Справа № 204/1168/20
Провадження № 1-в/204/222/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Дніпро заяву представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» про продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
за участю: прокурора ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 , представника установи ОСОБА_6 , особи, щодо якої розглядається заява ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 травня 2016 року, відносно ОСОБА_7 , яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння передбаченого Особливою частиною Кримінального кодексу України, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
В заяві, до якої додано висновок комісії лікарів-психіатрів № 156 від 18 лютого 2020 року, зазначено про те, що в клінічній картині захворювання спостерігаються емоційні розлади у вигляді дратівливості, неадекватності та парадоксальності емоцій, зниженого настрою, що поєднується з емоційним огрубінням, вихолощеністю, цинічністю. Психопатологічну симптоматику, що спостерігалась у минулому не заперечує, від реальності не диференціює. Наявні формальні розлади мислення у вигляді паралогічності, непослідовності, зісковзувань. Враховуючи вищевикладене, а також не усвідомлення свого стану та тяжкості скоєного, не сформованість терапевтичних настанов, хвора зберігає особливу небезпеку для оточуючих. За своїм психічним станом потребує продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом.
Особа, до якої застосовані примусові заходи медичного характеру ОСОБА_8 , в судовому засіданні повідомила, що вона коли була вдома та їй ставало погано, ходила до лікарні та брала ліки. До лікарні вдома лікувалась самостійно двадцять років. Коли вона буде вдома, то зможе самостійно приймати лікування. Має велике бажання поїхати додому. Щодо скоєного пояснила, що мати сама просила щоб вона відрубала їй голову. Мати просила відрубати голову їй, так як вона відьма. Якщо б мати не кричала та не просила відрубати їй голову, вона б цього не зробила. Вказує на те, що вона лише один раз вдарила топором матір, але ж в її справі вказано що вона її вдарила двічі, і це на її думку є брехнею. Проте, що вона вдарила свою матір 13 разів ножем теж не відповідає дійсності. З висновком комісії лікарів не погоджується, так як в ньому завищені мірки її захворювання. Вона такого не відчуває. Вона вбила матір не навмисно. Вважає, що чотири роки перебування в лікарні є достатнім строком для її лікування. Просила суд пом`якшити її покарання, так як вона вбила матір не навмисно і не розуміє чому так сталося.
В судовому засіданні представник Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» ОСОБА_6 суду пояснила, що позитивних та стабільних змін в стані здоров`я ОСОБА_7 за міжкомісійний період, які б могли свідчити про стабільний стан відсутні. У пацієнтки на даний час зберігається особлива небезпека для оточуючих, в зв`язку з чим заяву просила задовольнити.
Прокурор ОСОБА_4 вважала необхідним продовжити застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 .
Адвокат ОСОБА_5 підтримала думку ОСОБА_7 , суду пояснивши, що в зв`язку з тим що ОСОБА_7 зобов`язалась лікуватись, то вважає за можливим змінити примусові заходи медичного характеру і перевести її для подальшого примусового лікування до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом за місцем проживання.
Згідно ч. 1 ст. 94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
Частиною 5 ст. 94 КК України передбачено, що госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.
Частиною 2 ст. 95 КК України передбачено, що особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу. У разі відсутності підстав для припинення або зміни застосування примусового заходу медичного характеру представник закладу з надання психіатричної допомоги (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, направляє до суду заяву, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження застосування примусового заходу медичного характеру. У разі необхідності продовження застосування примусового заходу медичного характеру понад 6 місяців представник закладу з надання психіатричної допомоги (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, повинен направити до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про продовження застосування примусового заходу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження надання особі такої психіатричної допомоги. В подальшому продовження застосовування примусового заходу медичного характеру проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців.
При вирішенні питання, щодо продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом, суд врахував висновок комісії лікарів -психіатрів згідно якого, за минулий час в клінічній картині захворювання виявлялись емоційні розлади у вигляді дратівливості, конфліктності, емоційної нестійкості, неадекватності та парадоксальності емоцій. Настрій був знижений. Маячні ідеї не висловлювала. Оманів сприйняття не відмічалось. Розповідала, що на прохання матері та сина провела евтаназію, «я не хотіла…мати і син змусили», від реальності своєї хворобливі хвилювання минулого не диференціювала. Були наявні формальні розлади мислення у вигляді паралогічності, непослідовності, зісковзувань. Терапевтичні настанови не сформовані. Тяжкості скоєного не розуміє. Критичні здібності грубо порушені. Багатослівно розповідає про свої хворобливі переживання, впевнена в реальності своїх переживань. Хворобливості свого стану у період скоєного не розуміє. Себе вважає здоровою людиною.
Слід зазначити, що пояснення, надані в судовому засіданні ОСОБА_7 повністю узгоджуються з висновком комісії лікарів-психіатрів, оскільки у останньої достатньо не сформовані терапевтичні настанови, не розуміє тяжкості скоєного, критичні здібності порушені, багатослівно розповідає про свої хворобливі переживання, впевнена в реальності своїх переживань. Настанови на лікування в достатньому обсязі не сформовані.
Крім того, згідно пункту 25 висновку комісії лікарів психіатрів № 156 від 18 лютого 2020 року ОСОБА_7 озлоблюється під час розмови про дотримання вимог у відділенні, конфлікті ситуації, заперечує неправильну поведінку. Хворобливості свого стану у період скоєного не розуміє. Тяжкості скоєного не визнає. Себе вважає здоровою людиною. Під час обстеження у ОСОБА_7 були виявлені виражені ознаки шизофренічного патопсихологічного симптомокомплексу.
Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Гюльфуччі проти Франції» (заява № 31038/12) зазначив, що особа не може бути позбавлена його або її свободи на підставі психічного розладу, окрім випадків, коли було достовірно продемонстровано, що він або вона мали психічні розлади, а психічний розлад був такого типу або рівня, який забезпечує примусове ув`язнення, а продовження ув`язнення не виходить за межі продовження існування розладу.
Встановлені в судовому засіданні обставини, досліджена медична документація, пояснення представника установи в їх сукупності в повній мірі підтверджують висновок комісії лікарів-психіатрів № 156 від 18 лютого 2020 року та існування особливої небезпеки ОСОБА_7 для оточуючих, що обумовлює необхідність лікування в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
Що стосується доводів захисника про можливість переведення ОСОБА_7 в лікарню з посиленим наглядом, то суд зазначає наступне.
Суд не може встановлювати обмеженого строку для медичного лікування особи, оскільки остання продовжувала би становити соціальну небезпеку до її остаточного одужання. Більше того, проводилися регулярні (двічі на рік) перевірки стану її здоров`я. При цьому, тривалість примусового лікування ОСОБА_7 виправдовувається міркуваннями з приводу захисту громадян від душевнохворого заявника, який становить загрозу суспільству.
Виважене чи умисне застосування убійної сили державними уповноваженими, а також позитивний обов`язок держави захищати право на життя, або введення ефективних положень кримінального закону з метою не допустити вчинення правопорушень чи злочинів, включаючи і фізичну недоторканність людей. Також це може означати, що за певних, чітко визначених обставин, позитивний обов`язок, покладений на державні органи, може виражатися у практичному застосуванні превентивних заходів з метою захисту особи, життя якої перебуває під загрозою з боку кримінальних дій іншої особи, а також можливе регулювання ситуації, що потребує затримання душевнохворої особи, яка виявляє симптоми перебування під загрозою вчинення самогубства (див. Keenan v. the Unated Kingdom)
Слід також зазначити, що нас сьогодні судом не розглядалося питання про зміну застосування примусових заходів медичного характеру за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, як того вимагає ч. 1 ст. 95 КК України.
Обговоривши заяву, заслухавши думку учасників процесу, перевіривши матеріали справи, приймаючи до уваги зазначений висновок комісії лікарів-психіатрів, суд вважає, що заява представника закладу пропродовження застосування примусових заходів медичного характеру підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_7 страждає тяжким психічним розладом, за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить небезпеку для суспільства і потребує тримання та відповідного лікування в умовахзакладу з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.
Керуючись ст. 94, ст. 95 КК України, ст. 514 КПК України, ст. 19, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу» в редакції від 10.06.2018 року, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Продовжити застосування примусового заходу медичного характеру, призначеного ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 травня 2016 року, відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1