Справа № 306/2249/17
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

14.08.2019 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового розгляду: прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 , та його захисника адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/301/19, за апеляційною скаргою, яку подав захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ :

вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 01 серпня 2018 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, не працюючий, раніше не судимий,
визнаний винним і йому призначено покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 150 (сто п`ятдесят) годин.

Згідно вироку, ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що 17 жовтня 2017 року приблизно о 13-й годині, у м. Свалява, знаходячись у коридорі та в палаті № 4 терапевтичного відділення № 2 Свалявської ЦРЛ, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх караність, наніс потерпілому ОСОБА_8 декілька ударів руками та ногами по задній поверхні тазу, голові та інших частинах тіла, спричинивши йому легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я більше 6-ти та не більше 21-го дня.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 , вказує на те, що вирок є незаконним у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю викладених у вироку висновків фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_6 не завдавав потерпілому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень. Стверджує, що ОСОБА_6 , побачивши, що його рідна сестра ОСОБА_9 у віці 38 років померла в палаті терапевтичного відділення № 2 Свалявської ЦРЛ, а в палаті з медичного персоналу нікого не було, почав кричати із закликом про допомогу, після чого у коридорі знайшов лікаря ОСОБА_8 , якого заштовхав у палату для надання медичної допомоги ОСОБА_10 , яку він зранку цього ж дня доставив до лікарні. При цьому, посилається на те, що ОСОБА_6 знаходився в стані сильного душевного хвилювання, крайньої необхідності, а тому, судом безпідставно не було застосовано щодо нього положення ст. 39 КК України. Просить вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 закрити.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення учасників судового розгляду: обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу; прокурора ОСОБА_5 , яка судове рішення вважає законним та обґрунтованим і заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Кримінальне провадження розглядається за відсутності потерпілого ОСОБА_8 , неявка якого з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При прийнятті рішення про розгляд кримінального провадження за відсутності потерпілого враховується те, що потерпілий ОСОБА_8 належним чином повідомлений про час та місце розгляду кримінального провадження, що підтверджується його розпискою в повідомленні про вручення поштового відправлення, яке повернулось до апеляційного суду; що даних про поважність причин його неявки та відкладення апеляційного розгляду справи на інший термін до апеляційного суду не надходило.
Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України кримінального правопорушення, а саме, в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, ґрунтується на сукупності наведених у вироку доказів, які надані стороною обвинувачення й безпосередньо досліджені під час розгляду місцевим судом кримінального провадження та перевірені апеляційним судом під час його розгляду.
Так, з наданих суду першої інстанції показань обвинуваченого ОСОБА_6 вбачається, що останній вину в скоєнні передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України кримінального правопорушення не визнав. Показав, що 17 жовтня 2017 року його рідна сестра ОСОБА_9 перебувала на лікуванні в Свалявській центральній районній лікарні (далі - ЦРЛ). Прийшовши її провідати, зайшов до палати, де побачив, що сестра мертва, що у палаті не має будь-кого з медичних працівників. Одразу ж почав звати на допомогу. Вийшовши у коридор побачив лікаря ОСОБА_8 , якого взяв за плечі і штовхнув до палати, де знаходилась сестра. Ударів потерпілому не наносив.
З наданих суду першої інстанції показань потерпілого ОСОБА_8 вбачається, що у вказані у мотивувальній частині вироку час та місці, обвинувачений ОСОБА_6 , у коридорі та палаті № 4 терапевтичного відділення Свалявської ЦРЛ наносив потерпілому удари руками та ногами по задній поверхні тазу, голові та інших частинах тіла. Внаслідок отриманих ударів йому спричинені легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
З показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 працівників Свалявського ЦРЛ вбачається, що 17 жовтня 2017 року обвинувачений ОСОБА_6 наносив удари руками та ногою по різним частинам тіла потерпілому ОСОБА_8 . З показань свідка ОСОБА_15 також вбачається, що від нанесеного удару потерпілий упав на ліжко у палаті.
З висновку судово-медичного експерта № 119 від 26.10.201, убачається, що на тілі потерпілого ОСОБА_8 наявні тілесні ушкодження у вигляді синців задньої поверхні тазу. Згідно даних амбулаторної картки та консультацій спеціалістів виставлено діагноз : поєднана краніо-спінальна травма. ЗЧМТ. Забій головного мозку легкого ступеня з цефалічним синдромом та помірними статико-кординаторними порушеннями. Забій поперекового відділу хребта з вираженим корінцевим синдромом (нероз). Вказані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупих, твердих предметів, з обмеженою травмуючою поверхнею, якими могли бути кулак, не виключено обуті ноги сторонньої особи, по ударному механізму дії, за своїм характером могли виникнути при обставинах у час події, вказаний потерпілим 17.10.2017. У момент спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 міг знаходитись як у вертикальному, так і у горизонтальному або близькому до нього положенні. Було заподіяно не менше 2 ударів у ділянку задньої поверхні тазу та можливо декілька ударів у ділянку голови. Враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень потерпілий не міг заподіяти собі тілесні ушкодження внаслідок падіння з висоти власного росту на нерівну поверхню з послідуючим ударянням об неї, так як не являються характерними для таких. Враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень у ділянці голови такі потягли за собою розлад здоров`я більше 6, але менше 21 дня і по цій ознаці їх слід кваліфікувати як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. Тілесні ушкодження іншої локалізації слід кваліфікувати як легкі тілесні ушкодження, як такі, що не потягли за собою короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності (а. к. п. 89-91).
Судово-медичний експерт ОСОБА_16 у судовому засіданні підтвердив викладені вище і дані ним судово-медичні висновки.
Із протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 25.10.2017 вбачається, що потерпілий ОСОБА_8 звернувся до правоохоронних органів у зв`язку з заподіянням йому тілесних ушкоджень (а. с. 115, 116).
Із протоколів впізнання свідками ОСОБА_11 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 вбачається, що свідки впізнали ОСОБА_6 як особу, що наносила тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_8 (а. с. 92-102).
При оцінці доказів враховується також те, що в справі відсутні будь - які дані про те, що у потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 були підстави для обмови ОСОБА_6 і на такі дані не вказував, як під час досудового розслідування, так і в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 й не вказується в апеляційній скарзі. У справі також не має даних про зацікавленість вищевказаних осіб у результатах розгляду справи. З урахуванням наведеного, колегія суддів також вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відхилені показання ОСОБА_6 про те, що тілесних ушкоджень потерпілому не наносив, оскільки вони спростовуються сукупністю вищенаведених доказів, яким суд надав перевагу.
При оцінці доказів та доводів апеляційної скарги колегія суддів показання вищевказаних осіб вважає логічними, послідовними, такими, що не містять істотних суперечностей і такими, що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв їх до уваги, та визнав їх достовірними й такими, що підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_6 у скоєнні передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України кримінального правопорушення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що вищенаведені докази в їх сукупності, які є достовірними, допустимими, зібраними відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України, у тому числі із врахуванням вимог ст. ст. 85-89 КПК України, підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України кримінального правопорушення, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності наведених вище доказів. У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій.
Об`єктивних даних, які вказували б на вчинення кримінального правопорушення за інших обставин, колегія суддів за матеріалами кримінального провадження не встановила і передбачені законом підстави для перевірки цього відсутні.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України кваліфіковані правильно.
Колегія суддів також вважає, що окремі суперечності у показаннях свідків щодо обставин події обумовлені місцерозташуванням свідків відносно осіб, за участю яких мала місце подія (обвинувачений ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_8 ), сприйняттям свідками події, яка мала місце.
Об`єктивних даних, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_6 вчиняючи кримінально-карні дії перебував у стані сильного душевного хвилювання або крайньої необхідності, по справі не здобуто, на наявність даних у підтвердження доводів апеляційної скарги у цій частині стороною захисту не вказується, тому вказані доводи апеляційної скарги відхиляються.
При вирішенні питання щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання колегія суддів враховує наступне.
Так, згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів (ч. 2 статті 65 КК України).
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.
Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання вимоги вказаних вище статей кримінального кодексу належним чином не були враховані.
Так, з вироку вбачається, що судом першої інстанції не дана належна оцінка ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу обвинуваченого ОСОБА_6 .
При прийнятті судового рішення колегія суддів враховує, що передбачене ч. 2 ст. 125 КК України кримінальне правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до невеликої тяжкості злочинів; дані про особу обвинуваченого позитивно характеризується за місцем постійного проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався ; вік та стан здоров`я обвинуваченого, те, що не перебуває на обліку в лікаря нарколога та психіатра, висновок досудової доповіді Свалявського РВП, відповідно до якого виправлення ОСОБА_6 можливе без позбавлення його волі або обмеження волі на певний строк, конкретні обставини, за яких вчинено діяння, у тому числі те, що вчинені ОСОБА_6 діяння обумовлені невірною оцінкою ним ситуації пов`язаної зі смертю сестри, а також відсутність будь-яких претензій до нього зі сторони потерпілого.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів пом`якшує призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання до менш суворого за видом з числа передбачених за вчинений злочин - до штрафу, в розмірі передбаченому санкцією ч. 2 ст. 125 КК України, яке буде справедливим. Тому доводи апеляційної скарги, яку подав адвокат ОСОБА_7 підлягають до часткового задоволення.
Перевіркою справи в апеляційному порядку не виявлено порушень норм Конституції України, у тому числі передбачених статтею 62 Конституції України, норм Кримінального процесуального кодексу України, які тягнуть скасування вироку із призначенням нового судового розгляду, у тому числі істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на законність та обґрунтованість судового рішення в частині доведеності вини, кваліфікації дій.
При прийнятті рішення колегія суддів враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги. При оцінці цих доводів ураховується й те, що апелянт, відповідно до ст. 404 КПК України, не вказав у чому саме полягає неповнота під час допиту вказаних свідків або у чому саме полягають порушення вимог КПК України при дослідженні цих доказів.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 414, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу, яку подав захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , задовольнити частково.
Вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 01 серпня 2018 року щодо обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України ОСОБА_6 змінити :
пом`якшити призначене ОСОБА_6 покарання до штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
У решті вирок залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді :