ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/126/20 Справа № 202/2106/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

представника потерпілого ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0002393 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2019 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, працюючого ФОП « ОСОБА_10 », проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 125 КК України,

В с т а н о в и л а:

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2019 року ОСОБА_10 визнано винним у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 125 КК України і призначено йому покарання:

-за ч. 1 ст. 263-1 КК України -у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

-за ч. 1 ст. 263 КК України - у виді позбавлення волі строком на 4 роки;

-за ч. 2 ст. 125 КК України - у виді обмеження волі строком на 1 рік.

Згідно з ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

У відповідності до ст.75 КК України ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання звільнено з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки та покладенням відповідних обов`язків.

Цивільний позов ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду у розмірі 2 880,00 гривень, моральну шкоду у розмірі 10 000, а всього стягнуто 12 880,00 гривень.

Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним у тому, що він в період з 21.06.2017 року по 18.11.2017 року, більш точної дати встановити не вдалось можливим, при невстановлених в ході досудового розслідування час та місці, ОСОБА_10 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконну переробку вогнепальної зброї, реально володіючи газовим револьвером «ME 38 Compact-G» № НОМЕР_1 , виробництва Німеччини калібру «9mm P.A.» маючи дозвіл серії НОМЕР_2 на право його носіння та зберігання, діючи умисно, розуміючи та бажаючи надати вказаному газовому пістолету властивостей вогнепальної зброї, вніс зміни в конструкцію даного револьверу, а саме: зменшив висоту захисного елементу, що перешкоджав пострілу кінетичними снарядами, тим самим переробив в вогнепальну зброю, у зв`язку з чим газовим револьвером «ME 38 Compact-G» № НОМЕР_1 , виробництва Німеччини калібру «9mm P.A.» набув властивостей вогнепальної зброї, почавши бути придатним до стрільби.

В період з 21.06.2017 року по 18.11.2017 року, більш точної дати встановити не вдалось можливим, при невстановлених часу та місці, ОСОБА_10 усвідомлюючи, що належний йому револьвер «ME 38 Compact-G» № НОМЕР_1 , виробництва Німеччини калібру «9mm P.A.», після внесених ним несанкціонованих змін, не є газовим револьвером, а є таким котрий набув властивостей вогнепальної зброї, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на носіння вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, діючи умисно, порушуючи положення ст.. 39 ЗУ «Про Національну поліцію» та Інструкцію «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів» затвердженої Наказом МВС України № 622 від 21.08.1998 року, не маючи дозволу, передбаченого положенням «Про дозвільну систему», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 року № 576, поклав до своєї нагрудної сумки вогнепальну зброю, а саме: раніше ним перероблений з газового револьверу «ME 38 Compact-G» № НОМЕР_1 , виробництва Німеччини калібру «9mm P.A.», тим самим почав незаконно носити при собі вогнепальну зброю без відповідного дозволу.

18.11.2017 року ОСОБА_10 , приблизно о 18 год. 30 хв., перебуваючи за своїм місцем мешкання, а саме: АДРЕСА_1 , продовжуючи незаконно носити без передбаченого законом дозволу револьвер «ME 38 Compact-G» №004580, виробництва Німеччини калібру «9mm P.A.» у своїй нагрудній сумці, що була при ньому, та почав конфліктувати з ОСОБА_8 , в ході чого застосував раніше ним перероблену з газового револьверу у вогнепальну зброю, у зв`язку з чим, в цей же день було проведено огляд території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено вказаний револьвер, що належить ОСОБА_10 ..

