У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2019 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря: ОСОБА_4
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2019 року

Обвинувачений ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Атаманово Сухобузимського району Красноярського краю Російської Федерації, громадянин України, з середньо-технічною освітою, не одружений, працює водієм КП ММР «Миколаївелектротранс», зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого.
Обвинувачується у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор: ОСОБА_6
обвинувачений: ОСОБА_5
захисник: ОСОБА_7 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Обвинувачений в апеляційній скарзі просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання.
Пом`якшити покарання та вважати його засудженим за ч.2 ст.286 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнити від відбування покарання з випробовуванням строком на 1 рік, без позбавлення права керувати транспортним засобом.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ч.1 ст.75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, строком на 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1,2 ч.1, п.2 ч.2 ст.76 КК України.
Вирішено питання стосовно судових витрат та речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
Апелянт, не оспорюючи правильності кваліфікації скоєного злочину вважає, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.
Вказує на те, що судом в мотивувальній частині вироку не обґрунтовані підстави застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вважає, що призначене додаткове покарання надмірно обмежує його права та не відповідає меті призначеного покарання.

Зазначає, що позбавлення права керування транспортними засобами залишить його без джерела існування, оскільки робота водія це єдина професія в якій апелянт може застосувати звої знання і навички та є джерелом доходу.

Окрім того, зазначає, що має на утриманні матір похилого віку з хронічними розладами здоров`я, яка потребує забезпечення ліками, продуктами харчування та допомоги у побуті.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

13.09.2018 року близько 15-30 години, в світлий час доби, водій ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом - трамваєм К-1, інвентарний номер НОМЕР_1 , рухався за маршрутом №6 (Промзона Центральний ринок), по вул. Сінній у м. Миколаєві та в районі перехрестя з вул. Пушкінською здійснив зупинку для висадки пасажирів.
Після здійснення зупинки для проведення висадки пасажирів, водій ОСОБА_5 , грубо порушив вимоги п.п. п.п. 1.7, 2.3 «б», 10.1 Правил дорожнього руху України, а саме: проявив особисту неуважність та недбалість до забезпечення безпеки дорожнього руху, а також до дорожньої обстановки та її змін хоча зобов`язаний був постійно її контролювати, і мав таку можливість, не був особливо уважний до такої категорії учасників дорожнього руху як людина похилого віку, а саме до ОСОБА_8 , 1926 року народження, яка переходила колії попереду трамваю з права наліво (по напрямку його руху), перед початком руху, не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та як наслідок, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 ..
В результаті наїзду, пішохід ОСОБА_8 від отриманих тілесних ушкоджень, померла на місці дорожньо-транспортної пригоди.
Дії обвинуваченого ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав вирок законним і обґрунтованим, а призначене обвинуваченому покарання справедливим, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 в інкримінованому йому злочині, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та всебічно перевіреними в судовому засіданні доказами, що отримали відповідну оцінку у вироку та апелянтом не оспорюється.

Покарання обвинуваченому призначено судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 65, 66 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, що відноситься до тяжкого злочину, особи обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується за місцем роботи позитивно, обставин, що пом`якшують покарання щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд обґрунтовано призначив ОСОБА_5 основне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років , що не є максимальним розміром, передбаченим санкцією ч.2 ст. 286 КК України.

Суд першої інстанції з урахуванням особи обвинуваченого, відношення обвинуваченого до скоєного, позиції потерпілого, того факту, що обвинувачений добровільно у повному обсязі відшкодував завдану шкоду, щиро покаявся у скоєному, що свідчить про те, що ОСОБА_5 став на шлях виправлення, дійшов висновку, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства та обґрунтовано звільнив його від відбування основного покарання з випробуванням, з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1,2 ч.1, п.1 ч.2 ст.76 КК України.

Основним аргументом апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 є посилання на необґрунтованість призначення судом першої інстанції додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винуватого та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Санкція ч.2 ст.286 КК України, за якою ОСОБА_5 визнано винним передбачає окрім необхідності призначення основного покарання, ще й можливість застосування, або незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.
Тому, відповідно до роз`яснень п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за ч.2 ст.286 КК України суду необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного такого додаткового покарання.
Однак, суд першої інстанції взагалі не мотивував у вироку призначення ОСОБА_9 додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 раніше не судимий, щиро розкаявся у вчиненому злочині, добровільно відшкодував потерпілому завдану злочином шкоду, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, працює водієм у КП ММР «Миколаївелектротранс» з 27.01.1995 року по даний час .
З розписки потерпілого ОСОБА_10 , вбачається, що він до обвинуваченого претензій не має (а.п.42).
За місцем роботи ОСОБА_11 характеризується виключно позитивно, як професійний, відповідальний, ініціативний працівник, у якого добре розвинуто почуття відповідальності за безпеку інший людей, порушень трудової дисципліни не має (а.п.82).
Окрім того, матеріали провадження, свідчать про те, що до Центрального районного суду з клопотанням звернулися адміністрація підприємства та колектив КП ММР «Миколаївелектротранс», в якому просили врахувати вищенаведену позитивну характеристику обвинуваченого та призначити м`яке покарання (а.п. 84).
Крім того, з протоколу зборів трудового колективу, доданого до вказаного клопотання вбачається, що у ОСОБА_11 за час роботи на лінії дорожньо транспортних пригод не виникало, значна кількість водіїв перебувало у нього на стажуванні (а.п. 85).
Як вбачається з довідки начальника Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області ОСОБА_12 , ОСОБА_5 протягом 2018-2019 року до адміністративної відповідальності не притягувався (а.п. 94).
Також матеріали провадження свідчать про те, що обвинувачений має на утриманні матір похилого віку, яка хворіє. Близький до мінімального розмір пенсії, яку вона отримує не дозволяє їй належним чином лікуватися та придбавати ліки (а.п. 118-122).
Отже, як видно з матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_5 є професійним водієм із загальним водійським стажем 32 роки. Іншої спеціальності обвинувачений не має.
Враховуючи те, що джерелом доходу ОСОБА_5 є виключно діяльність пов`язана з керуванням транспортного засобу, позбавлення цього права поставить його в скрутне матеріальне становище і фактично позбавить єдиного джерела доходу.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_5 покарання є занадто суворим, не відповідає особі обвинуваченого та характеру вчинених ним протиправних дій та застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не буде сприяти досягненню мети, передбаченої ст.50 КК України.
Пунктом 2 ч.1 ст. 407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.
Згідно із ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції можуть бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Враховуючи, що злочин обвинувачений вчинив з необережності, обставини, які обтяжують покарання - відсутні, а управління транспортними засобами, зокрема трамваєм для ОСОБА_5 є єдиним джерелом доходу, апеляційний суд вважає за можливе не застосовувати до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Таким чином апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні в частині призначення покарання.
Керуючись статтями 376, 404, 405, 407-409, 414, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - задовольнити.
Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.04.2019 року, яким ОСОБА_5 засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік змінити в частині призначення покарання.
Вважати ОСОБА_5 засудженим за ч.2 ст. 286 КК України до покарання у виді п`яти років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвалу апеляційного суду може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.
Головуючий:

Судді: