ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1483/20 Справа № 201/9270/13-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:
секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001260, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпропетровська, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, -
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 повернено прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам КПК України.
Мотивуючи ухвалене рішення, суд посилався на невідповідність обвинувального акта вимогам п. 1 ч. 1 ст. 91, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.
Так суд вказав на те, що обвинуваченій ОСОБА_8 інкримінується, що у період часу з вересня 2012 року до січня 2013 року, вона, керуючись злочинним умислом, з корисливих мотивів, отримала від контрагентів ПП « ОСОБА_9 » грошові кошти у розмірі 18 365 гривень 21 копійку за раніше поставлений товар, які в подальшому не повернула ОСОБА_9 на виконання усної домовленості. При цьому, як слідує з викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, обвинуваченій ОСОБА_8 інкримінується отримання грошових коштів від декількох контрагентів ПП « ОСОБА_9 ».
Проте, всупереч вимогам п. 1 ч. 1 ст. 91, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України у формулюванні обвинувачення не вказане місце та спосіб вчинення злочину, зокрема, місце отримання обвинуваченою ОСОБА_10 грошових коштів від контрагентів ПП « ОСОБА_9 », як і не зазначено у який спосіб ОСОБА_8 були отримані грошові кошти, анкетні дані контрагентів, їх кількість та суму грошових коштів, переданих кожним з них ОСОБА_8 , що є предметом доказування та має суттєве значення для кримінального провадження.
При цьому, суд вказав на те, що прокурор, який склав обвинувальний акт обмежився лише зазначенням адреси місця реєстрації та проживання потерпілого ОСОБА_9 , де, як зазначено в обвинувальному акті, у вересні 2011 року, тобто за рік до безпосереднього отримання ОСОБА_8 грошових коштів від контрагентів ПП « ОСОБА_9 », між обвинуваченою ОСОБА_8 та дружиною потерпілого ОСОБА_11 укладено усну угоду, згідно якої ОСОБА_8 фактично буде виконувати торгового представника ПП «Ларіна А.Ю.» і отримувати за це грошову винагороду від ОСОБА_9 , що не є місцем вчинення злочину, адже, виходячи із змісту обвинувального акту, в інкримінований обвинуваченій період з вересня 2012 року до січня 2013 року за адресом реєстрації та проживання потерпілого ОСОБА_9 обвинувачена ОСОБА_8 , вочевидь, ніяких грошових коштів від контрагентів не отримувала.
Водночас, в обвинувальному акті відсутні відомості та посилання прокурора на те, що органом досудового розслідування під час проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження місце вчинення інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення встановити неможливо.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що прокурором всупереч вимогам п. 1 ч. 1 ст. 91, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України не вказано місце та спосіб вчинення інкримінованого ОСОБА_8 злочину, що, у свою чергу, позбавляє суд об`єктивної можливості визначити таке суттєве питання, як підсудність вказаного кримінального провадження Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська, адже, у разі встановлення непідсудності вказаного кримінального провадження цьому суду, відповідно до вимог п. 4 ч. 3 ст. 314 КПК України суд має право прийняти лише рішення про направлення такого обвинувального акта до відповідного суду для визначення підсудності.
В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення. Прокурор вважає, що обвинувальний акт відповідає положенням ст. 291 КПК України, а рішення суду про його повернення суперечить вимогам ст. 314 КПК України.
Так, прокурор зазначає, що в обвинувальному акті зазначено місце вчинення злочину, а тому сумніви суду щодо його підсудності є необґрунтованими. При цьому, прокурор звертає увагу на те, що в разі встановлення цих обставин, суд повинен був направити обвинувальний акт до відповідного суду для визначення підсудності, застосувавши положення п. 4 ч. 3 ст. 314 КПК України, та не мав права з цих підстав повернути обвинувальний акт прокурору. Окрім цього, прокурор вважає, що судове рішення не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, яка визначає загальні вимоги до обвинувального акта, оскільки ухвала не містить чіткого визначення вимог, що висуває суд при поверненні його прокурору.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який апеляційну скаргу підтримав, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 314 КПК України, у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 291 КПК України визначено вимоги, яким повинен відповідати обвинувальний акт, до яких, зокрема, належить зазначення у ньому фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення.
Виходячи з наведених вимог кримінального процесуального закону, обвинувальний акт повинен містити саме ті обставини, які прокурор вважає встановленими, та які з позиції сторони обвинувачення у відповідності з вимогами ст. 91 КПК України підлягають доказуванню під час судового розгляду.
Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції керувався виключно тим, що в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення викладені неповно, зокрема не зазначено місце та спосіб вчинення інкримінованого ОСОБА_8 злочину, що позбавляє суд об`єктивної можливості визначити питання підсудності кримінального провадження.
На переконання колегії суддів, суд вийшов за межі попереднього судового розгляду, оскільки фактично вдався до оцінки викладених в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального провадження, які підлягають дослідженню виключно на стадії судового розгляду.
З обвинувального акта об`єктивно вбачається, що він відповідає вимогам ст. 291 КПК України, як процесуальний документ, та суттєвих протиріч не містить.
За таких обставин, визнати обґрунтованими наведені мотиви суду колегія суддів не може, оскільки встановлення відповідності зазначених в матеріалах провадження даних фактичним обставинам кримінального правопрушення не належить до повноважень суду під час підготовчого судового засідання та в розумінні вимог ст. 291 КПК України не є підставою для повернення акта прокурору для усунення недоліків.
При цьому, колегія суддів зазначає, що ч. 4 ст. 291 КПК України виключає надання суду інших документів, окрім обвинувального акта, реєстру матеріалів досудового розслідування, цивільного позову та розписки або інших документів про їх отримання, що й вказує на необхідність встановлення на стадії підготовчого судового засідання лише обставин відповідність обвинувального акта вимогам закону щодо змісту та фактично забороняє суду надавати оцінку правильності зазначених у ньому відомостей а також доказам на їх підтвердження або спростування.
Окрім того, слід звернути увагу на те, що кримінальне провадження вже розглядалось судом та остаточне судове рішення скасовувалось судом апеляційної інстанції з призначенням нового судового розгляду, що унеможливлює повернення обвинувального акта прокурору.
Отже, посилання суду першої інстанції на порушення вимог ст. 291 КПК України, як на підставу повернення обвинувального акта, є необґрунтованими. Інших підстав для його повернення прокурору в ухвалі зазначено не було.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню, з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4