ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/844/19 Номер провадження 11-кп/814/575/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

та потерпілої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 22 січня 2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, гр. України, освіта середня, не одруженого, раніше не судимого,-
визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст. 125 КК України на 1 рік 6 місяців обмеження волі.

Згідно з вироком, ОСОБА_9 визнаний винуватим у тому, що він 25.10.2018, близько 14:50 год., перебуваючи неподалік торгового павільйону квітів №9, що розташований по вул. Симона Петлюри в м. Полтава, в ході сварки, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, умисно завдав не менше одного удару рукою стиснутою в кулак в голову ОСОБА_10 , чим спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, припухання м`яких тканин обличчя, які кваліфікуються у своїй сукупності, як легкі тілесні ушкодження що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Не оскаржуючи доведеність вини, кваліфікацію дій обвинуваченого, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень, особі обвинуваченого та обставин вчинення кримінального правопорушення.

В обгрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції недостатньо враховано особу обвинуваченого, який вину не визнав, не розкаявся у вчиненому та не зрозумів неправильність своїх дій, також під час досудового розслідування так і вході судового розгляду неодноразово порушував порядок судового засідання, штучно затягував розгляд справи, упродовж тривалого часу своєю поведінкою порушував нормальний спосіб життя потерпілої та її членів родини, вчинив злочин в громадському місці в присутності колег потерпілої та на її робочому місці.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження.

В обгрунтування зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази протиправного умисного посягання з його боку на потерпілу, проте вказує на факт агресії з боку потерпілої, а тому стверджує, що захищався від її нападу.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого, пояснення обвинуваченого, який заперечував проти апеляційної скарги прокурора та просив задовольнити його апеляційну скаргу з підста в ній наведених, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався.

Висновки суду про умисне заподіяння ОСОБА_9 потерпілій ОСОБА_10 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та кваліфікацію цих дій за ч. 2 ст. 125 КК України, є обґрунтованими, оскільки ґрунтуються на сукупності досліджених в судовому засідання доказах, яким суд дав належну оцінку.

Зокрема, послідовними показаннями потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , а також письмовими доказами, а саме протоколом про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 25.10.2018 року, даними протоколу огляду місця події від 30.10.2018 з фототаблицею до нього, висновком експерта №1149 від 16.11.2018 відповідно до якого у потерпілої виявлено тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, припухання м`яких тканин обличчя, які кваліфікуються у своїй сукупності, як легкі тілесні ушкодження що спричинили короткочасний розлад здоров`я, експерт зазначив, що що вказані тілесні ушкодження не характерні для їх утворення при падінні тіла на площину. Також у висновку експерт вказує на малоймовірність утворення вказаних тілесних ушкоджень внаслідок самоспричинення, даними протоколві проведення слідчих експериментів з потерпілою від 07.11.2018 та свідка ОСОБА_12 з фототаблицею до них, висновками додаткових судово-медичних експертиз №1227 від 17.12.2018 та №1228 від 17.12.2018, відповідно до яких експерт дійшов висновку, що показання потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_12 надані під час слідчих експериментів не протирічать механізму утворення тілесні ушкодження у потерпілої.

Вказані та інші наведені у вироку докази, є належними та допустимими, були повно досліджені судом першої інстанції та їм у вироку дано належну оцінку. Судом першої інстанції було дотримано вимог КПК України при розгляді даної справи.

Тому апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 про неправильність оцінки судом першої інстанції доказів та невідповідність висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 125 КК України в межах обвинувачення у даному кримінальному провадженні.

Проте, на думку колегії суддів, суд припустився помилки при призначенні ОСОБА_9 покарання, оскільки гне вповній мірі дотримався вимог ст. ст. 50,65 КК України.

Як вбачається зі змісту вироку, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд першої інстанції врахував обставини скоєного злочину та його наслідки, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують відповідальність обвинуваченого.

Так, стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Суд апеляційної інстанції вважає, що враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, що відноситься відповідно до ст. 12 КК України до злочину невеликої тяжкості, особу обвинуваченого, позитивно характеризується, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, обвинуваченому суд першої інстанції правильно призначив покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі на 1 рік і 6 місяців.

Разом з тим, при сукупності таких обставин, які суд першої інстанції брав до уваги при призначенні покарання, на думку суду апеляційної інстанції є переконливими доводи сторони захисту щодо можливості звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд апеляційної інстанції вважає, що виходячи із обставин кримінального правопорушення, його тяжкості, особи винного, відсутність обставин, що обтяжують покарання, вчинення кримінального правопорушення вперше, виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання, відповідно, про наявність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

При визначені обов`язків, які необхідно покласти на обвинуваченого, та тривалості іспитового строку, суд апеляційної інстанції враховує характер і тяжкість вчиненого злочину, вид і строк призначеного покарання, дані, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання.

Суд апеляційної інстанції вважає, що іспитовий строк, необхідний для того, щоб обвинувачений ОСОБА_9 довів своє виправлення без реального відбування покарання, підлягає визначенню тривалістю один рік.

На думку суду апеляційної інстанції, призначене покарання з подальшим звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк один рік є справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин по кримінальному провадженню у їх сукупності, таким, що відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Отже, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки, покарання із подальшим звільненням ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, відповідатиме цілям та загальним засадам призначення покарання.

Згідно з ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Відповідно до ч.2 ст. 181 КПК України домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчинені злочину, за за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Санкція ч.2 ст. 125 КК Укрпаїни не передбачає покарання у виді позбавлення волі, у звязк у з чим колегія суддів вважає за необхідне скасувати запобіжний захід у виді домашнього арешту та з врахуванням особи та обставин справи не обирати будь-якмий запобіждний захід.

Отже, з урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що вирок суду першої інстанції необхідно змінити.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Полтави від 22 січня 2020 року щодо ОСОБА_9 - змінити.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

Покласти на ОСОБА_9 згідно з п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_9 у вигляді домашнього арешту скасувати.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

С У Д Д І :
ОСОБА_23 .Рябішин.