Так, 18.11.2017 року близько 18 год. 30 хв., ОСОБА_10 перебуваючи за своїм місцем мешкання, а саме: АДРЕСА_1 , де в нього, на ґрунті особистих неприязних стосунків, виник словесний конфлікт з ОСОБА_8 , в ході якого, ОСОБА_10 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, бажаючи своїми діями спричинити шкоду здоров`ю ОСОБА_8 , дістав з нагрудної сумки, що була при ньому, раніше ним перероблений газовий револьвер «ME 38 Compact-G» №004580, виробництва Німеччини калібру «9mm P.A.» на вогнепальну зброю, достовірно знаючи та розуміючи, що із вказаної зброї можливе проведення пострілів, знаходячись обличчям до обличчя на відстані витягнутої руки від ОСОБА_8 , направив його в бік останнього та умисно здійснив постріл, дотично влучивши йому в область нижньої щелепи праворуч, а потерпілий ОСОБА_8 , реально усвідомлюючи загрозу своєму здоров`ю та можливості повторних пострілів з боку ОСОБА_10 , вхопився за револьвер, який ОСОБА_10 продовжував тримати у своїй лівій руці та почав боротьбу з останнім, в ході якої, ОСОБА_10 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, наніс ОСОБА_8 не менше чотирьох ударів рукояткою револьверу в область голови. Далі, ОСОБА_10 , опинившись попереду ОСОБА_8 , намагаючись звільнитись від захвату останнього, перехватив револьвер у праву у праву руку, заніс її під свою ліву руку та умисно здійснив постріл впритул стоячого позаду його ОСОБА_8 в область грудної клітини ліворуч, чим спричинив потерпілому ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді: непроникаючого вогнепального поранення грудної клітини ліворуч, яке розпочинається вхідною раною між середньо-ключичною та передньо-паховою лініями, переходить в раньовий канал, з ушкодженням по ходу якого: шкіри, підшкірно-жирової клітковини та сліпо закінчується чужорідним тілом (гумова куля помаранчевого кольору, округлої форми) в м`яких тканинах; наскрізного вогнепального поранення в проекції кута нижньої щелепи праворуч з переходом на праву бічну поверхню шиї у верхню третину (на відстані 4 см. вниз від козилка правої вушної раковини на відстані 9,5 см. Праворуч від правого кута роту); чотирьох забійних ран в лобній області ліворуч, в завушній області ліворуч волосистої частини голови, в завушній області ліворуч, які за своїм характером, як кожне окремо так і у своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні.

В апеляційних скаргах:
-захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 з урахуванням доповнень до апеляційної скарги просить змінити вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2019 року відносно ОСОБА_10 в частині призначення покарання, звільнивши його у відповідності до ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі, з іспитовим строком 1 рік.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що не оспорюючи обставин скоєння ОСОБА_10 кримінальних правопорушень, за які він засуджений, не погоджується з вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2019 року в частині призначеного йому покарання у зв`язку з його надмірною суворістю та не відповідністю особі обвинуваченого.

Зазначає, що ОСОБА_10 раніше не судимий, має місце реєстрації, працює, за місцем проживання та роботи характеризуюся з позитивної сторони, на обліку у психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, має на утримані неповнолітню дитину.

Вказує на те, що у своєму вироку суд не взяв до уваги, що її підзахисний визнав провину повністю, щиросердно розкаявся у скоєних правопорушеннях, зробив для себе певні висновки про недопущення в подальшому будь-яких правопорушень, а тому, на думку апелянта, усе це свідчить про можливість виправлення останнього протягом меншого випробувального терміна.

- потерпілий ОСОБА_8 просить вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2019 року змінити в частині призначеного покарання та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 на його його користь матеріальну шкоду у розмірі 10380 гривень та моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вирок суду І інстанції є необгрунтовано м`яким, адже обвинувачений не має щирого каяття,не жалкує про свій вчинок, добровільно не відшкодував завданого збитку, протягом усього судового розгляду не визнавав своєї вини, лише на останньому судовому засіданні (в судових дебатах) частково визнав свою вину за рекомендацією свого захисника, з метою дотримання її тактики захисту, а отже, на думку апелянта, судом не було встановлено жодної обставини, яка б могла пом`якшити покарання обвинуваченого у відповідності до ст. 66 КК України. Зазначає, що ОСОБА_10 погрожує йому та його дружині фізичною розправою, принижує його людську честь та гідність, ображаючи його, насміхається та постійно хизується тим, що усі його «старання відновити справедливість» марні, тобто обвинувачений не спокутує своєї провини та не жалкує про те, що вчинив, а тому обвинуваченого було б слід покарати суворіше, ніж призначено судом І інстанції, а саме призначити реальне покарання, яке просив прокурор у вигляді позбавлення волі строком на5 років та не звільняти від призначеного покарання.

Також апелянт вважає, що має усі правові підстави просити суд збільшення сум, які підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_10 , адже таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Вказує, що він просив суд стягнути з обвинуваченого матеріальну шкоду 10 380 гривень витрати на ліки та медикаменти по наявним чекам, хоча насправді витрачено вдвічі більше, а також недоотримана заробітна плата за 1,5 місяці лікування, але суд задовольнив його позовну заяву лише частково, незважаючи на його пояснення та письмові докази з місця роботи.

Звертає увагу, що у зв`язку з отриманим тілесним ушкодженням він втратив частину свого здоров`я, на теперішній час позбавлений можливості вести нормальний спосіб життя, обмежений у фізичних навантаженнях, потребує додаткового обстеження та лікування. Зазіхання обвинуваченого на його здоров`я змусило його морально страждати та пережити сильне психічне потрясіння.

На апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 від потерпілого ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_9 надійшли заперечення, в яких останні просять відхилити апеляційну скаргу захисника, оскільки вона є безпідставною та необґрунтованою і має на меті затягнути процес та момент набуття вироком законної сили, щоб не сплачувати завдану шкоду, а вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2019 року щодо ОСОБА_10 змінити в частині призначеного покарання за апеляційною скаргою потерпілого, бо є необхідність в застосуванні більш суворого покарання, та стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду у розмірі 10380 грн. та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, просили її задовольнити, заперечували проти задоволення апеляції потерпілого.

Потерпілий та його представник, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу потерпілого та просили її задовольнити у повному обсязі, заперечували проти задоволення апеляції захисника.

Прокурор заперечувала проти задоволення поданих апеляційних скарг, вважала вирок суду законним та обгрунтованим.

В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляцій, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Виходячи із вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 125 КК України, вірна та ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, до того ж вони в поданих апеляційних скаргах не оспорюються, а тому апеляційним судом не розглядаються.

Що ж стосується призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно зі ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для його вибору суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші обставини, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини кримінального провадження, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення відповідно до ст. 414 КПК насамперед передбачає з`ясування питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, наведена в санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_10 виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які згідно зі ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів та злочину невеликої тяжкості, особу винного, який раніше не судимий, характеризується задовільно, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинуваченому ОСОБА_10 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій інкримінованих статей з урахуванням положень ч.1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки, без реального його відбуття та без ізоляції від суспільства, із звільненням від його відбування на підставі ст.. 75 КК України з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки.

Зазначений висновок суду є обґрунтованим та відповідає вимогам ст.ст. 65 67 КК України, а призначене судом покарання у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_10 та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчинених злочинів, дані по особу ОСОБА_10 , та призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги потерпілого про наявність підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання, а так само як і доводи захисника з приводу надмірної тривалості іспитового строку та наявності підстав для його зменшення колегія вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі докази по справі у їх сукупності та у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.

Аналізуючи ж доводи потерпілого ОСОБА_8 щодо розміру матеріальної та моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на його користь та безпідставності часткового задоволення судом його позовних вимог, суд апеляційної інстанції в даному випадку погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Апеляційним переглядом встановлено, що висновок суду в частині відшкодування п матеріальної шкоди є законним та обгрунтованим, оскільки потерпілим ОСОБА_8 заявлено цивільний позов на відшкодування матеріальної шкоди у сумі 10 380 гривень, яка під час судового розгляду була підтверджена лише частково, а саме в частині витрат на ліки у сумі 2880,00 грн., а тому суд першої інстанції дійшов цілком вірного висновку про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого лише цієї частини матеріальної шкоди, а відносно решти витрат у вигляді не отриманої заробітної плати зазначив, що вона не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Обговорюючи доводи потерпілого стосовно розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на його користь, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 постанови № 4 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає між іншим у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини, юридичної чи фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції зазначені вимоги закону виконав в повному обсязі.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, частково задовольнивши цивільний позов в цій частині, суд першої інстанції врахував тяжкість вчинених злочинів, характер немайнових втрат, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, а також тяжкість спричинених потерпілому тілесних ушкоджень, які є легкими, а також той факт, що заподіяна моральна шкода потерпілому виразилась у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості дійшов цілком обґрунтованого висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, що заявлений потерпілим розмір моральної шкоди у сумі 100 000 гривень є завищеним і з обвинуваченого ОСОБА_10 необхідно стягнути на користь потерпілого ОСОБА_8 моральну шкоду саме в розмірі 10 000 гривень, оскільки саме така сума є достатньою сатисфакцією за перенесені страждання та переживання у зв`язку із заподіянням легких тілесних ушкоджень.

Отже, з огляду на вищевикладене, рішення місцевого суду про задоволення позовних вимог та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_8 12 880,00 гривень, а саме 2 880 гривень - матеріальної шкоди та 10 000 гривень - моральної шкоди є обґрунтованим та вмотивованим, а доводи, викладені в апеляції потерпілого, з приводу наявності підстав для задоволення його цивільного позову в повному обсязі не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Виходячи з наведеного, підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілого в цій частині колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає, а тому в даному конкретному випадку це питання не є підставою піддавати сумніву законність оскаржуваного судового рішення і не тягне за собою його зміну або скасування в частині заявлених апеляційних вимог.

Таким чином, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства та основних положень матеріального права, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги у даному кримінальному провадженні залишенню без задоволення.

Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2019 року щодо ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 125 КК України - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4