Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3452/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 176 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
підозрюваного: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 29 квітня 2020 року про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

в с т а н о в и л а:

Згідно ухвали слідчого судді, слідчий звернувся до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_7 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.5 ч.2 ст.115 КК України.

З клопотання вбачається, що 12.04.2020, близько 00 год. 30 хв., ОСОБА_7 , маючи злочинний умисел на умисне вбивство ОСОБА_9 , з яким у нього були неприязні відносини, за місцем проживання останнього, на подвір`ї домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , привів у бойову готовність невстановлений вибуховий пристрій та через розбите вікно веранди кинув його всередину будинку, внаслідок чого стався вибух.

У результаті вибуху тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких, отримав пасинок ОСОБА_10 - ОСОБА_11 , який знаходився в будинку.

Таким чином ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було доведено до кінця, оскільки ОСОБА_12 на момент вибуху знаходився у іншій кімнаті будинку.

29.04.2020 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.5 ч.2 ст.115 КК України.

Ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 29 квітня 2020 року клопотання слідчого задоволено. Застосовано до підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб - до 14 годин 30 хвилин 28 червня 2020 року включно без визначення розміру застави. Ухвала діє до 28 червня 2020 року.

В апеляційній скарзі захисник підозрюваного просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до підозрюваного запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою. Посилається на те, що ухвала слідчого судді є незаконною, необгрунтованою, постановлена всупереч законним правам та інтересам підозрюваного. Вказує, що аналіз поведінки ОСОБА_7 в аспекті вказаних обставин свідчить про відсутність потреби застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Її підзахисному було оголошено підозру у скоєнні даного кримінальних правопорушення 29.04.2020 року, слідчим в цей же день, було передано клопотання до суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Затримання ОСОБА_7 відбулось о 9.30 год. 29.04.2020 року у м. Бердичеві і він був доставлений правоохоронцями до СУ ГУ НП у Житомирській області, де йому було повідомлено підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15. ч.1 ст.115 КК України. Таким чином, фактичне затримання Роговського відбулось із того моменту, коли він втратив можливість вільного пересування та змушений був підкоритись працівникам правоохоронних органів, що і визначено ст. 209 КПК України - Особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою, тобто 9.30 год. 29.04.2020 року. Відповідно ОСОБА_7 був позбавлений права на захист саме із вказаної години. Оскільки останньому оголошено підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину, то участь захисника у кримінальному провадженні є обов`язковою при повідомленні підозри. На думку захисту було дано неналежну оцінку судом міцності соціальних зв`язків підозрюваного, в тому числі наявності в нього родини та утриманців. Стверджує, що при обранні запобіжного заходу закон зобов`язує суд підходити не механічно, а оціночно щодо кожної окремої підстави, керуючись при цьому принципом презумпції невинуватості і правилами, які з цього принципу випливають, в тому числі - правилом про тлумачення всіх сумнівів у доведеності обставин, на яких грунтуються обвинувачення та ризики, на користь обвинуваченого. Проаналізувавши вищевказані обставини, вказує, що ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді взяття під варту до ОСОБА_7 є необгрунтованою, так як відсутні будь-які умови та обставини, передбачені ст. 177 та 178 КПК України, як підстави для застосування такого запобіжного заходу, оскільки не було доведено: наявність обгрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим іншого кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків протиправної поведінки обвинуваченого; недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання цим ризикам (ч.2 ст. 194 КІ1К України); не розглянуто можливість застосування альтернативного триманню під вартою запобіжного заходу.

В судовому засіданні апеляційного суду підозрюваний та захисник підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити. Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників судового розгляду, перевіривши ухвалу слідчого судді в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходові, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини "розумна підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у ст. 5 параграфу 1(c) Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, передбачає "наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин" (рішення O'Hara v. United Kingdom of 16 October 2001, n. 34).

Розумна підозра не означає, що винуватість підозрюваного має бути встановлена на цій стадії. Саме у чіткому доведенні як події, так і характеру того злочину, у якому підозрюється особа, і полягає мета розслідування. Стаття 5 § 1(c) навіть не передбачає, що поліція має одержати достатні докази для висунення обвинувачення як на час арешту, так і під час перебування апелянта під вартою (N.C. v. Italy of 11 January 2001, §45).

При цьому відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Слідчий суддя зазначених вимог закону та практики Європейського суду з прав людини дотримався. Предметом дослідження слідчим суддею при розгляді клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу були ті обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання запобіжного заходу.

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчим суддею встановлено, що повідомлена ОСОБА_7 підозра грунтується на зібраних доказах.

Так, ОСОБА_7 обгрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.15, п.5 ч.2 ст.115 КК України за вчинення якого відповідно до КК України передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі на строк до 15 років та довічного позбавлення волі ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, не працює, є обвинуваченим у кримінальних провадженнях, які наразі перебувають на розгляді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим, його вік та стан здоров`я, тяжкість вчиненого злочину та сукупність встановлених обставин, його схильність до вчинення злочинів свідчать про наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду з метою уникнення покарання за вчинений злочин, не має міцних соціальних зв`язків, які б утримували його за місцем проживання, не одружений, не навчається та не працює; знищити, сховати або спотворити будь-які із речей, документів чи речових доказів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; може незаконно впливати на потерпілого та свідків, які допитані в ході досудового розслідування та вказали на нього як на особу, що вчинила кримінальне правопорушення; може вчинити інше кримінальне правопорушення, що свідчить про неможливість їх запобіганню із застосуванням більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Таким чином, слідчий суддя правильно прийшов до висновку, що на даному етапі досудового розслідування доцільно застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним в ч.1 ст.177 КПК України та належному виконанню підозрюваним своїх процесуальних обов`язків.

Доводи апеляційної скарги про те, що не було доведено наявність обгрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення та про відсутність реальних ризиків для кримінального провадження, та те, що слідчий та прокурор не довели слідчому судді належним чином неможливість застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, є безпідставними, не грунтуються на матеріалах судового провадження та спростовуються наведеними вище обставинами.

Твердження захисника про те, що слідчим суддею не було дано неналежної оцінки міцності соціальних зв`язків підозрюваного, в тому числі наявності в нього родини та утриманців, є безпідставними, оскільки слідчим суддею було встановлено лише те, що підозрюваний одружений, не працює, в матеріалах судового провадження, які були предметом розгляду слідчого судді відсутні відповідні документи на підтвердження даних про утриманців, не були вони надані стороною захисту до суду і під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу до підозрюваного. Так під час апеляційного розгляду провадження захисником було надано копії документів, з яких вбачається, що ОСОБА_7 проживає та зареєстрований з матір`ю, братами та сином, тобто має соціальні зв`язки, має дружину дітей, проте враховуючи всі обставини провадження та особу підозрюваного, такі дані не можуть бути в даному випадку безумовними підставами для застосування більш м`якого запобіжного заходу, а також не впливають на правильність прийнятого слідчим суддею рішення.

З огляду на наведені вище обставини, не спростовують висновків суду також і посилання сторони захисту на практику Європейського суду з прав людини, оскільки таке обмеження в правах підозрюваного вбачається цілком обгрунтованим та спростовується посиланням на практику Європейського Суду наведеної в ухвалі апеляційного суду про доцільність за певних обставин застосування запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу, порушення права ОСОБА_7 на захист при його затриманні слід зазначити, що такі доводи можуть бути предметом розгляду при розгляді провадження по суті, а на даному етапі не спростовують обгрунтованості підозри останнього у вчиненні особливо тяжкого злочину та наявності ризиків, які враховуються при застосуванні запобіжного заходу.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги захисника не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження, а під час розгляду клопотання слідчого слідчим суддею перевірено доводи про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 злочину та наявність ризиків передбачених ч.1 ст.177 КПК України, пов`язаних з застосуванням запобіжного заходу, а також враховані всі обставини, які мають вагоме значення для визначення запобіжного заходу для підозрюваного у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, підстав для скасування ухвали слідчого судді та постановлення нової ухвали про застосування до підозрюваного іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під варту, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 29 квітня 2020 року про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: