Справа № 333/766/20
Провадження № 1-кп/333/353/20
УХВАЛА
25 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника потерпілого ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

20.02.2020 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 , за обвинуваченням його у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, реєстр матеріалів досудового розслідування та розписка про отримання обвинуваченим та його захисником ОСОБА_6 копій вказаних документів.

Під час підготовчого судового засідання прокурор заявив клопотання про призначення та проведення судового розгляду на підставі обвинувального акту відносно ОСОБА_5 у відкритому судовому засіданні, суддею одноособово.

Представник потерпілого, обвинувачений та його захисник не заперечували проти призначення судового розгляду.

Також, у судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 письмово заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , при цьому зазначив, що ризики, які існували на час застосування запобіжного заходу останньому, не зникли, тому необхідно задовольнити клопотання. На цей час, з урахуванням особистості обвинуваченого (раніше судимий за скоєння умисних у т.ч. тяжких злочинів; обвинувачується у скоєнні тяжкого аналогічного злочину), на думку прокурора, існують ризики: переховування від суду, незаконного впливу на потерпілого та свідків, можливість вчинення інших злочинів. Інші, більш м`які запобіжні заходи до ОСОБА_7 застосувати неможливо, так як: під час особистого зобов`язання та домашнього арешту обвинувачений зобов`язується не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проте, в даному випадку у обвинуваченого відсутні стійкі соціальні зв`язки та постійна робота, тому є ризик переховування останнього; особи, які заслуговують на довіру та поручаються за виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, відсутні; відсутність постійного джерела доходів унеможливлює застосування відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді застави.

Представник потерпілого просив суд задовольнити клопотання прокурора щодо продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою. Додатково пояснив, що злочин, у кому обвинувачують ОСОБА_5 , був скоєний 02.05.2019 року. Але ОСОБА_8 тривалий час перебувала у комі, а коли прийшла у свідомість відразу повідомила обставини вчиненого відносно неї злочину. Тому, потерпілою заява про скоєння злочину була написана лише у листопаді 2019 року. Зі слів потерпілої обвинувачений не допомагав їй матеріально для лікування, а лише просив її забрати свою заяву та повідомити працівникам поліції, що злочин скоїла лише одна ОСОБА_9 .

Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою.

ОСОБА_5 зазначив, що ухилятися від явки до суду він не буде, має постійне місце мешкання, тому зможе виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки. До затримання мешкав з бабусею за адресою: АДРЕСА_1 . Квартиру, в якій відбувалися події, зазначені в обвинувальному акті, він продав. Коли потерпіла була у лікарні, він її провідував, матеріально допомагав. Після того, як ОСОБА_8 виписали з лікарні, він її забрав додому, але не зміг за нею доглядати, так як необхідно було робити їй ін`єкції та інші медичні маніпуляції, а медичної освіти, він не має. Вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із позбавленням волі, буде достатнім. Звільнився з місця позбавлення волі у грудні 2016 року по закону, який передбачав зарахування одного дня попереднього ув`язнення за два дня позбавлення волі.

Захисник ОСОБА_6 заявив, що ризики, які були встановлені під час досудового розслідування, відпали і на цей час вони відсутні. Крім того, у прокурора відсутні докази, що обвинувачений має намір ухилитися від суду, впливати на потерпілу та вчинити новий злочин. На цей час ОСОБА_5 має постійне місце мешкання у м. Запоріжжі, до свого затримання обвинувачений постійно, хоча і неофіційно працював вантажником. Подія, зазначена в обвинувальному акті відбулася 02.05.2019 року, увесь цей час ОСОБА_5 не переховувався від слідства, кожного разу з`являвся за викликами. Навіть, коли йому було вручена копія клопотання про застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, останній самостійно з`явився до суду. Крім того, з початку листопада (коли потерпіла прийшла до свідомості) та до 28.01.2020 року (коли було ОСОБА_5 обрано запобіжний захід тримання під вартою) обвинувачений міг впливати на потерпілу, але не здійснив цього. Інший запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі зможе, на думку захисника, забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Суд, розглянувши питання про призначення до судового розгляду, вислухавши думки прокурора, представника потерпілої, захисника і обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження, дійшов до такого.

Частиною 4 статті 110 КПК України встановлено, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

Згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо останній не відповідає вимогам КПК України.

Відповідно до п.п.2,3 ч.4 ст.291 КПК України до обвинувального акта додається цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування і реєстру матеріалів досудового розслідування.

