Ухвала
Іменем України
24 січня 2020 року
м. Київ
справа № 751/11193/16-к
провадження № 51-268 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду (далі також Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Новозаводського районного суду міста Чернігова від 11 травня 2018 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року,
встановив:
Вироком Новозаводського районного суду міста Чернігова від 11 травня 2018 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі КК) та на підставі ч. 1 ст. 70 КК йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна.
Вироком задоволено цивільні позови ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
У вироку вирішено питання щодо процесуальних витрат та долю речових доказів.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року вирок залишено без змін.

ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він за обставин, детально викладених у вироку, у період з жовтня 2015 року по серпень 2016 року в м. Чернігові, діючи повторно, викрадав чуже майно, а саме:
13 жовтня 2015 року в нічний час на першому поверсі 6-го під`їзду будинку АДРЕСА_1 таємно викрав належний ОСОБА_10 велосипед «Sprint trophy» вартістю 2000 грн;
18 лютого 2016 року приблизно о 23 год. 30 хв. біля школи на просп. Миру, 40 відкрито заволодів належним ОСОБА_11 мобільним телефоном «Huawei Ascend G700» та іншим майном на загальну суму 1904 грн;
на початку березня 2016 року приблизно о 03 год. 30 хв. біля під`їзду № 1 корпусу № 3 будинку № 21 на вул. Бєлова з автомобіля «Mitsubishi Pajero», реєстраційний номер НОМЕР_1 , таємно викрав належне ОСОБА_12 майно на загальну суму 47 200 грн;
04 березня 2016 року в нічний час таємно викрав закріплену на фасаді будинку АДРЕСА_2 належну ОСОБА_13 камеру зовнішнього спостереження «Hikvision» вартістю 1141 грн 90 коп., а також закріплену на фасаді будинку № 129 на просп. Перемоги належну ПП «СТЕП ТРЕЙД» камеру зовнішнього спостереження «VDR» вартістю 832 грн;
08 квітня 2016 року в нічний час на сходинковому майданчику п`ятого поверху у будинку АДРЕСА_3 таємно викрав належний ОСОБА_14 велосипед «Азімут» вартістю 4000 грн;
07 травня 2016 року в нічний час на першому поверсі 3-го під`їзду в будинку АДРЕСА_4 таємно викрав належний ОСОБА_15 велосипед «Oskar» вартістю 3799 грн 95 коп.;
08 травня 2016 року в нічний час біля будинку № 204 на просп. Миру таємно викрав з автомобіля «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_2 , належне ОСОБА_7 майно на загальну суму 27120 грн;
22 травня 2016 року в нічний час таємно викрав закріплену на фасаді супермаркету на вул. В.Чорновола, 110 А належну ТОВ «АТБ-маркет» камеру зовнішнього спостереження «Hikvision» вартістю 716 грн 30 коп.;
23 травня 2016 року в нічний час біля 2-го під`їзду будинку № 173 на вул. Мстиславській таємно викрав з автомобіля «Mitsubishi Pajero Sport», реєстраційний номер НОМЕР_3 , належне ОСОБА_16 майно вартістю 1200 грн;
01 червня 2016 року приблизно о 02 год. 56 хв. таємно викрав закріплену на фасаді відділення банку на вул. Рашевського, 36 належну ПАТ КБ «ПриватБанк» камеру зовнішнього спостереження «СМТ 60» вартістю 631 грн 38 коп.;
04 червня 2016 року приблизно о 02 год. 30 хв. таємно викрав закріплену на фасаді кафе «Дежавю» на просп. Миру, 169 належну ОСОБА_8 камеру зовнішнього спостереження «Hikvision» вартістю 680 грн;
- на початку червня 2016 року в нічний час таємно викрав закріплену на фасаді кафе «Зоряне» на вул. Льотній, 17А належну ТОВ «Пава» камеру зовнішнього спостереження «Tecsar» вартістю 1052 грн 10 коп.;

на початку червня 2016 року в нічний час таємно викрав закріплену на фасаді ресторану «Хряк» на вул. Київській, 12 належну ФОП « ОСОБА_17 » камеру зовнішнього спостереження «Dahua» вартістю 2401 грн 20 коп.;

09 червня 2016 року в нічний час біля будинку № 16 на вул. Рокосовського таємно викрав з автомобіля «Reno Trafik», реєстраційний номер НОМЕР_4 , належне ОСОБА_18 майно вартістю 1971 грн 20 коп., а також таємно викрав закріплену на фасаді будинку № 55 на просп. Миру належну ОСОБА_19 камеру зовнішнього спостереження «Tecsar» вартістю 1996 грн 20 коп.;
17 липня 2016 року в нічний час біля 3-го під`їзду будинку № 5 на вул. Донецькій таємно викрав з автомобіля «Shkoda Fabia», реєстраційний номер НОМЕР_5 , належне ОСОБА_20 майно на загальну суму 3606 грн;
05 серпня 2016 року в нічний час біля будинку № 249 на пр. Миру таємно викрав з автомобіля «Ford Escape», реєстраційний номер НОМЕР_6 , належне ОСОБА_9 майно вартістю 800 грн;
15 серпня 2016 року приблизно о 02 год. 00 хв. біля 4-го під`їзду будинку АДРЕСА_5 таємно викрав з автомобіля «Volkswagen T5», реєстраційний номер НОМЕР_7 , належне ОСОБА_21 майно на загальну суму 5000 грн;

25 серпня 2016 року в нічний час проник до підсобного приміщення в під`їзді № 2 будинку АДРЕСА_6 , звідки таємно викрав належне ОСОБА_22 майно вартістю 2000 грн.

Крім того, ОСОБА_5 визнано винуватим ще й у тому, що він 22 травня 2016 року приблизно о 06 год. 00 хв. з проникненням до подвір`я будинку АДРЕСА_7 , повторно, шляхом штовхання, незаконно заволодів належним ОСОБА_23 транспортним засобом розкомплектованим мопедом марки «FADA FD 50 QT-8», вартістю 6970 грн. 16 коп.
У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування оскаржених судових рішень і призначення нового розгляду у суді першої інстанції у зв?язку з істотним порушенням судами вимог кримінального процесуального закону.
Так, захисник посилається на невідповідність вироку місцевого суду вимогам статей 370, 374 КПК, недоведеність наявності в діях ОСОБА_5 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч.ч. 2, 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК, а саме вчинення відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_11 , таємного викрадення майна потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , підприємства «Степ Трейд», ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ТОВ «АТБ Маркет», ПАТ КБ «Приват Банк», ОСОБА_8 , ТОВ «Пава», ФОП « ОСОБА_24 », ОСОБА_19 , таємного викрадення з проникненням майна потерпілої ОСОБА_22 , незаконного заволодіння транспортним засобом ОСОБА_23 . Вказує, що у вчиненні таких злочинних дій ОСОБА_5 зізнався на досудовому слідстві внаслідок тиску працівників поліції. ОСОБА_4 стверджує, що слідчий експеримент, дані протоколу проведення якого покладено в основу вироку, під час досудового слідства відбувся без участі захисника та під тиском працівників поліції.
Захисник зазначає про те, що вирок ґрунтується на припущеннях та на недопустимих доказах, оскільки в його основу покладено докази, отримані під час досудового розслідування, які судом не перевірено через незабезпечення стороною обвинувачення явки свідків та потерпілих в судове засідання.
Касаційна скарга містить посилання на залишення судом першої інстанції поза увагою доводів засудженого ОСОБА_5 про застосування відносно нього працівниками поліції під час проведення слідчих дій тиску з метою зізнання у вчиненні злочинів. За доводами сторони захисту суд не мав доказів, що розукомплектований мопед потерпілого ОСОБА_23 є транспортним засобом.
Захисник вважає, що наведене свідчить про порушення права ОСОБА_5 на справедливий судовий розгляд, безпосередність дослідження доказів, права на допит потерпілих та свідків перед незалежним та неупередженим судом з метою спростування обвинувачення, право на захист.
За доводами захисника, про наведені недоліки він зазначав у своїй апеляційній скарзі, однак апеляційний суд не надав на них належної відповіді й, крім того, не вжив заходів щодо реалізації ОСОБА_5 права на допит свідків та потерпілих, чим порушив право засудженого на справедливий судовий розгляд, безпосередність дослідження доказів. На думку захисника ОСОБА_4 ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст.ст. 419 та 370 КПК.
