Справа № 204/3184/20
Провадження № 1-кп/204/570/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

10 червня 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000576 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 квітня 2020 року за обвинуваченням:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жовті Води Дніпропетровської області, громадянина України, маючого середно-спеціальну освіту, не одруженого, на утриманні нікого не маючого, офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,
за участю: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

26.05.2020 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з Дніпровської місцевої прокуратури № 4 надійшов обвинувальний акт і додані до нього документи у кримінальному провадженні № 0000576 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 квітня 2020 року за обвинуваченням за обвинуваченням ОСОБА_5 , який ухвалою судді від 27.05.2020 року призначений для розгляду в підготовчому судовому засіданні.
У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту.
Обвинувачений ОСОБА_5 не заперечував щодо призначення судового розгляду.
Суд, вислухавши думки учасників підготовчого судового засідання, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов наступного.
Імперативним приписом підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури, а за ст. 7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження.
В силу ч.ч.1, 2 ст. 9 КПК України, суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інша службова особа органів державної влади під час кримінального провадження зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурору, керівнику органу досудового розслідування, слідчому належить всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Положення ст. ст. 91,92 КПК України встановлюють, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, наряду з іншим, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, обов`язок доведення яких покладається на слідчого та прокурора.
Відповідно до змісту п. 3 ч. 2 ст. 283, ст. 291КПК України, обвинувальний акт є підсумковим процесуальним документом досудового слідства, за допомогою якого здійснюється функція обвинувачення, та в якому викладається його сутність і підстави, дається юридична оцінка та кваліфікація дій підозрюваного (обвинуваченого), визначаються межі судового розгляду.
Вичерпний перелік відомостей, які має місце обвинувальний акт, визначено ч. 2 ст. 291 КПК України.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Таким чином, у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт перевіряється на відповідність саме вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України.
З огляду на ст.291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, а у самому обвинувальному акті, наряду з іншим, повинні бути викладені: фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення.
Згідно п.13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Процесуальним рішенням яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є саме обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.
Зазначені обставини, відповідно до положень ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Так, умисел є найбільш поширеною формою вини: переважна більшість злочинів вчиняються умисно. Умисел поділяється на два види прямий і непрямий (евентуальний).Законодавче визначення прямого і непрямого умислу містить три ознаки, які характеризують психічне ставлення особи до вчиненого нею діяння і його наслідків: усвідомлення особою суспільної небезпеки свого діяння; передбачення його суспільно небезпечних наслідків; бажання настання таких наслідків або свідоме припущення їх настання.
Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Інтелектуальна ознака прямого умислу включає: усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії або бездіяльності); передбачення його суспільно небезпечних наслідків. Вольова ознака прямого умислу полягає в бажанні настання злочинних наслідків. Усвідомлення суспільно небезпечного характеру свого діяння включає: усвідомлення фактичного характеру вчиненого діяння; усвідомлення його шкідливості для охоронюваних законом про кримінальну відповідальність суспільних відносин (конкретних інтересів суспільства).
Вольова ознака прямого умислу характеризується бажанням настання суспільно небезпечних наслідків. Це бажання передбачає цілеспрямовану діяльність винного. Найчастіше особа прагне у цьому разі досягти якої-небудь мети, задовольнити ту чи іншу потребу.
Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання. Інтелектуальна ознака непрямого умислу як і прямого включає: усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії або бездіяльності); передбачення його суспільно небезпечних наслідків.
Отже, виходячи із законодавчого визначення прямого й непрямого умислу, можна зробити висновок, що обидва елементи інтелектуальної ознаки при непрямому умислі ті ж самі, що й при прямому умислі (вони співпадають). Тому суть відмінності непрямого умислу від прямого - у змісті його вольової ознаки.
Особливість вольової ознаки непрямого умислу полягає у тому, що особа хоча і не бажає, але свідомо припускає настання суспільно небезпечних наслідків.
Проте, при складенні й погодженні наданого на розгляд суду обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_5 , ані слідчим слідчого відділу Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 , ані прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_4 , наведені вище вимоги закону дотримані не були, оскільки викладене у розглядуваному акті формулювання обвинувачення є неконкретним, суперечить завданням і засадам кримінального процесуального закону та уявляється незрозумілим, що у свою чергу позбавляє суд у разі відання обвинуваченого до суду можливості роз`яснити останньому суть обвинувачення, адже означений акт не містить, зокрема визначених законом обов`язкових відомостей про об`єктивну та суб`єктивну сторони інкримінованого вказаному обвинуваченому протиправного діяння за певними кваліфікуючими ознаками (форму вини: прямий чи непрямий умисел).
Суд зауважує на тому, що у кореспондуючому взаємозв`язку ст. ст. 9, 91,92,291 КПК України, формулювання обвинувачення має містити відомості щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, в тому числі кваліфікуючих ознак.
Диспозицією інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України, кримінальну відповідальність передбачено за незаконне придбання та зберігання психотропної речовини, без мети збуту із певними, виписаними у цій нормі закону, кваліфікуючими ознаками. Тобто, ця норма закону є бланкетною, що зобов`язувало орган досудового розслідування в обвинувальному акті зазначати як конкретні норми законодавства, якими унормовані правила обігу наркотичних засобів в Україні і, які були порушені обвинуваченим, так і норми законодавства, на підставі яких зроблено висновок про те, що розміри виявлених та вилученої у нього психотропної речовини дають підстави для кваліфікації його дій саме як кримінальне правопорушення, а не як адміністративний проступок, відповідальність за який передбачено ч. 1 ст. 44 КУпАП (Відповідно до Приміток до ст. 44 КУпАП та ст. 305 КК України невеликі, великі та особливо великі розміри наркотичних засобів визначаються двома органами - центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я спільно з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, протидії їх незаконному обігу).
Проте в обвинувальному акті дані про це відсутні, чим порушено право обвинуваченого ОСОБА_5 на захист.
Суд зазначає, що згідно обвинувального акта, 01.04.2020 року приблизно о 15 год. 00 хвл у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на незаконне, зберігання психотропних речовин, без мети збуту.
Тобто, на момент придбання психотропної речовини, ОСОБА_5 мав розуміти, що в знайдених останнім сліппакетах знаходиться саме психотропна речовина, в іншому випадку, такий умисел не може вважатися прямим.
Таким чином, ОСОБА_5 повинен розуміти в чому полягає незаконність, та яким нормативно правовим актом така незаконність встановлена, та підстави притягнення останнього до кримінальної відповідальності.
При цьому ОСОБА_5 повинен розуміти, що розмір психотропної речовини, яка ним придбана дає підстави для кваліфікації його дій, як злочин.
У зв`язку з чим суд вважає пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення за ч. 1 ст. 309 КК України не конкретизованим, що є порушенням ст. 291 КПК України та ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини.
Так у рішенні від 09.10.2008 р. у справі «Абромін проти Росії» п.п. 34,35 Європейський суд з прав людини (далі - Суд) зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Порушення ст. 291 КПК України в даному обвинувальному акті неможливо усунути під час судового розгляду у передбаченому ст. 338 КПК України порядку, тому що частиною першою вказаної норми закону передбачена можливість змінити прокурором обвинувачення з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.
Однак, в даному випадку існує ситуація при якій вже фактично встановлені обставини вчинення кримінального правопорушення, але відсутні, як того вимагає ст. 291 КПК України посилання на положення Закону.
Слід звернути увагу, що суд не вправі підходити до обвинувального акту та пред`явленого особі обвинувачення формально, виходячи з гіпотетично можливого усунення недоліку у обвинувальному акті прокурором, оскільки за таких обставин суд перебирає на себе функції сторони обвинувачення, чим порушує право обвинуваченого на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) та основні засади кримінального судочинства, такі як: рівність перед законом і судом; презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості, диспозитивність (ст. 7 КПК України).
Зазначені недоліки в обвинувальному акті, на думку суду, є суттєвими та перешкоджають призначенню справи до розгляду, так як неповне формулювання обвинувачення та неповне викладення фактичних обставин не дає можливості перевірити правильність кваліфікації дій обвинуваченої, що унеможливлює повний, всесторонній та об`єктивний розгляд кримінального провадження у встановлені законом строки.
За таких обставин з метою забезпечення обвинуваченим права на захист та справедливий суд, визначення меж судового розгляду суд переконаний у необхідності повернення обвинувального акту прокурору.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7,9,91,92, 291,314,315,337,372, 376 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000576 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 квітня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України - повернути прокурору.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1