Відповідно до обвинувального акту під час проведення досудового розслідування потерпілою ОСОБА_8 , і це підтвердив у судовому засіданні її представник, було заявлено цивільний позов на загальну суму 1 050 000 грн., з яких 50 000 грн. матеріальна шкода, а 1 000 000 грн. моральна шкода. Проте, до обвинувального акту слідчим не було додано цивільний позов потерпілої та розписку ОСОБА_5 про отримання ним копії цивільного позову. Факт не надання ОСОБА_5 копії цивільного позову підтвердили у судовому засіданні прокурор та обвинувачений.

На думку суду, факт не надання підозрюваному копії цивільного позову свідчить про суттєве порушення права на захист останнього.

Зазначена обставина вказує на невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, що унеможливлює призначити судовий розгляд по даному кримінальному провадженню, тому обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 за обвинуваченням його у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, підлягає поверненню прокурору.

Враховуючи, що суд прийняв рішення про повернення обвинувального акту прокурору, а строк тримання під вартою у обвинуваченого ОСОБА_5 закінчується 27.02.2020 року, з урахуванням факту можливого апеляційного оскарження цього рішення, вважаю за необхідне розглянути клопотання прокурора щодо доцільності продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Судом встановлено, що 29.01.2020 року ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя відносно ОСОБА_5 на стадії досудового розслідування було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 27.02.2020 року.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу («Мюррей проти Сполученого Королівства» («Murrey v. the United Kingdom»)). Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин справи («Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» («Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom»)).

Прокурор в обґрунтування свого клопотання, на думку суду, довів наявність фактів, зміст яких переконав суд у тому, що обвинувачений ОСОБА_5 міг вчинити злочин, вказаний в обвинувальному акті.

При вирішенні питання про доцільність продовження строку тримання під вартою, суд оцінює та враховує у сукупності такі обставини: особистість обвинуваченого (раніше судимий за скоєння умисних, у т.ч. тяжкого злочину; звільнився лише 11.12.2016 року по відбуттю покарання за останньою судимістю), його майновий стан (офіційно не працює, відстуні докази щодо наявності постійного щомісячного доходу), соціальні зв`язки (не одружений, не має на утриманні жодної особи, мешкає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ).

При вирішенні питання про доцільність продовження застосування запобіжного заходу ОСОБА_5 судом враховується також і тяжкість покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України (санкція зазначеної статті передбачає позбавлення волі на строк від 7 до 10 років позбавлення волі).

Згідно ст.ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки він свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.08.2010 року ЄСПЛ вказав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Отже, обвинувачення особи у скоєнні тяжкого злочину та очікуване покарання, яке можливо призначити за вказаний злочин, є однім з факторів, який має враховувати суд при обранні та продовженні запобіжного заходу, хоча такий фактор сам по собі без оцінки усіх інших обставин у сукупності не може слугувати єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Тому суд, вважає, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, але таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо не враховувати. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, суд приймає до уваги інформацію представника потерпілого ОСОБА_4 щодо впливу обвинуваченого на потерпілу, яка виразилася у проханні обвинуваченого до потерпілої відмовитися від заяви та повідомити працівникам поліції, що злочин нібито був скоєний лише ОСОБА_9 .

Таким чином, при аналізі пояснень учасників судового засідання, дослідженні матеріалів кримінального провадження, на думку суду продовжує існувати ризик, передбачений п.п. 3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: незаконно впливати на потерпілу; можливість вчинити інший злочин.

Під час розгляду питання про запобіжний захід ОСОБА_5 , суд розглянув можливість застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого альтернативного запобіжного заходу.

Водночас, в даному випадку, враховуючи особистість обвинуваченого, ризики вчинення ОСОБА_5 іншого злочину та впливу на потерпілу є настільки вагомими, що суд вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч.1 ст.176 КПК України, не може запобігти забезпеченню обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є доцільним та відповідає принципу винятковості даного запобіжного заходу.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 314-317, 291, 372 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Повернути обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_5 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, прокурору Запорізької місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 як такий, що не відповідає вимогами КПК України для його належного складання згідно вимог КПК України протягом розумного строку та усунення вказаних в ухвалі виявлених судом недоліків.

Продовжити строк тримання обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою в ДП «Запорізький слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України по 25.03.2020 року (включно).
Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому, захиснику обвинуваченого, а також надіслати начальнику ДП «Запорізький слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Повний текст ухвали оголосити учасникам провадження 25.02.2020 року о 15-00 год.

Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя ОСОБА_1