ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №642/6541/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/762/20 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: запобіжний захід
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду міста Харкова від 20 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_7 , щодо продовження строків тримання під вартою,

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою суд продовжив строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 до 17 січня 2020 року включно.

Судове рішення мотивоване тим, що існують ризики передбачені ч.1 ст. 177 КПК України можливість переховування від суду та перешкоджати провадженню іншим чином. Крім того суд послався на те, що у даному кримінальному провадженні існує суспільний інтерес, який переважає над необхідністю обмежити права обвинуваченого.

Крім того суд врахував тяжкість злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі захисник просить оскаржувану ухвалу змінити, клопотання прокурора задовольнити частково, обрати стосовно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Вказує, що не погоджується з ухвалою районного суду, вважає її незаконною.

Наголошує, що зі сплином часу ризики зменшуються.

Крім того суд не врахував, що обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні малолітню дитину.

Також повідомляє, що інші обвинувачені не знаходяться під вартою, всі виконують покладені на них обов`язки.

Суспільний інтерес, на думку апелянта, не виправдовує тримання ОСОБА_7 під вартою.

Посилається на практику ЄСПЛ з приводу тримання під вартою осіб.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу, а також думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу захисника належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Прокурор обґрунтовує підозру ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, а саме за ч.3 ст.28 ч.3 ст.368, ч.1 ст.28 ч.2 ст.365 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років, а також у вчинені особливо тяжкого злочину, а саме передбаченого ч.5 ст.185 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до дванадцяти років із конфіскацією майна, зібраними під час досудового розслідування доказами.

Колегія суддів виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред`явленого обвинувачення, суспільної небезпеки злочинних дій, в яких обвинувачується ОСОБА_7 .

При цьому колегія суддів враховує, що обвинуваченому інкримінується вчинення злочинів при виконанні службових обов`язків з охорони громадського порядку, з корисливих мотивів, що демонструє явну неповагу до суспільства та свідчить про нехтування охоронюваних Конституцією України прав і свобод людини.

Крім того, належить врахувати, що згідно обвинувального акту, ОСОБА_7 відводиться роль активного учасника організованої групи.

Оприлюднені в засобах масової інформації відеоматеріали даного кримінального провадження, свідчать про застосування ОСОБА_7 фізичного насильства до потерпілого ОСОБА_9 , із використанням металошукача та офісного стільця.

Наведене дає підстави вважати обвинуваченого ОСОБА_7 небезпечним для суспільства.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Таким чином ризик втечі, на думку колегії суддів, існує поза розумним сумнівом.

Також колегія суддів погоджується з існуванням ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином з боку обвинуваченого, оскільки існує певна ймовірність в разі перебування обвинуваченого на свободі, використання ним своїх зв`язків у правоохоронних органах, де він працював раніше, з метою перешкодити встановленню істини у справі.

Посилання обвинуваченого та його захисника про наявність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків та відсутності судимості, на думку колегії суддів не зменшують вагомість підстав для тримання обвинуваченого під вартою.

Що стосується посилання захисника на те, що інші обвинувачені не знаходяться в умовах слідчого ізолятора, оскільки щодо них обрані інші альтернативні запобіжні заходи, колегія суддів залишає такі доводи без уваги, оскільки предметом апеляційного розгляду є питання відповідності обраного запобіжного заходу саме щодо ОСОБА_7 .

З огляду на значимі для даного провадження обставини, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_10 , та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду міста Харкова від 20 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_7 , щодо продовження строків тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді -