Дата документу 31.01.2020 Справа № 526/248/19
Провадження 1-кп/554/179/2020
У Х В А Л А
31 січня 2020 року м.Полтава
Октябрський районний суд м. Полтави у складі колегії суддів:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8
обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000362 від 25.07.2017 року за обвинуваченням:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Плішивець Гадяцького району Полтавської області, громадянина України, освіта середня, не працюючого, одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 21.06.2010 року Гадяцьким районним судом Полтавської області за ч.2 ст.189 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк 3 роки;
-21.10.2010 року Апеляційним судом Полтавської області звільнений умовно достроково на підставі ст. 81 КК України на невідбутий строк - 4 місяці 17 днів,
у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 27 ч.4 ст. 189, ч.2 ст. 189, ч.3 ст. 27 ч.3 ст. 289 КК України,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Веприк Гадяцького району Полтавської області, громадянина України, освіта середня, не одруженого, не
працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого ,
у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.27 ч. 4 ст. 189, ч.2 ст. 189, ч.2 ст.27 ч.3 ст. 289 КК України,-
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Гадяч Полтавської області, громадянина України, освіта вища, не працюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 ч.4 ст.189, ч.2 ст. 189, ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 27 ч. 3 ст. 289 КК України,
У С Т А Н О В И В:
органами досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, з погрозою застосування насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, організованою групою; у вимозі передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим, обмеження прав, свобод та законних інтересів цієї особи, вчиненій повторно, поєднані з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, організованою групою.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_10 заявили клопотання про зміну запобіжного заходу на більш м`який, а саме з тримання під вартою на домашній арешт, яке мотивовано тим, що ОСОБА_10 має постійне місце проживання, стійкі соціальні зв`язки, на його утриманні перебуває малолітня дитина, позитивно характеризується за місцем проживання, будь яким чином впливати на потерпілих та свідків не буде.
Прокурор ОСОБА_12 просила відмовити в задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу на більш м`який стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 за необґрунтованістю, оскільки злочини, які інкриміновані останньому, вчинені ним із застосуванням насильства до потерпілих, останній зможе впливати на свідків та потерпілих в даному кримінальному провадженні, оскільки на теперішній час усі особи не допитані.

Обвинувачені ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та їхні захисники вважали клопотання обгрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, встановив таке:

статтею 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених ст.177 цього Кодексу. Відображення принципів вирішення питання про застосування відносно особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься в положеннях ст.ст.177,178,183 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Виходячи з положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України» та «Лабіта проти Італії», обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися у кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою можу бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої поваги.
При вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченим безсумнівно має враховуватись практика Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка є джерелом права в Україні.
Так, у рішенні ЄСПЛ «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року було констатовано порушення вимог п.3 ст.5 Конвенції, оскільки національні суди продовжували тримання під вартою, посилаючись восновному на тяжкість вчиненого злочину, та використовували стереотипні формулювання без розгляду конкретних обставин справи. Відповідно рішення у справі «Пічугін проти України» від 23.10.2012 року ЄСПЛ констатував порушення Конвенції через невмотивованість у рішення суду продовження існування ризиків втечі обвинуваченого і чи виправдовують вони позбавлення волі протягом усього часу кримінального провадження. У справах «Цигоній проти України» від 24.11.11 року та «Третьяков проти України» від 29.09.2011 року ЄСПЛ констатував порушення п.3 ст.5 Конвенції у зв`язку з тим, що рішення суду про продовження строку тримання під вартою не містило належних і достатніх підстав для такого тримання та національні суди не розглянули жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів.
Колегія суддів приймає до уваги, що обвинувачений ОСОБА_10 має постійне місце проживання, однак він обвинувачється у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень, зокрема у створенні організованої злочинної групи з метою вчинення корисливих злочинів насильницької спрямованості, останній є раніше судимий за вчинення аналогічних злочинів, що вказує на можливість вчинити інше кримінальне правопорушення, а також переховуватися від суду. Останній може впливати на свідків та потерпілих у даному кримінальному провадженні, оскільки на теперішній час усі особи не допитані. При цьому сам факт перебування ОСОБА_10 в умовах ізоляції не може вказувати на зменшення ризиків, які існували на час обрання такого запобіжного заходу.
З огляду на це, колегія суддів приходить до висновку, що інші більш м`які запобіжні заходи не здатні забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а тому у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу слід відмовити за необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 177, 194, 331 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу на більш м`який у вигляді домашнього арешту - відмовити.

Судді :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Повен текст ухвали виготовлено та проголошено судом о 15 год. 00 хв. 31.01.2020 року.