля марки «ДЕУ ЛАНОС», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_12 були спричинені тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких за ознакою небезпеки для життя.
Пасажиру автомобіля марки «ДЕУ ЛАНОС» номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_11 були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1-5, 2.3 б), 12.9 «а» «б», дорожнього знаку 3.29, 10.1 Правил дорожнього руху України, якими передбачено:
- п.1.3 учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
- п. 1.5 дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
- п. 2.3 для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
- п. 12.9 водієві забороняється:
а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин;
б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 - 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.
- дорожній знак 3.29 «обмеження максимальної швидкості». Забороняється рух із швидкістю, що перевищує зазначену на знакові;
- п.10.1 перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Невиконання вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної події.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить повторно дослідити обставини, які характеризують його особу, змінити вирок, застосувавши до нього положення ст. 75 КК України та звільнивши від відбування основного покарання з випробуванням строком на 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги обвинувачений посилається на невідповідність призначеного судом покарання його особі, внаслідок суворості. На переконання ОСОБА_7 , суд не надав належної оцінки обставинам, які зумовили порушення ним ПДР України. Не заперечуючи свою винуватість, обвинувачений вказує на те, що сів за кермо в стані алкогольного сп`яніння вимушено, через те, що йому зателефонувала хвора мати та повідомила про погіршення її самопочуття. Поряд із цим, поза увагою суду залишилось й те, що лише він піклується про мати та окрім цього має на утриманні перебуває неповнолітня дитина 2008 року народження, яку виховує самостійно. До того ж, він раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має добру характеристику за колишнім місцем роботи, звідки звільнився внаслідок отримання інвалідності після ДТП. З висновками суду про його уявне щире каяття, у зв`язку з невжиттям заходів, спрямованих на відшкодування збитків, ОСОБА_7 не погоджується. Обвинувачений зауважує, що отримує лише пенсію по інвалідності та при цьому має утримувати себе, дитину та сплачувати кредит за квартиру, придбану у іпотеку. Поряд із цим, ОСОБА_7 зазначає, що частина моральної та матеріальної шкоди була відшкодована страховою компанією, з якою ним було укладено договір. Обвинувачений зауважує, що не відмовляється від відшкодування збитків та запевнює, що ним буде вжито всіх заходів для цього.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, потерпілого та його представника, які просили вирок залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.
При цьому, істотних порушень кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.
Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого ОСОБА_7 колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з вимогами ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено відповідно до вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність.
Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості злочину, який відноситься до категорії тяжких, обставини його вчинення та наслідки, а також особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є інвалідом 2 групи, має на утриманні малолітнього сина 2008 року народження.
В якості обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, суд врахував визнання вини, та в якості таких, що в силу вимог ст. 67 КК України його обтяжують вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Надавши правову оцінку зазначеним судом відомостям та доказам на їх підтвердження, що містяться в матеріалах кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України і є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
З висновками суду першої інстанції про можливість виправлення останнього лише в умовах ізоляції від суспільства протягом визначеного судом строку колегія суддів погоджується.
Ті обставини, що ОСОБА_7 свою вину визнав, за умови настання тяжких наслідків у вигляді травмування двох осіб, внаслідок скоєння ним ДТП у стані алкогольного сп`яніння, з перевищенням максимально допустимої швидкості руху більше ніж в 2 рази у денний час доби навпроти загальноосвітньої школи, на переконання колегії суддів, не дають підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж визначеного судом.
Враховуючи те, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, відверто зловживаючи наданим йому правом керування транспортним засобом, завдану злочином шкоду повністю не відшкодував, його виправлення можливе лише в умовах позбавлення волі протягом визначеного судом строку, а тому покарання, призначене обвинуваченому, за своїм видом та розміром слід вважати справедливим.
З огляду на викладене, доводи ОСОБА_7 про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного злочину та особі обвинуваченого через суворість, колегія суддів розцінює як необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню.
Суд звертає увагу на те, що обставина отримання обвинуваченим інвалідності внаслідок ДТП, як і відомості про перебування на його утриманні дитини та матері похилого віку, хоча і мають місце, проте не дають підстав для призначення останньому більш м`якого покарання, з огляду на тяжкість злочину, обставини його вчинення та наслідки.
Отже, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість і належну вмотивованість оскаржуваного вироку, який зміні чи скасуванню з викладених в апеляційній скарзі мотивів не підлягає.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 409 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4