ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/251/19 Справа № 711/5869/18 Категорія: ч. 1 ст. 190 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
за участю прокурораОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

представника потерпілого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 травня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.

Донецьк, українку, громадянку України, з вищою освітою, приватного

підприємця, має на утриманні неповнолітню доньку, 2005р.н., зареєстровану та

проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не

судиму,

визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 190 КК України та виправдано за недоведеністю в її діях складу вказаного злочину,

в с т а н о в и л а :

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що вона, перебуваючи з 11.03.2015 на обліку Управління соціального захисту населення Придніпровського району Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради (далі - Управління), як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, що підтверджується довідкою від 11.03.2015 № 483, подала відповідно до Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 505 (далі - Порядок) заяву до Управління для призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг від 11.03.2015, в якій зазначила, що у будь-кого з членів її сім`ї на момент заповнення заяви у володінні відсутнє житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та району проведення антитерористичної операції.

Рішенням Управління від 13.03.2015 ОСОБА_7 було призначено допомогу переміщеним особам на проживання.

У той же час, відповідно до п. 3 Порядку для призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк уповноважений представник сім`ї подає до уповноваженого органу або установи уповноваженого банку заяву, в якій повідомляє про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги, а також пред`являє довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб усіх членів сім`ї.

Пунктом 11 Порядку передбачено, що уповноважений представник сім`ї, якому призначено грошову допомогу, зобов`язаний повідомляти уповноваженому органу про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги протягом трьох днів з дня настання таких обставин.

Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, на підставі договору купівлі-продажу № 764 від 14.04.2015 ОСОБА_7 є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, ОСОБА_7 , з корисливих мотивів, маючи умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, з метою отримання бюджетних коштів у вигляді щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, кожні пів року, в порушення вимог п. 11 Порядку, достовірно знаючи про наявність у її власності квартири та відсутність правових підстав на продовження отримання вказаного виду допомоги, перебуваючи у приміщенні Управління, що розташоване за адресою: м. Черкаси, бульв. Шевченка, 307, у робочий час, тобто з 08.00 до 17.00 год., більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено, подала заяву від 02.11.2015 про продовження виплати допомоги на наступний шестимісячний строк.

Внаслідок вищезазначених дій ОСОБА_7 в період з 01.05.2015 по 10.09.2015 незаконно, шляхом обману заволоділа грошовими коштами державного бюджету в сумі 4415,25 грн., заподіявши матеріальної шкоди державним інтересам в особі Управління соціального захисту населення Придніпровського району Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради на вищезазначену суму, яка в подальшому відшкодована нею в повному обсязі.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом обману.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що вирок суду є незаконним і підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Під час розгляду справи апелянт просив повторно дослідити докази у кримінальному провадженні, встановлені під час досудового розслідування, допитати представника потерпілого ОСОБА_9 і свідка ОСОБА_11 , дослідити письмові матеріали кримінального провадження та характеризуючи дані обвинуваченої; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та призначити їй покарання у вигляді штрафу в розмірі 30 (тридцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Зазначає, що відповідно до вимог ст. 374 КПК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» у мотивувальній частині виправдувального вироку належить викласти формулювання обвинувачення, за яким підсудного було віддано до суду; результати дослідження, аналізу і оцінки доказів як тих, що були зібрані на попередньому слідстві, так і поданих в судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність події злочину; відсутність у діях підсудного складу злочину чи недоведеність його участі у вчиненні злочину. Включення у вирок формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого, не допускається. У виправдувальному вироку не повинен залишитися недослідженим жоден доказ, на якому ґрунтувалося обвинувачення.

Проте, суд ці вимоги не виконав та свій висновок про недоведеність вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, побудував на суперечливих, достатньо не перевірених доказах, яким не дав належної правової оцінки.

Так, вказує прокурор, судом не враховано, що ОСОБА_7 , заповнюючи заяву від 11.03.2015, яка стала приводом для постановки на облік як внутрішньо переміщеної особи, була повідомлена про те, що у відповідності до 11 Порядку, у разі зміни обставин, які впливають на призначення грошової допомоги, вона протягом трьох днів з дня настання таких обставин зобов`язана була повідомити уповноважений орган і ОСОБА_7 достовірно було відомо, оскільки вона у вищезазначеній заяві поставила власний підпис.

Проте, ОСОБА_7 вказані норми чинного законодавства, які їй були достовірно відомі, проігнорувала та уповноважений орган (Управління соціального захисту населення Придніпровського району Департамент) соціальної політики Черкаської міської ради) про зміну обставин, які впливають на призначення її грошової допомоги, а саме купівлі 14.04.2015 квартири, протягом 3 днів не повідомила.

