Провадження № 1-кс/638/4200/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

слідчого судді ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

за участю представника цивільного позивача ОСОБА_3

цивільного позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові клопотання цивільного позивача ОСОБА_4 про накладення арешту на майно по кримінальному провадженню № 0002835 від 19.07.2019 року за ч.4 ст.190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Цивільний позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно, в якому просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 по кримінальному провадженню № 0002835 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Вимогу клопотання обґрунтовує тим, що 19.07.2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002835 внесено відомості за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, розпочате за його заявою, в якій повідомив, що ОСОБА_5 шляхом обману та зловживання довірою заволодів майном, чим спричинив матеріальну шкоду в особливо великих розмірах. ОСОБА_5 , зловживаючи його довірою, оскільки вони товаришували біля 25 років, шляхом обману умовив надати на ім`я дружини ОСОБА_6 довіреність щодо оформлення спадкового майна, яке залишилось після смерті матері ОСОБА_7 з правом подальшого продажу квартири АДРЕСА_1 . В подальшому, на початку липня йому зателефонував ОСОБА_5 , який повідомив, що придбавав квартиру за 20000 доларів США. Разом із тим ніяких коштів від ОСОБА_5 він не отримував, після цього останній на його дзвінки не відповідав. З державного реєстру нерухомого майна стало відомо, що право власності на квартиру зареєстроване за ОСОБА_5 03.07.2019 року на підставі договору купівлі продажу, в якому стороною продавця виступала за довіреністю дружина покупця ОСОБА_6 . Після нотаріального посвідчення довіреності від нього на ім`я ОСОБА_6 , ОСОБА_5 попросив віддати всі правовстановлюючі документи на спадкове майно, а також паспорт громадянина України та картку фізичної особи платника податків, мотивуючи тим, що вказані документи будуть необхідні при виконанні доручення щодо оформлення спадщини Він, довіряючи ОСОБА_5 , надав всі документи. Враховуючи подальші шахрайські дії подружжя ОСОБА_8 щодо заволодіння його квартирою, стало зрозумілим, що відібрання вище перелічених документів позбавляло його здійснити дії щодо вчасної відміни довіреності, з метою недопущення реалізації злочинних дій вказаних осіб Ним подано цивільний позов по зазначеному кримінальному провадженню про відшкодування матеріальних збитків в сумі 1880000 грн. та моральної шкоди 500000 грн. Постановою слідчого від 30.08.2019 року його визнано цивільним позивачем по кримінальному провадженню. Квартира АДРЕСА_1 є об`єктом посягання та відповідно речовим доказом по даному провадженню, а тому у відповідності до ч.10. ст.170 КПК України у даному випадку добросовісного набувача не впливає на вирішення питання щодо накладення арешту. Спірна квартира є майном, одержаним внаслідок злочину, ОСОБА_5 набув право власності на неї безоплатно шляхом вчинення шахрайських дій. Накладення арешту на вказану квартиру є метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення у випадку задоволення поданого цивільного позову.

Цивільний позивач та його представник підтримали клопотання, просили його задовольнити.

Прокурор та слідчий в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належно.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали, що додані до клопотання, суд прийшов до наступного.

Ухвалою слідчого судді від 05.08.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Шевченківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області капітана поліції ОСОБА_9 , погодженого прокурором Харківської місцевої прокуратури № 1 Харківської області ОСОБА_10 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002835 від 19.07.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15.08.2019 року залишено без змін вказану ухвалу слідчого судді від 05.08.2018 року щодо відмови в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна по кримінальному провадженню № 0002835.

Відповідно до ст.98 КПК України матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом є речовими доказами по справі. Якщо документи містять зазначені вище ознаки, вони теж є речовими доказами.

Згідно до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Частина 2 ст.170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3,4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4)розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5)розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ст.173 КПК України слідчий суддя, суд, відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала не доведено існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, а також щодо необхідності такого арешту.

Як вбачається з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

В ч.5 ст.170 КПК України зазначено, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до вимог ст.ст.214, 223 КПК України після внесення повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування, виконують слідчі (розшукові) дії спрямовані на отримання (збирання) доказів.

Згідно зі ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, окрім іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні у разі арешту майна з підстав, передбачених п.1 ч.2 ст.170 КПК України.

Відповідно до ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

В ч.5 ст.132 КПК України зазначено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінальногопровадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин,на які вони посилаються.

Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар .

Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Таким чином, враховуючи викладене, розгляд даного питання по суті з постановленням ухвали, що залишена без змін апеляційною інстанцією, відсутність нових обставин, на які посилається цивільний позивач, а також те, що судові матеріали свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні обставин та доданих до нього матеріалах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Керуючись ч.2 ст.376 КПК України, ст.ст.98,179,173 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання цивільного позивача ОСОБА_4 про накладення арешту на майно по кримінальному провадженню № 0002835 від 19.07.2019 року за ч.4 ст.190 КК України - відмовити.

Повний текст ухвали оголосити учасникам судового провадження о 12-00 год. 30.09.2019 року.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через районний суд протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: