ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/2025/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1532/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 82 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням Державної установи «Вільнянська виправна колонія (№ 20)»,

захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 липня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні його клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, 13 травня 2019 року до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Своє рішення про відмову в задоволенні вказаного клопотання суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений за період відбування покарання має 4 стягнення, заохочень не має, на виробництві установи не працевлаштований, до робіт з благоустрою ставиться безвідповідально, у зв`язку з чим, ОСОБА_7 не проявив себе як такий, що став на шлях виправлення та перевиховання.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та замінити йому невідбуту частину покарання більш м`яким.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він вже відбув необхідну частину покарання, а після застосування до нього ст. 82 КК України він офіційно працевлаштується в фермерському господарстві «Зерно ГМС», тобто зможе повністю забезпечити себе та свою сім`ю.

Також зазначає, що раніше накладені на нього стягнення не свідчать про те, що він не став на шлях виправлення, оскільки з часу накладення останнього стягнення минуло більше одного року.

Заслухавши доповідь судді по справі, засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який ухвалу суду вважав законною та обґрунтованою, заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційний скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Красний Лиман Донецької області, українець, громадянин України, маючий середню освіту, не одружений, працюючий робітником в ПрАТ «Донецьксталь-металургійний завод», зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , відбуває покарання в Державній установі «Вільнянська виправна колонія (№ 20)» за вироком Апеляційного суду Донецької області від 27 березня 2018 року, яким він визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України і засуджений до покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк відбування покарання строк перебування під вартою з 19 лютого 2016 року по 20 червня 2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (а.с. 20-21).

Крім того, ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 3 жовтня 2018 року ОСОБА_7 було зараховано у строк відбування покарання строк перебування під вартою з 21 червня 2017 року по 26 березня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (а.с. 22).

Таким чином, на час звернення з клопотанням до суду першої інстанції відбута частина строку призначеного ОСОБА_7 покарання становила більше 2/3 строку, призначеного судом за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, який відноситься до категорії умисних особливо тяжких злочинів.

Відповідно до положень ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.
Із змісту вказаних положень кримінального закону випливає, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням можлива при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов. При цьому головним та вирішальним є не факт відбування певної частини покарання, а перебування засудженого на шляху до виправлення.
Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким повинна сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений став на шлях виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про те, що засуджений став на шлях виправлення, повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 25 лютого 2016 року.

Під час тримання в Державній установі «Бахмутська установа виконання покарань (№ 6)» з 25 лютого 2016 року по 26 травня 2018 року характеризувався негативно, допускав порушення вимог режиму тримання, мав 3 стягнення, заохочень не мав.

У Державній установі «Вільнянська виправна колонія (№ 20)» відбуває покарання з 26 травня 2018 року, за період відбування покарання характеризується негативно, допускає порушення вимог режиму відбування покарання, має 1 стягнення, заохочень не має.

При апеляційному розгляді встановлено, що під час відбування покарання в Державній установі «Вільнянська виправна колонія (№ 20)», засуджений характеризується негативно.

Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики, засуджений ОСОБА_7 на виробництві установи не працевлаштований. У взаємовідносинах з іншими засудженими неконфліктний. Дотримується правомірних взаємовідносин з персоналом установи. Намагається утримувати спальне місце та приліжкову тумбочку в чистоті та порядку, не завжди має охайний зовнішній вигляд. Намагається дбайливо ставитись до майна установи та предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, використовувати їх тільки за призначенням. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Намагається виконувати роботи із самообслуговування, достатній рівень необхідних навичок для самостійного їх виконання не має. До виконання робіт з благоустрою установи ставиться безвідповідально. Не дотримується вимог пожежної безпеки та безпеки праці. Не бере участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Не бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених. Не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня та вдосконалення наявних професійно-технічних навичок, не відвідує бібліотеку. Не бере участь у роботі самодіяльних організацій, не проявляє соціально-корисну активність в організації їх роботи. Не входить до складу ради колективу засуджених. Підтримує зв`язки з рідними шляхом листування. За час відбування покарання на профілактичному обліку не перебуває. Вину в скоєному злочині визнає, але не щиро (а.с. 16).

Разом з тим, засудженому ОСОБА_7 31 жовтня 2018 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 101 КВК України, 15 травня 2019 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 КВК України, як такому, що не став на шлях виправлення (а.с. 16).

Крім того, згідно довідки начальника відділення СПС на ОСОБА_7 під час відбування покарання було накладено 4 стягнення за виготовлення і зберігання заборонених предметів, жодних заохочень він не мав (а.с. 17).

Вказані стягнення, їх вид та кількість, які хоча на час звернення з цим поданням до суду були погашені чи зняті, але факт їх накладення та відсутність будь-яких заохочень за більш ніж 4 роки перебування в місцях позбавлення волі, свідчать про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про працевлаштування вбачається, що ОСОБА_7 за період з січня 2018 року по травень 2019 року взагалі не працював, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с. 19).

Крім того, ОСОБА_7 не залучався і до роботи з благоустрою колонії та поліпшення житлово-побутових (а.с. 18).

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 не проявив себе як такий, що став на шлях виправлення, а тому застосування до нього заохочувальної норми, передбаченою ст. 82 КК України, є передчасним.
Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

Доводи апеляційної скарги засудженого висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом першої інстанції було враховано всі обставини при вирішенні питання про можливість заміни ОСОБА_7 невідбутої частини покарання більш м`яким.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_7 не став на шлях виправлення та перевиховання і невідбута ним частина покарання не підлягає заміні на більш м`яке, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, а ухвала Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 липня 2019 року підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 82 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 липня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 Дата документу Справа № 314/2025/19