Ухвала

іменем України
08 серпня 2019 року

м. Київ
справа № 369/700/17

провадження № 51-2990 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,
встановив:
За вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2018 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років кожного з конфіскацією майна, яке належить їм на праві власності.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 04 червня 2019 року, якою було виправлено описку, вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 змінено, враховано обставину, що пом`якшує покарання, добровільне відшкодування завданого збитку. Застосовано до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 положення ст. 69-1 КК та призначено їм покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 8 місяців.
У решті вирок залишено без змін.
Суд визнав ОСОБА_5 та ОСОБА_6 винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, а саме у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб.
Як установив Суд, 26 жовтня 2016 року близько 10:30 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , діючи спільно за попередньою змовою між собою та з іншою не встановленою досудовим розслідуванням особою, перебуваючи на ділянці дороги навпроти будинку АДРЕСА_1 , в той час, коли не встановлена досудовим розслідуванням особа перебувала за кермом автомобіля «Hyndai ХG» (номерний знак НОМЕР_1 ) та спостерігала за навколишньою обстановкою, удвох, погрожуючи застосувати до потерпілого ОСОБА_7 ніж, тобто насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілого, заволоділи його майном на загальну суму 7514,53 грн, після чого з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засуджених та правильності кваліфікації їхніх дій за ч. 2 ст. 187 КК, просить відповідно до ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування свого прохання прокурор зазначає, що санкцією ч. 2 ст. 187 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років із конфіскацією майна, однак апеляційний суд у резолютивній частині свого рішення, змінюючи вирок місцевого суду, безпідставно не вказав про призначення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 додаткового покарання. Таким чином, на його думку, судом апеляційної інстанції було допущене порушення вимог ст. 413 КПК, яке полягає у незастосуванні судом закону, який підлягає застосуванню, внаслідок чого, засудженим було призначено покарання, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та їх особам через м`якість.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до приписів статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Наведених норм права суд апеляційної інстанції не порушив.
Як убачається з копії вироку місцевого суду, призначаючи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк сім років із конфіскацією майна, яке належить їм на праві власностісуд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що є тяжким, суспільну небезпечність злочину та особи винних, які раніше не судимі, посередньо характеризуються за місцем проживання, обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, а також відсутність претензій з боку потерпілого.
Захисник ОСОБА_8 , який діяв в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , не погодившись із вироком місцевого суду в частині призначення основного покарання, подав апеляційну скаргу в якій просив вирок місцевого суду змінити, врахувати ще одну пом`якшуючу покарання обставину добровільне відшкодування завданого збитку, застосувати до обвинувачених положення вимог ст. 69 КК та пом`якшити їм покарання до п`яти років позбавлення волі із конфіскацією майна, яке належить їм на праві власності.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника, дійшов висновку про те, що скарга підлягає частковому задоволенню. В своїй ухвалі він визнав ще одну обставину, яка пом`якшує покарання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 добровільне відшкодування завданого збитку, що дало можливість застосувати до винних положення ст. 69-1 КК України і пом`якшити їм основне покарання до 6 років 8 місяців позбавлення волі. При цьому, підстав для застосування положень ст. 69 КК, суд не вбачав.
В решті вирок місцевого суду було залишено без змін.
Враховуючи наведене, доводи прокурора про безпідставне не призначення апеляційним судом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 додаткового покарання не знайшли свого підтвердження. Суд звертає увагу, що в апеляційній скарзі захисника питання про скасування додаткового покарання не ставилося, а суд апеляційної інстанції, як вбачається зі змісту мотивувальної частини оскаржуваної ухвали, вирок місцевого суду із зазначеної підстави не переглядав. При цьому, положення ст. 69-1 КК розповсюджуються лише на основні види покарань і обходять додаткові, а тому, якщо в санкції поряд із основним передбачено й додаткове покарання, то при застосуванні вимог цієї статті останні до уваги судом не беруться.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, питання про доцільність призначення засудженому додаткового покарання у виді конфіскації майна не переглядав і в цій частині вирок місцевого суду залишив без змін.
Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам ст. 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор у касаційній скарзі не навів.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3