Крім того, судом не взято до уваги, що ОСОБА_7 , продовжуючи умисні дії, ігноруючи норми чинного законодавства, які їй достовірно були відомі, продовжила вчиняти дії спрямовані на продовження виплат на наступний шестимісячний строк та 02.11.2015 подала до Управління відповідну заяву. Однак, виплати ОСОБА_7 не було продовжено, оскільки Управлінням було встановлено факт зміни обставин, які впливають на призначення грошової допомоги, а саме придбання останньою квартири, про що вона не повідомила Управління, в порядку визначеному чинним законодавством.

Таким чином, умисними діями, які виразились у не повідомленні Управління про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги, а саме придбання останньою квартири, та в подальшому звернення із відповідною заявою про продовження строку їх виплат, ОСОБА_7 , шляхом обману, з метою отримання щомісячної адресної допомоги, заволоділа бюджетними коштами.

Вищезазначені обставини, повністю підтвердили своїми показами у судовому засіданні представник потерпілого ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_11 , які судом не обґрунтовано були відхилені.

Також, суд не обґрунтовано не прийняв в якості доказу копію особової справи ОСОБА_7 та визнав їх недопустимими, оскільки стороною обвинувачення не надано суду її оригіналу. Проте, судом не враховано те, що вказану особову справу слідчим під час досудового розслідування було оглянуто та визнано речовим доказом її копію, а не оригінал, що підтверджуються протокол огляду та постановою про визнання предметів речовими доказами, зокрема оглянутої копії особової справи.

Крім того, в обвинувальному акті зазначено, що причетність ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення підтверджуються протоколом огляду предметів від 09.06.2018, а саме яким, як зазначено вище, визнано речовим доказом копію особової справи, а не її оригіналу.

Разом з тим, твердження суду про втрату оригіналу особової справи та не надання її суду, як передбачено ч. 3 ст. 99 КПК України, є не обґрунтованим, оскільки факт її втрати не доведено, а з метою встановлення її місцезнаходження скеровано до СУ ГУНП в Черкаській області лист про призначення службового розслідування, про що суду було повідомлено та надано копію вказаного листа.

Таким чином, у відповідності до ч. 5 ст. 99 КТІК України, суд для підтвердження змісту документа може визнати допустимим копію особової справи, оскільки факт втрати і знищення оригіналу на даний час не встановлений.

З огляду на викладене у судовому рішенні про виправдання ОСОБА_7 вбачається упередженість суду в наданні оцінки письмовим доказам, оскільки вони наведені вибірково та неповно, з метою уникнення формулювань, які ставлять під сумнів невинуватість обвинуваченого, що суперечить чинному кримінальному процесуальному закону.

Враховуючи вищевикладене, допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, відсутність належного аналізу всіх доказів у сукупності, упередженість при їх оцінці, однобічне та неповне наведення досліджених доказів, висновки суду першої інстанції вказують на незаконність рішення щодо виправдання ОСОБА_7 за недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, думку представника потерпілого ОСОБА_9 , який теж просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора, думки обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, натомість вважаючи рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, яке має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими згідно з ст. 94 цього Кодексу. Суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви й підстави для його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

При цьому згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з позицією місцевого суду стосовно недоведеності наявності в діях обвинуваченої ОСОБА_7 складу інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Зі змісту доказів випливає, що обвинувачена ОСОБА_7 вину не визнала, показала, що на момент складання нею заяви для призначення щомісячної адресної допомоги від 11.03.2015 нерухомого майна - квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у неї у власності не було. Житло придбано 14.04.2015. Їй не було роз`яснено обов`язок повідомляти про наявність у неї власного житла та наслідків неповідомлення про це. Просила її виправдати.

В зв`язку з цим колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що заповнюючи заяву від 11.03.2015, яка стала приводом для постановки на облік як внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_7 . Управління не обманула, оскільки ні у неї, а також у будь-кого з членів сім`ї, не було на цей момент у володінні житлового приміщення.

Також є вірним і висновок стосовно того, що прокурор, зазначаючи період з 01.05.2015 по 10.09.2015, протягом якого ОСОБА_7 , нібито, шляхом обману заволоділа грошовими коштами державного бюджету в сумі 4415,25 грн., не встановив, а відповідно не зазначив в обвинуваченні, які ж умисні дії, які супроводжувались обманом або зловживанням довірою, вчинила ОСОБА_7 задля заволодіння вищевказаними грошима саме за цей період.

Порушення пункту 11 Порядку, за яким представник сім`ї, якому призначено грошову допомогу, зобов`язаний повідомляти уповноважений орган про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги, протягом трьох днів з дня настання таких обставин, ОСОБА_7 за період з 01.05.2015 по 10.09.2015 не інкримінується. Порушення вказаних обов`язків ставиться у вину ОСОБА_7 лише при описанні об`єктивної сторони шахрайства при поданні нею заяви від 02.11.2015, однак подача такої заяви не призвела до отримання останньою вказаного виду допомоги в подальшому.

Місцевий суд дійшов висновку, що об`єктивна сторона злочину, який ставиться у вину ОСОБА_7 за період з 01.05.2015 по 10.09.2015, не містить відомостей про дії, які супроводжуються обманом.

Крім того, відповідно до обвинувального акта речовим доказом визнана особова справа на ім`я ОСОБА_7 , в якій знаходяться оригінали заяв від 11.03.2015 та 02.11.2015, які заповнювала обвинувачена. При цьому доводячи вину ОСОБА_7 , тобто її обман, прокурор посилається на відомості саме цих документів.

Відповідно до ч.3 ст. 99 КПК України сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ.

Прокурор оригінал особової справи суду не надав, пояснюючи, що документи втрачені. Водночас просив прийняти до уваги їх копії, які належним чином завірені.

Проте, місцевим судом не було прийнято як доказ копії особової справи та суд визнав їх недопустимими, керуючись положеннями п.1 ч.5 цієї ж статті, так як не може бути підтверджений зміст документа змістом його копії, в силу того, що оригінал документа втрачений з вини сторони обвинувачення, яка його надає. Протилежного прокурором не було доведено.

Оскільки зміст документів, а саме заяв від імені ОСОБА_7 від 11.03.2015 та 02.11.2015, який є складовою об`єктивної сторони обвинувачення, прокурором не забезпечений допустимими доказами, тому місцевий суд дійшов висновку, що в діянні обвинуваченої не доведений склад злочину.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такою оцінкою доказів, вважає її обґрунтованою, а тому погоджується з таким висновком щодо не допустимих доказів.

Також колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає вірним те, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання представника потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_11 (завідуючої сектором відділу призначення та перерахунку соціальних виплат Управління соцзахисту), оскільки їх показання стосуються порядку взяття на облік ОСОБА_7 як внутрішньо переміщеної особи та призначення їй щомісячної адресної допомоги, але не стосується обсягу обвинувачення, який був висунутий ОСОБА_7 ..

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Статтею 92 КПК України встановлено, що обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

Зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (п. 45), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпції щодо досліджуємих фактів.

З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що ОСОБА_7 необхідно визнати невинуватою та виправдати.

Суд не приймає прохання прокурора про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із зміною обстановки (ст. 48 КК України) в зв`язку з повним відшкодуванням збитків обвинуваченою. З цього приводу суд зазначає, що вказана норма застосовується до особи, вина якої доведена, що в свою чергу неприйнятна до виправданої особи.

За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, а також виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, суд приходить до висновків про недоведеність того, що в діянні ОСОБА_7 є склад злочину, в якому вона обвинувачується (п. 3 ч.1 ст. 373 КПК України).

Колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України в діях ОСОБА_7 з огляду на наступне.

За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, місцевий суд прийняв рішення про недоведеність наявності у діях ОСОБА_7 складу інкримінованого їй злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та дійшов обґрунтованого висновку, що її необхідно визнати невинуватою та виправдати і з таким рішенням повністю погоджується колегія суддів суду апеляційної інстанції.

На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції у даному кримінальному провадженні стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.190 КК України в діях ОСОБА_7 ..

Доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 не знайшли свого об`єктивного підтвердження в суді апеляційної інстанції та спростовуються доказами, які належним чином оцінені місцевим судом із зазначенням причин, чому одні докази взяті до уваги, а інші докази відхилено.

Також даним доказам дана належна юридична оцінка, і які в своїй сукупності та своєму взаємозв`язку, на думку колегії суддів суду апеляційної інстанції, не підтверджують доведеність вини ОСОБА_7 ..

За таких обставин колегія суддів вбачає, що обґрунтованих підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 травня 2019 року, яким ОСОБА_7 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст.190 КК України та виправдано за недоведеністю в її діях складу вказаного кримінального правопорушення залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :