Провадження № 11/824/28/2020 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 лютого 2020 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляцією прокурора Київської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_9 на постанову судді Печерського районного суду м. Києва від 16.05.2019 року, якою задоволено клопотання захисника ОСОБА_8 від 07.03.2019 року, звільнено засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій строком на 2 роки та з конфіскацією майна на підставі ст. 80 КК України у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку Печерського районного суду м. Києва від 30.07.2007 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 16.05.2019 року, задоволено клопотання захисника ОСОБА_8 від 07.03.2019 року та звільнено засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій строком на 2 роки та з конфіскацією майна на підставі ст.. 80 КК України у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку Печерського районного суду м. Києва від 30.07.2007 року.

Мотивуючи своє рішення суд заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши матеріали, враховуючи конкретні обставини справи прийшов до висновку, що ОСОБА_7 жодних дій, що стосуються ухилення від виконання не вчиняв, постійно проживав за місцем своєї реєстрації, був офіційно працевлаштований, був активним учасником громади за місцем свого проживання. Відтак, суд вважає, що правова природа звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконають покарання. У зв`язку з викладеним, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання захисника.
Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції прокурор Київської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_9 подала апеляцію з доповненнями в якій просить скасувати постанову Печерського районного суду міста Києва від 16.05.2019, у зв`язку з тим, що суддя Печерського районного суду м. Києва виніс постанову всупереч раніше винесених ним же постанов від 09.04.2009, 20.02.2013, від 12.12.2017 чим умисно не виконав вимоги, передбачені ст. 351 КПК України та протягом семи діб не передав справу разом з поданою апеляцією і запереченнями на неї до апеляційного суду. Проте суддею Печерського районного суду м. Києва за результатами розгляду апеляції прокурора на його постанову від 16.05.2019 у справі №757/20903/13-к винесено постанову від 01.07.2019 у тій самій справі, якою апеляцію прокурора Київської місцевої прокуратури №6 визнано такою, що не підлягає розгляду, оскільки, як вказав суддя, постанова суду від 16.05.2019 оскарженню не підлягає.
Окрім того, станом на час подання апеляції ОРС «Розшук», заведену відповідно до п.п. 3 п.1 ч.1 ст.6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» відносно засудженого ОСОБА_7 не закрито, ВКП Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві проводяться оперативно-розшукові заходи, спрямовані на встановлення місця знаходження засудженого ОСОБА_7 19.03.2013 останнього оголошеного у міждержавний розшук на території Російської Федерації.
Таким чином, висновок судді Печерського районного суду м. Києва у постанові 16.05.2019 про те, що ОСОБА_7 жодних дій, що стосується ухилення від виконання та відбування покарання, не вчиняв, постійно проживав за місцем своєї реєстрації, був активним учасником громади за місцем свого проживання відповідає дійсності та зроблений суддею передчасно, всупереч наявної у суду інформації, без витребування та з`ясування інформації та обставин, що мають значення, на яких наполягав прокурор у судовому засіданні 16.05.2019 у своєму клопотанні, всупереч раніше винесених тим же суддею постанов від 09.04.2009, від 20.02.2013, у зв`язку з чим вказана постанова підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення прокурора, який підтримав подану апеляцію та просив її задовольнити,
пояснення засудженого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляції та просили постанову суду першої інстанції залишити без змін,
перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені в апеляції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ст.365 КПК України (в ред. 1960 р.) вирок, ухвала чи постанова суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції. Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, які не оспорювалися і стосовно яких відповідно до вимог частини першої статті 299 і статті 301-1 цього Кодексу докази не досліджувалися, не перевіряються.
Відповідно до ст.366 КПК України (в ред. 1960 р.)у результаті розгляду апеляцій на рішення, зазначені у частині другій статті 347 цього Кодексу, апеляційний суд: 1) виносить ухвалу про залишення ухвали чи постанови без зміни, а апеляції - без задоволення; скасування ухвали чи постанови і повернення її на новий судовий розгляд в суд першої інстанції, а у випадку скасування ухвали чи постанови про закриття справи і повернення її на додаткове розслідування; скасування окремої ухвали чи постанови; зміну ухвали чи постанови.
Стаття 80 КК України передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.
Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.
Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.
Окрім того, частиною третьою статті 80 КК України передбачено положення щодо зупинення перебігу строку давності у разі, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання, а строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.
У частині четвертій статті 80 КК України також передбачено положення про те, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення строку давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину.
Вказані положення свідчать, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання.
За таких обставин застосування статті 80 КК України передбачає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та факту ухилення засудженим від його відбування, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності.
Ухилення від відбування покарання це умисне діяння (дія або бездіяльність) засудженого, спрямована на те, щоб уникнути приведення обвинувального вироку до виконання. До таких дій слід віднести зміну прізвища, підроблення документів тощо.
Якщо обвинувальний вирок не приведений у виконання не з вини засудженого, то такі дії не можна вважати, як такі, що вчиненні з метою ухилення від відбування покарання.

Так, колегією суддів встановлено, що вироком Печерського районного суду м. Києва від 30.07.2007 ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.368 КК України до 6 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій строком на 2 роки та з конфіскацією майна, ОСОБА_10 за ч.5 ст.27, ч.2 ст.368 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій строком на 2 роки та з конфіскацією майна.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.03.2008 року вирок суду в частині призначення засудженим ОСОБА_10 та ОСОБА_7 покарання залишено без змін.
06.03.2008 вирок Печерського районного суду м. Києва набрав законної сили та 01.04.2008 був звернутий до виконання.
30.07.2007 Шевченківським управління поліції ГУ НП в м. Києві ОСОБА_7 оголошено у розшук як особу, яка переховується від суду.

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_7 ухилявся від виконання вироку суду, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.
Ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом, питання вирішення якого належить до компетенції суду, а отже, цей факт слід встановлювати з дотриманням вимог процесуальної форми.
Зокрема, редакція ч.3 ст.80 КК України певним чином співвідноситься зі статтями 389 та 390 цього Кодексу, оскільки ухилення від відбування покарання, про яке йдеться у частині третій статті 80 Загальної частини КК, у своєму конкретному прояві відповідає складу одного із злочинів, передбачених зазначеними статтями Особливої частини КК. Отже, роблячи висновок про ухилення особи від відбування покарання при застосуванні частини третьої статті 80 КК, суд тим самим фактично визнає її винною у вчиненні нового злочину. Таке правозастосування суперечить частині першій статті 62 Конституції України, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Таким чином, вирішувати питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду можливо лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання.
З огляду на це, лише не відбування обвинуваченим покарання певний строк саме по собі не свідчить про ухилення його від відбування цього покарання.
Так, колегією суддів встановлено, що матеріалів справи не містять будь-яких даних про те, що ОСОБА_7 ухилявся від виконання вироку суду.
Відповідно до матеріалів кримінальної справи ОСОБА_7 зі своєю сім`єю постійно проживав та проживає в належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_1 , де офіційно зареєстрований, що підтверджується довідкою №1230 від 01.03.2019 р., виданою Долинською міською радою Івано-Франківської області (т.10 а.с.9). Своє постійне місце проживання засуджений не змінював, за винятком періоду з 2005 р. по 2008 р. коли працював в Державному підприємстві «Департаментсервіс» Державного департаменту України з питань виконання покарань та тимчасово на період роботи проживав та був зареєстрований у гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 .
Крім того, за місцем проживання в м. Долина ОСОБА_7 був працевлаштований з 24.11.2011 року в БМУ-4 Філії бедівельно-монтажної фірми «Укргазпромбуд» ПАТ «Укртрансгаз», постійно сплачував податки, соціальні внески та відрахування. На даній роботі він працює постійно вже понад вісім років, що підтверджується копією трудової книжки БТ НОМЕР_1 , виданої 21.08.1990 р. (т.10 а.с.11-24, 56, 58, 59-61). За місце роботи характеризується позитивно, будь-яких зауважень до нього з боку керівництва підприємства не було, жодних стягнень за весь період роботи він не отримував (т.10 а.с.25).
Матеріали кримінальної справи не містять будь-яких даних про те, що за період з дня набрання вироком щодо ОСОБА_7 законної сили, він вчинив будь-який інший злочин, чи був притягнутий до іншого виду відповідальності.
Документи, на які посилався прокурор в апеляції, не спростовують висновків суду першої інстанції, що ОСОБА_7 вчинив будь-які дії, направлені на ухилення від відбування покарання.
Водночас, ці документи свідчать лише про те, що ОСОБА_7 із часу набрання вироком законної сили добровільно не звернувся до відповідних органів для направлення його у місця позбавлення для відбування покарання.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора не підлягає до задоволення, а постанову суду першої інстанції необхідно залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 362, 365, 377 КПК України (в редакції 1960 року), колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляцію прокурора Київської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Постанову Печерського районного суду м. Києва від 16.05.2019 року щодо засудженого ОСОБА_7 залишити без змін.

Судді ____________________ ___________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4