Перевіривши доводи касаційної скарги та зміст долучених до неї копій судових рішень, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, при вирішенні питання про наявність яких суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Оцінка доказів у вироку, згідно зі ст. 94 КПК, є виключною компетенцією суду, який постановив вирок. Зі змісту долучених до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції повністю дотримався вимог зазначеного закону.
Так, у вироку суду першої інстанції наведено належне обґрунтування висновків щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні всіх злочинних дій, за якими йому було пред`явлено обвинувачення. Наведене у вироку обґрунтування включає як оцінку кожного доказу окремо, так і всієї сукупності доказів.
Зокрема, судом першої інстанції враховано те, що ОСОБА_5 частково заперечував свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому злочинів, зокрема вчинення відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_11 , таємного викрадення майна потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , підприємства «Степ Трейд», ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ТОВ «АТБ Маркет», ПАТ КБ «Приват Банк», ОСОБА_8 , ТОВ «Пава», ФОП « ОСОБА_17 », ОСОБА_19 , таємного викрадення з проникненням майна потерпілої ОСОБА_22 , незаконного заволодіння транспортним засобом ОСОБА_23 .
Однак суд дійшов висновків, що його винуватість підтверджується сукупністю досліджених і оцінених судом доказів, зокрема, показаннями потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , даними протоколів слідчих дій, іншими наведеними у вироку доказами, достовірність яких сумніву у Суду не викликає.
Дослідивши наведені докази в їх сукупності, давши їм всебічну, повну й об`єктивну оцінку, виходячи зі встановлених у кримінальному провадженні фактичних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні всіх інкримінованих йому злочинних дій та правильно кваліфікував їх за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК.
Оцінюючи доводи захисника, викладені в касаційній скарзі, Суд вважає за необхідне їх відхилити з огляду на наступне.
Стосовно доводів захисника про недопустимість як доказу протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_5 , Суд зауважує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини поводження має досягати певного мінімального рівня жорстокості для того, щоб вважатися нелюдським чи таким, що принижує гідність. Сама по собі погроза поміщення ОСОБА_5 у слідчий ізолятор, як про те повідомив ОСОБА_5 суду, не досягає такого мінімального рівня жорстокості та захисник не навів жодного обґрунтування того, що в даному випадку така погроза спричинила ОСОБА_5 страждання, які перевищують звичайний для таких обставин рівень незручностей. Ні зі скарги захисника, ні зі змісту доданих до неї судових рішень не вбачається, щоб ОСОБА_5 коли-небудь указував на те, що протягом часу перебування в поліції до нього застосовувалися недозволені заходи психологічного та фізичного тиску, або повідомляв про це компетентні правоохоронні органи. У касаційній скарзі відсутні будь-які конкретні деталі, які указували б, що в даному випадку мало місце заборонене жорстоке поводження. З урахуванням викладеного, зазначені доводи захисника Суд не вважає обґрунтованими. Добровільність надання показань ОСОБА_5 підтвердили в суді й свідки ОСОБА_31 та ОСОБА_29 .
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Згідно із положеннями ч. 1 ст. 240 КПК слідчий експеримент проводиться слідчим, прокурором, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин правопорушення, шляхом відтворення дій, обстановки і обставин певної події.
З огляду на ці положення, протокол проведення слідчого експерименту від 16 вересня 2016 року, є документом, який отримано в порядку, передбаченому КПК.
Враховуючи вказані положення КПК, Суд вважає такими, що не ґрунтуються на законі посилання захисника у скарзі на те, що суд першої інстанції у вироку безпідставно врахував, як доказ вини ОСОБА_5 , дані протоколу слідчого експерименту від 16 вересня 2016 року.
Крім того, як вбачається із копій судових рішень, судами установлено, що під час проведення 16 вересня 2016 року слідчого експерименту за участю обвинуваченого, був присутній його адвокат. Посилання у касаційній скарзі захисника на зворотне не спростовує встановленого судом факту, й крім того, з огляду на положення ч. 3 ст. 240 та ст. 52 КПК у їх взаємозв`язку, не свідчить про порушення права ОСОБА_5 на захист під час проведення зазначеної слідчої дії.
Дослідивши й перевіривши показання учасників кримінального провадження, наявні у справі документи, місцевий суд умотивовано визнав, що вони у силу ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, а тому правомірно поклав їх в основу вироку. Переконливих аргументів, які свідчили б про протилежне, у касаційній скарзі не міститься.
