Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
10 березня 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника обвинуваченої ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань Рівненського апеляційного суду апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 квітня 2018 року у кримінальному провадженні №0000012 за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.1 ст.125, ч.2 ст.125 КК України,

встановила :

Цим вироком ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та проживає за адресою - АДРЕСА_1 , громадянку України, працевлаштовану продавцем, з середньою освітою, розлучену, раніше не судиму, визнано винуватою та засуджено:

- за ч.1 ст.125 КК України - до покарання у виді громадських робіт строком 120 (сто двадцять) годин;

- за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 150 (сто п`ятдесят) годин.

За сукупністю злочинів ОСОБА_6 у відповідності до ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання громадські роботи строком 150 (сто п`ятдесят) годин.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався.

Цивільні позови ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 у відшкодування моральної шкоди 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 5000 (п`ять тисяч) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відмовлено.

Також, судом вирішено долю речових доказів у провадженні.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 засуджено за те, що вона 05 січня 2017 року приблизно о 14 годині, перебуваючи на ділянці дороги що на вул.Яворницького у м.Здолбунів Рівненської області, біля воріт житлового будинку № 46, на ґрунті особистих неприязних відносин, що раптово виникли, нанесла ОСОБА_9 один удар кулаком правої руки в лобну ділянку голови справа, внаслідок чого такий отримав легкі тілесні ушкодження.

Крім того, 05 січня 2017 року приблизно о 14 годині, ОСОБА_6 , перебуваючи на ділянці дороги що на вул.Яворницького у м.Здолбунів Рівненської області, біля воріт житлового будинку № 46, на ґрунті особистих неприязних відносин, нанесла ОСОБА_8 один удар лобною ділянкою голови по спинці носа, заподіявши потерпілому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 покликається на незаконність і необґрунтованість вироку суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального-процесуального закону, неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що вказані судом докази не підтверджують пред`явлене їй обвинувачення у навмисному заподіянні легких тілесних ушкоджень потерпілим. Вказує, що суд першої інстанції оцінив докази вибірково, поклавши в основу обвинувального вироку показання зацікавлених осіб братів-потерпілих. Водночас, проігнорував її показання, показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , висновки судмедекспертиз щодо заподіяння потерпілими для неї та її матері тілесних ушкоджень. Зазначає, що вину в судовому засіданні в інкримінованих їй злочинах не визнала. Переконує, що склад злочинів, передбачених ч.1 ст.125, ч.2 ст.125 КК України в її діях відсутній. Запевняє, що перебувала в стані необхідної оборони, захищаючись від протиправних посягань ОСОБА_8 , покликаючись на висновки судово-медичних експертиз № 11 від 06 січня 2017 року та № 22 від 23 січня 2017 року про множинність заподіяних їй тілесних ушкоджень багаторазовими насильницькими діями. Будь-яких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 навмисно не завдавала. Що стосується ОСОБА_9 , то зазначає, що ніяких ударів не наносила, тілесних ушкоджень не завдавала.

Просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутністю в її діянні складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.2 ст.125 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченої та її захисника, які під час апеляційного розгляду підтримали вимоги викладені у апеляційній скарзі обвинуваченої, думку прокурора яка заперечила щодо вимог апеляційної скарги обвинуваченої та просила залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно із ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладений на слідчого та прокурора.

Колегія суддів вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з закриттям провадження по справі, а доводи апеляційної скарги обвинуваченої щодо незаконності обвинувального вироку, в контексті наведеного, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст.94 КПК України суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Судом першої інстанції зазначених вимог дотримано не було, внаслідок чого він дійшов необґрунтованого висновку, який не відповідає фактичним обставинам справи, необґрунтовано відкинувши доводи сторони захисту та обвинуваченої ОСОБА_6 щодо незаконності її засудження за ч.1 ст.125 та ч.2 ст.125 КК України.

У ході апеляційного перегляду справи з`ясовано, що в обґрунтування винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень за ч.1 ст.125 та ч.2 ст.125 КК України суд першої інстанції поклав показання самих потерпілих, процесуальні документи досудового слідства (постанови про визнання потерпілим, рапорти, заяви, протокол огляду місця події від 06.01.2017 року з фото таблицею до нього, витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.08.2016 року, згідно якого, житловий будинок належить на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , протоколи слідчих експериментів, висновки судово-медичних експертиз, згідно яких у потерпілих виявлені легкі тілесні ушкодження, протоколи огляду речових доказів, відеозаписи).

Обвинувачена ОСОБА_6 вину у інкримінованих їй злочинах не визнала та заперечувала наявність в її діях умислу на спричинення легких тілесних ушкоджень потерпілим. Переконувала, що діяла в стані необхідної оборони, захищаючись від протиправних посягань ОСОБА_8 , а щодо ОСОБА_9 то факт її з ним фізичного контакту нанесення удару, не встановлений.

Дослідивши докази, покладені в основу вироку, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені в ньому докази не доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень за ч.1 ст.125 та ч.2 ст.125 КК України, на що суд першої інстанції не звернув уваги, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:

1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення),

2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення,

3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат,

4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження,

5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання,

6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення,

7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

За положеннями ст.94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, за винятком випадків, передбачених ст.92 ч.2 КПК України, покладається на слідчого, прокурора, та, в установлених КПК України випадках на потерпілого (ст.92 ч.1 КПК України).

Так, згідно обвинувального акту, дії обвинуваченої ОСОБА_6 кваліфікуються стороною обвинувачення за ч.1 та ч.2 ст.125 КК України, тобто як умисне легке тілесне ушкодження, умисне легке тілесне ушкодження що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

З суб`єктивної сторони злочини, передбачені ч.1 та ч.2 ст.125 КК України характеризуються лише прямим умислом, тобто особа усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання, що передбачено ч.2 ст.24 КК України.

Водночас, ні в обвинувальному акті, ні у вироку суду першої інстанції - у викладі фактичних обставин інкримінованих кримінальних правопорушень, - не зазначено умислу обвинуваченої ОСОБА_6 на заподіяння тілесних ушкоджень.

Зазначене спростовує позицію прокурора щодо наявності умислу у ОСОБА_6 на заподіяння нею потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 умисного легкого тілесне ушкодження, а також умисного легкого тілесного ушкодження що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Оцінивши надані докази кожен окремо та у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що встановлені в ході апеляційного перегляду обставини є підставою для розумного сумніву в доведеності вини обвинуваченої, оскільки надані докази не підтверджують наявність умислу на вчинення інкримінованих злочинів, що свідчить про відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Як гарантовано статтею 27 Основного закону України - Конституції України: Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Відповідно до ч.4 ст. 17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до вимог п.2 ч.1ст.284КПК України - кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Як вбачається з положень ст.417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст.284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

Отже, встановлені колегією суддів апеляційного суду вищезазначені обставини є підставою для скасування обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст.125 та ч.2 ст.125 КК України, та закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 - задовольнити.

Вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 квітня 2018 року щодо ОСОБА_6 - скасувати.

На підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження №0000012 щодо ОСОБА_6 закрити за відсутністю в її діях складу кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.125 та ч.2 ст.125 КК України.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді :

__________ ____________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3