Справа № 191/359/15-к
Провадження № 1-кп/191/11/17
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове Дніпропетровської області кримінальне провадження №0001493 від 07 серпня 2014 року за обвинуваченням

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт.Роздори Синельниківського району Дніпропетровської області, громадянина України, освіта повна вища, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4

потерпілого ОСОБА_5

представника потерпілого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 згідно Статуту Селянського (фермерського) господарства «Роман» був офіційно призначений на посаду голови СФГ «Роман», що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, смт.Роздори, вул.Орджонікідзе,10, тобто був службовою особою, яка наділена організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, в обов`язки якого згідно Статуту входить керівництво діяльністю Господарства, вирішення питань фінансово- господарської діяльності Господарства. В ході здійснення фінансово-господарської діяльності СФГ «Роман» 23 жовтня 2013 року головою СФГ «Роман» ОСОБА_3 було укладено договір складського зберігання зерна №1/10 з ОСОБА_5 , згідно якого ОСОБА_3 за Актом прийому-передачі зерна від 23 жовтня 2013 року прийняв від ОСОБА_5 на зберігання 39 тон 670 кг зерна соняшника та зобов`язався у встановлений строк повернути його поклажодавцеві ОСОБА_5 , а саме до 01 квітня 2014 року. Також в п.16 договору складського зберігання №1/10 від 23 жовтня 2013 року було вказано, що зерновий склад не має права на розпоряджання зерном соняшника. В період часу з 23 жовтня 2013 року до 25 листопада 2013 року у невстановлений слідством час голова СФГ «Роман» ОСОБА_3 , маючи умисел на розтрату чужого майна, умисно, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, розтратив отримане від ОСОБА_5 на зберігання насіння соняшника в кількості 39 тон 670 кг, яке в подальшому переробив на олію, якою розпорядився на власний розсуд. Згідно висновку судово-товарознавчої експертизи №876-16 від 10 березня 2016 року вартість 1 тонни насіння соняшнику станом на 01 квітня 2014 року на внутрішньому ринку України становить 4200,00 грн., у зв`язку з чим сума спричинених ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_5 матеріальних збитків складає 166614,00 грн.
Дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч.4 ст.191 КК України як розтрата чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене у великих розмірах.

Потерпілий ОСОБА_5 звернувся до суду з цивільним позовом, в якому просить стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану злочином, тобто вартість розтраченого насіння соняшника, в розмірі 170000,00 грн. Також зазначив, що із однієї тонни насіння соняшника після переробки шляхом віджиму в середньому виходить 390 літрів (360 кг) олії та 640 кг жмиху. Таким чином, із 39370 тонн насіння соняшника можна отримати 14226 кг олії та 25064 кг жмиху. Станом на 01 квітня 2014 року вартість 14226 кг олії складала 133724,40 грн., вартість 25064 кг жмиху складала 56647,20 грн. Загальна вартість зазначених продуктів складає 191371,60 грн. Отже, збитки у вигляді втраченої потерпілим вигоди внаслідок протиправних дій ОСОБА_3 складають 21371,60 грн. і вказану суму потерпілий просить стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 . Крім того, потерпілий зазначив, що діями обвинуваченого ОСОБА_3 йому спричинена моральна шкода, яка виразилася у душевних стражданнях, порушенні сну, дратівливості. Це також зумовлено у зневажливому ставленні обвинуваченого до потерпілого, розповсюдженні ОСОБА_3 інформації серед спільних знайомих як він обдурив потерпілого. З вини обвинуваченого ОСОБА_3 у потерпілого погіршився стан здоров`я, він став на облік до лікаря з декількома діагнозами, серед яких є антено-невротичний синдром. Потерпілий просить суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь завдану злочином моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.4 ст.191 КК України, не визнав, від дачі показань відмовився. Цивільний позов потерпілого в частині відшкодування вартості розтраченого насіння соняшника визнав, в частині відшкодування траченої вигоди і моральної шкоди позовні вимоги не визнав.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, підтверджується наступними доказами:

- показаннями потерпілого ОСОБА_5 , який у судовому засіданні пояснив, що восени 2013 року він зібрав урожай соняшника і спочатку його передав на зберігання до ТОВ «Синельникове-Агро» на підставі договору складського зберігання насіння соняшника. 10 жовтня 2013 року до нього звернувся ОСОБА_3 і запропонував передати насіння соняшника йому на зберігання за більш вигідною ціною. На той час ОСОБА_3 був головою СФГ «Роман». Потерпілий погодився на його умови і 23 жовтня 2013 року в смт.Роздори в належному ОСОБА_3 автомобілі. Договір складського зберігання зерна соняшника був на бланку і потерпілий особисто заповнив необхідні графи в договорі і ОСОБА_3 поставив на договорі печатку. Після цього соняшник вагою 39,670 тон у нього на вантажному автомобілі забрав водій ОСОБА_8 , якого потерпілий особисто знає. Куди саме зерно соняшника в подальшому було відвантажене йому невідомо. На зерновий склад він не приходив і належність там соняшника не перевіряв, оскільки довіряв ОСОБА_3 01 квітня 2014 року він в телефонному режимі звернувся до ОСОБА_3 з метою забрати зерно соняшника, однак останній попрохав почекати і запропонував за договірною ціною купити у потерпілого соняшник, на що останній погодився. Однак в подальшому ОСОБА_3 повідомив, що ні соняшника ні грошових коштів у нього немає. Куди подівав ОСОБА_3 належне йому зерно соняшника невідомо;

- показаннями свідка ОСОБА_8 , який у судовому засіданні пояснив, що у 2013 році він працював на посаді водія в СФГ «Роман». ОСОБА_3 він давно особисто знає і на той час він був керівником Господарства. У жовтні 2013 року за вказівкою ОСОБА_3 він здійснив перевезення на автомобілі «Камаз» насіння соняшника з елеватору ТОВ «Синельникове-Агро» до складу СФГ «Роман», розташованого в смт.Роздори Синельниківського району Дніпропетровської області. Вивантаження насіння соняшника здійснював він разом з ОСОБА_3 . Що в подальшому сталося з вказаним насінням соняшника йому невідомо, зі складу СФГ «Роман» він його нікуди не вивозив. При перевезенні він мав товарно-транспортну накладну;

- показаннями свідка ОСОБА_9 , яка у судовому засіданні пояснила, що у 2013 році вона працювала головним бухгалтером ТОВ «Синельникове-Агро». У жовтні 2013 року між ТОВ «Синельникове-Агро» і ОСОБА_5 було укладено договір складського зберігання насіння соняшника в вказане товариство прийняло від ОСОБА_5 насіння соняшника в кількості 39744 кг. Однак в подальшому у жовтні 2013 року до керівництва ТОВ «Синельникове-Агро» звернувся ОСОБА_5 з заявою про відвантаження вказаного насіння соняшника, в якій вказав як довірену особу ОСОБА_3 . Насіння соняшника отримав особисто ОСОБА_3 ;

- висновком судово-товарознавчої експертизи №876-16 від 10 березня 2016 року, згідно якого станом на 01 квітня 2014 року ринкова вартість 1 тони насіння соняшника на внутрішньому ринку України становить 4200,00 грн. Станом на 01 квітня 2014 року ринкова вартість 39,67 тон насіння соняшника на внутрішньому ринку України становить 166614,00 грн. (т.1 а.с.151-154);

- повідомленням відділу державної реєстрації Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 05 лютого 2018 року, згідно якого обвинувачений ОСОБА_3 за даними Держаного реєстру фізичних осіб платників податків, з 22 січня 2008 року і на час надання повідомлення був керівником Селянського (фермерського) господарства «Роман» (т.1 а.с.238);

- заявою потерпілого ОСОБА_5 про вчинення стосовно нього кримінального правопорушення від 07 серпня 2014 року (т.3 а.с.4-5);

- договором складського зберігання зерна №1/10 від 23 жовтня 2013 року, з якого вбачається, що 23 жовтня 2013 року головою СФГ «Роман» ОСОБА_3 було укладено договір складського зберігання зерна соняшника з ОСОБА_5 , на підставі якого потерпілим ОСОБА_5 було передано на зберігання до зернового складу без права відчуження зерно соняшника в кількості 39 тон 670 кг. Строк зберігання зерна соняшника до 01 квітня 2014 року (т.3 а.с.16-17);
- актом прийому-передачі зерна соняшника до договору №1/10 від 23 жовтня 2013 року, згідно якого 23 жовтня 2013 року зерновий склад прийняв від ОСОБА_5 зерно соняшника вагою 39 тон 670 кг зерна соняшника (т.3 а.с.18);
- договором складського зберігання насіння соняшника №064-С від 11 жовтня 2013 року, з якого вбачається, що 11 жовтня 2013 року головою ТОВ «Синельникове-Агро» ОСОБА_10 було укладено договір складського зберігання зерна соняшника з ОСОБА_5 , на підставі якого потерпілим ОСОБА_5 було передано на зберігання до зернового складу (т.3 а.с.20-27);
- статутом СФГ «Роман», затвердженого 17 січня 2008 року, згідно якого головою Господарства зазначений ОСОБА_3 (т.3 а.с.74-82).
Від допиту у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 прокурор відмовився.

Таким чином, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені показаннями потерпілого, свідків, письмовими доказами по справі, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Дії ОСОБА_3 вірно кваліфіковані за ч.4 ст.191 КК України як розтрата чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене у великих розмірах.

Посилання сторони захисту на недостимість доказу у вигляді витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001493 від 07 серпня 2014 року суд вважає необґрунтованими, оскільки такий витяг не є доказом в розумінні ст.84 КПК України.

Відсутність в матеріалах кримінального провадження письмового повідомлення прокурора про початок досудового розслідування на думку суду не є суттєвим процесуальним порушенням з огляду на те, що в матеріалах кримінального провадження (т.3 а.с.32-33) мається заява потерпілого ОСОБА_5 на ім`я прокурора Синельниківської прокуратури про вчинення злочину, яка є аналогічна заяві, поданої ним до Синельниківського відділу поліції, і вказані заяви подані в один день 07 серпня 2014 року.

Необґрунтованими суд вважає і посилання сторони захисту на те, що у ЄРДР кваліфікація кримінального правопорушення зазначена ч.1 ст.190 КК України, а фактично досудове розслідування здійснювалося за ч.2 ст.191 КК України.

Так, відповідно до п.5 ч.5 ст.214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань вноситься попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

07 серпня 2014 року на підставі заяви потерпілого ОСОБА_5 до ЄРДР була внесена інформація про кримінальне правопорушення за попередньою кваліфікацією ч.1 ст.190 КК України (т.3 а.с.1), почато досудове розслідування, в процесі якого дії ОСОБА_3 були перекваліфіковані на ч.2 ст.191 КК України, у зв`язку з чим порушень вимог КПК України суд не вбачає.

Щодо ненадання суду оригіналів письмових доказів по кримінальному провадженню, то вказані оригінали стороною захисту не запитувалися, сумнівів щодо відповідності долучених до матеріалів кримінального провадження копій документів їх оригіналам не виникало, факт отримання обвинуваченим ОСОБА_3 від потерпілого ОСОБА_5 насіння соняшника та подальшої його розтрати не заперечувався, у зв`язку з чим визнавати копії документів недопустимими доказами підстав не існує.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд враховує тяжкість вчинення кримінального правопорушення, яке є тяжким, особу обвинуваченого, який посередньо характеризується по справі, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні двох малолітніх дітей.

Обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, відсутні.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Під час судового розгляду детально проаналізовано поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, наслідки суспільно-небезпечного діяння, а також враховуючи, що при призначенні покарання має бути застосований принцип гуманізації відповідальності з врахуванням засад, закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно зі ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 покарання у вигляді позбавлення волі в межах строку, передбаченого санкцією ч.4 ст.191 КК України, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій.

Також, враховуючи особу обвинуваченого, який посередньо характеризується по справі, раніше не судимий, має на утриманні двох малолітніх дітей, суд вважає за можливе звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Вимоги ст.75 КК України в частині неможливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням за корупційні злочини на ОСОБА_3 не розповсюджуються.

Так, відповідно до ч.2 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Кримінальне правопорушення ОСОБА_3 було вчинено у 2013 році, а вищезазначені зміни до закону в частині неможливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням за корупційні злочини набрали чинності у 2014 році, що свідчить про погіршення становища обвинуваченого, у зв`язку з чим у даному випадку вказана норма закону застосуванню не підлягає.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_3 завданої злочином матеріальної і моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

Так, відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, які кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Враховуючи, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 у спричиненні потерпілому ОСОБА_5 матеріальної шкоди в розмірі 166614,00 грн. доведена і підтверджується висновком судово-товарознавчої експертизи від 10 березня 2016 року, то цивільний позов в цій частині підлягає задоволенню.

Позовні вимоги в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_3 упущеної вигоди належним чином не підтверджені, належних доказів з цього при воду суду не надано, а судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, у зв`язку з чим у задоволенні цивільного позову в цій частині слід відмовити.

Позовні вимоги в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого завданої злочином моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Так, відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру спричиненої потерпілому ОСОБА_5 моральної шкоди, враховуючи характер правопорушення, зокрема, що вчинений обвинуваченим злочин є умисним, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, ступінь вини обвинуваченого, а також вимоги розумності і справедливості, суд вважає за необхідне позовні вимоги потерпілого в частині моральної шкоди задовольнити частково і стягнути з обвинуваченого на користь кожного потерпілого моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

Процесуальні витрати по справі відсутні.

Речові докази по справі відсутні.

До набрання вироком законної сили суд вважає за необхідне запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не обирати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.368-371, 373, 374 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Визнати винуватим ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, і призначити йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку 3 (три) роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування завданої злочином матеріальної і моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в с.Роздори Синельниківського району Дніпропетровської області, ІПН: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився в с.Олександрівка Межівського району Дніпропетровської області, матеріальну шкоду, завдану злочином, в розмірі 166614 (сто шістдесят шість тисяч шістсот чотирнадцять) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в с.Роздори Синельниківського району Дніпропетровської області, ІПН: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився в с.Олександрівка Межівського району Дніпропетровської області, моральну шкоду, завдану злочином, в розмірі 10000 (десять) грн. 00 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_3 не обирати.

На вирок може бути подано апеляцію до Дніпровського апеляційного суду через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області в строк 30 (тридцять) діб з дня його проголошення.

Обвинуваченому і прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1