Таким чином, з огляду на часткове заперечення ОСОБА_5 пред`явленого йому обвинувачення, суд переконливо з посиланням на сукупність зібраних у справі доказів, обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, за якими йому пред`явлено обвинувачення, та постановив вирок, який відповідає положенням ст.ст. 370, 374 КПК.
Питання стосовно незабезпечення стороною обвинувачення явки свідків та потерпілих в судове засідання, що, за доводами захисника свідчить про порушення права сторони захисту на допит свідків у суді, було предметом перевірки апеляційного суду. Зі змісту ухвали вбачається, що суд апеляційної інстанції ретельно перевірив такі доводи. Зазначені в ухвалі апеляційного суду мотиви про визнання цих доводів безпідставними, Суд знаходить обґрунтованими та достатніми. Так, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд зазначив про їх непереконливість, оскільки: в суді першої інстанції було допитано шість із восьми зазначених обвинуваченні свідків, а подальші спроби забезпечення їх явки, призвели б до необґрунтованого порушення розумних строків її розгляду; потерпілі, скористались наданим їм процесуальним правом, подали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності; за повідомленням свідка ОСОБА_32 , він працює в місті Києві та не має змоги з`явитись в судове засідання.
Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Всупереч наведеним положенням процесуального закону, доводи захисника у касаційній скарзі щодо відсутності доказів у сторони обвинувачення про те, що розукомплектований мопед «FADA FD 50 QT-8», належний потерпілому ОСОБА_23 є транспортним засобом, фактично зводяться до його посилань на неповноту судового розгляду, незгоди з наданою судами оцінкою доказам і по суті, заперечення правильності встановлених фактичних обставин кримінального провадження, що в силу статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Також слід зазначити, що колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду стосовно того, що технічний стан транспортного засобу та факт можливості або неможливості його експлуатації не є кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ст. 289 КК.
Посилання у касаційній скарзі на невідповідність ухвали апеляційного суду положенням ст.ст. 370, 419 КПК з тієї підстави, що апеляційний суд безпосередньо мав дослідити докази, однак не зробив цього, не є слушними.
Принцип безпосередності дослідження показань, речей і документів є однією із загальних засад кримінального провадження. Зміст цього принципу розкрито в ст. 23 КПК, згідно з якою не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених КПК.
Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення.
На підставі результатів оцінки одних і тих же доказів (їхньої сукупності) щодо однієї і тієї ж події може бути зроблено висновок про наявність тих чи інших її обставин або, взагалі, про відсутність події.
Наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не породжує для цього суду обов`язку досліджувати всю сукупність доказів з дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить докази, оцінені в суді першої інстанції. У разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
З оскаржуваної ухвали вбачається, що апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції як щодо доведеності вини, так і щодо кваліфікації дій ОСОБА_5 . При цьому, не досліджуючи докази безпосередньо в засіданні апеляційного суду, суд визнав їх належними й допустимими. Отже у Суду відсутні підстави вважати, що апеляційним судом порушено принцип безпосередності дослідження доказів.
Доводи захисника ОСОБА_4 про незаконність засудження ОСОБА_5 були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином їх розглянув і вмотивовано з посиланням на матеріали кримінального провадження, зазначив відповідні правові підстави, з яких залишив подану апеляційну скаргу без задоволення.
На кожен з доводів про які йдеться в касаційній скарзі, як про такі, що залишені без уваги апеляційним судом, в ухвалі надано обґрунтовані відповіді, з якими погоджується і касаційний суд. Мотиви апеляційного суду ґрунтуються на правильному застосуванні відповідних положень КПК. Зміст ухвали апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 405-407, 419 КПК України.
З урахуванням наведеного, враховуючи положення ст. 433 КПК щодо перегляду судових рішень судом касаційної інстанції в межах касаційної скарги, колегія суддів вважає, що у поданій скарзі не наведено доводів, які би свідчили, що в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 допущені істотні порушення кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані рішення.
З огляду на викладене, а також на те, що з касаційної скарги і наданих копій судових рішень підстав, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження не встановлено, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою слід відмовити.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Новозаводського районного суду міста Чернігова від 11 травня 2018 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3