Провадження № 11-кп/811/190/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Львові в залі судових засідань кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2019 року про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою,

за участю: прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_6

встановила:
оскаржуваною ухвалою запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, - тримання під вартою продовжено до 21 лютого 2020 року включно.
На вказану ухвалу ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу у якій просить змінити ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2019 року про продовження йому запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з покладенням визначених ст.194 КПК України обов`язків.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що ухвала суду є необґрунтована. Зазначений судом перелік ризиків і їх обґрунтування не змінюється з плином часу, незважаючи на те, що конкретних фактів, які б доводили, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, існують не зазначено ні прокурором, ні судом та є їх припущенням. Більш того, потерпіла ОСОБА_9 вже допитана судом. У судовому засіданні зазначила про відсутність до обвинуваченого претензій, що виключає обставину можливого впливу на неї з моєї сторони, як це зазначено в ухвалі.
При винесенні ухвали, судом не повною мірою враховані дані про стан здоров`я обвинуваченого, зважаючи на наявність інвалідності, прогресування захворювання і необхідності лікування, а також наявності у обвинуваченого постійного місця проживання, постійного доходу у виді соціальних виплат, міцність соціальних зв`язків.
Крім того не доведено і не встановлено обставин, передбачених в п.3 ч.1 ст.194 КПК України, а саме: не наведено обставин, які поза розумним сумнівом свідчать про недостатність застосування більш м`якої міри запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, яке прямо передбачено ч.4 ст.194 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги, виступ прокурора, який заперечив проти поданих апеляційних вимог та просив залишити без змін ухвалу суду, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зокрема, право на доступ до правосуддя (п.14 ч.1 ст.7 КК України).

У Рішенні Конституційного Суду України № 4-р/2019 від 13.06.2019 у справі № 3-208/2018(2402/18) щодо ОСОБА_10 зазначено, що положення частини 2 статті 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене частиною другою статті 392 Кримінального процесуального кодексу України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Згідно ч.6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України.

Згідно ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів справи, ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст.115 КК України, тобто, особливо тяжкого злочину згідно ст. 12 КК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , врахував, що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України немає.

При розгляді клопотання суд обґрунтовано врахував, що ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачене довічне позбавлення волі, врахував дані про особу обвинувачених, їх вік, сімейний та матеріальний стан та інші обставини справи, те, що особа вже була засуджена за умисне вбивство, що також свідчить про існування ризику того, що обвинувачений ОСОБА_6 може і в подальшому вчиняти нові кримінальні правопорушення; наявні у даному кримінальному провадженні свідки, які ще не допитані, на яких може чинити вплив обвинувачений чи спотворити хід судового розгляду по даному кримінальному провадженню.

А тому усі вищевказані обставини у своєму взаємозв`язку дають підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, можуть продовжити вчинення кримінальних правопорушень, перешкоджати іншим чином об`єктивному з`ясуванню обставин справи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що, ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою не зменшилися, що виправдовує тримання ОСОБА_6 під вартою, а застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу за даних обставин буде недоцільним.

Відтак, доводи апеляційної скарги обвинуваченого правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими і безпідставними.

За таких обставин, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, не буде достатнім для запобігання ризикам, зазначеним в ч.1 ст.177 КПК України.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та скасування ухвали суду першої про продовження останньому строку запобіжного заходу тримання під вартою.

Істотних порушень вимог кримінального закону чи неправильного застосування кримінального процесуального закону, які б тягнули за собою скасування ухвали суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 . залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2019 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою без змін.

Ухвала остаточна та оскарженню не підлягає.

С у д д і

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4