ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 .
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2020 року касаційне провадження №51-6135км18 за касаційною скаргою захисника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 5 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 20 квітня 2018 року про продовження застосування примусових заходів медичного характеру передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду.
Не погоджуючись із постановленим рішенням, висловлюю окрему думку.
Відповідно до ч. 2 ст. 434-1 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.
Як зазначено в цій ухвалі, колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в інших рішеннях Касаційного кримінального суду, та закрити касаційне провадження.
Натомість слід зазначити, що у рішеннях, на які є посилання в ухвалі, не вирішувалися питання відкриття касаційного провадження, вони вже були відкриті та розглянуті по суті.
За таких обставин незрозуміло, у чому є подібність правовідносин та від якого висновку щодо застосування норми права пропонується відступити.
Щодо суті питання про право на касаційне оскарження ухвали про продовження застосування примусових заходів медичного характеру.
Стаття 516 КПК передбачає, що ухвала суду про застосування чи відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру, продовження, зміну, припинення застосування примусових заходів медичного характеру або відмова у цьому може бути оскаржена в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Не можу погодитись із тезою, викладеною в ухвалі про те, що рішення про продовження застосування примусових заходів медичного характеру не підлягають касаційному оскарженню, оскільки є рішеннями, які постановлено в порядку виконання попередньої ухвали про застосування зазначених заходів. Адже вирішуючи питання про продовження таких примусових заходів, суд кожного разу має з`ясовувати, чи потребує особа їх застосування, тобто надавати відповідь на питання, яке передбачено п. 5 ч. 1 ст. 513 КПК. Саме тому законодавець не відніс вирішення цих питань до таких, які вирішуються в порядку виконання судових рішень, що передбачено розділом VIII КПК.
Крім того, на відміну від ч. 6 ст. 540 КПК, яка однозначно вказує на можливість оскарження ухвал суду з питань, пов`язаних з виконанням вироку, тільки в апеляційному порядку, такого обмеження щодо рішень, які ухвалюються відповідно до норм глави 39 КПК, законом не передбачено.
Слід зазначити, що всі рішення, пов`язані із застосуванням примусових заходів медичного характеру, з одного боку, істотно впливають на дотримання прав особи, щодо якої вирішується це питання, а з іншого стосуються прав інших осіб на захист від злочинних посягань. Адже застосування примусових заходів медичного характеру відбувається саме у зв`язку з притягненням особи до кримінальної відповідальності.
Треба зауважити, що норми кримінального процесуального закону, які регулюють оскарження зазначених рішень в апеляційному і касаційному порядках, викладені абсолютно однаково і визначають, що оскарженню підлягають ухвали про застосування чи відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру. Однак усталена судова практика виходить з того, що такому оскарженню підлягають усі рішення, які ухвалені в порядку глави 39 КПК (див., наприклад, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 03 червня
2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування»).
Якщо ж тлумачити ці норми закону настільки звужено, як пропонується в ухвалі, то можна дійти висновку про те, що ухвали про продовження, зміну або припинення застосування примусових заходів медичного характеру не підлягають й апеляційному оскарженню, що значно обмежило б конституційне право громадян на апеляційне оскарження судових рішень.
Але, виходячи з принципу верховенства права, який є однією із загальних засад кримінального провадження, здійснюючи правосуддя та застосовуючи закон, суд має виходити насамперед з інтересів дотримання прав та свобод громадян. Тлумачення норми кримінального процесуального закону, яке призведе до обмеження кола рішень, пов`язаних із застосуванням примусових заходів медичного характеру, які підлягають апеляційному та касаційному оскарженню, на мою думку, не відповідає зазначеному принципу.
Таким чином, вважаю, що підстави для направлення цього касаційного провадження на розгляд об`єднаної палати відсутні.
Суддя ОСОБА_1