Провадження № 11-кп/4808/369/19
Категорія ч. 2 ст. 307 України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0003909 за апеляційними скаргами прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року, згідно з яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Івано-Франківськ, зареєстрованого на проживання по АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою спеціальною освітою, непрацюючого, одруженого, який має на утриманні одну малолітню дитину, раніше судимого: вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2005 року за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки; вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2006 року за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 296, ст. ст. 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці; вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2009 року за ч. 2 ст. 307, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці, РНОКПП НОМЕР_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 321 КК України, з призначенням покарання:

за ч. 2 ст. 307 КК України - у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією майна;

за ч. 1 ст. 321 КК України - у виді арешту на строк 6 (шість) місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією майна.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_8 визначено рахувати з часу фактичного затримання 27 листопада 2017 року.

Відповідно до ст. 72 КК України в строк відбуття покарання ОСОБА_8 зараховано термін його попереднього ув`язнення з 27 листопада 2017 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Обраний щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_8 в дохід держави 4311 (чотири тисячі триста одинадцять) гривень 48 коп. процесуальних витрат в кримінальному провадженні за проведення судових експертиз.

Вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

Арешт, накладений на майно відповідно до ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2017 року, - до набрання вироком законної сили залишено без змін.

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_8 :

за ч. 2 ст. 307 КК України - у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з конфіскацією усього майна, яке йому належить;

за ч. 1 ст. 321 КК України - у виді арешту на строк 6 (шість) місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з конфіскацією усього майна, яке йому належить.

Посилається на те, що вирок підлягає скасуванню з підстав істотного порушення кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Вказує, що призначаючи обвинуваченому покарання за сукупністю злочинів у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, суд це навів обґрунтування, не виконав вимог ст. 65 КК України. Зазначає, що фактичні обставини вчинених кримінальних правопорушень свідчать про їх підвищену суспільну небезпеку, а покарання не відповідає меті кримінального покарання, засадам застосування санкцій закону про кримінальну відповідальність та суспільним критеріям оцінки діяльності правоохоронних органів та суду. Вважає, що судом не враховано того, що ОСОБА_8 раніше притягувався до кримінальної відповідальності. На його думку, призначене покарання за збут відповідних засобів, враховуючи тяжкість злочину, є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, є явно несправедливим через м`якість. Зауважує, що суспільна небезпека вчинених злочинів визначається поширенням та згубним впливом наркоманії на свідомість людей, їх мораль та спосіб життя, що призводить до поступового занепаду, деградації особистості, а її високий ступінь зумовлений тяжкими наслідками не лише для здоров`я конкретної особи, а для здоров`я населення, економіки, суспільства в цілому. Стверджує, що наведені судом обставини, які пом`якшують покарання, та дані, які характеризують особу винного, не дають підстав для призначення покарання у виді 7 років позбавлення волі за сукупністю злочинів.

Обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати його невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдати за недоведеністю у вчиненні кримінального правопорушення.

Вважає, що при ухваленні вироку суд в повному обсязі не виконав вимоги передбачені ст. 368 КПК України, неповно з`ясував обставини справи. На його думку, вирок ухвалено без належного врахування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду та правові висновки Верховного суду України. Вказує, що суд допустив порушення вимог ст. 370 КПК України. Посилається на те, що вирок суду через невідповідність висновків суду, викладених у ньому, фактичним обставинам кримінального провадження є незаконним, необґрунтованим, невмотивованим, не ґрунтується на нормах матеріального права. Пояснює, що вину в інкримінованих правопорушеннях не визнав, зазначив, що 27 листопад 2017 року близько 17 год. 30 хв. він знаходився біля пологового будинку, після чого по вул. Чорновола направився на вул. Л. Українки до гральних автоматів, де виграв 400 грн. В цей момент подзвонила квартирантка і попросила, що він приїхав і привіз їсти. Коли він вийшов із грального залу, його затримала поліції, руки закрутили на зад. При цьому у задню кишеню поставили грошові кошти у розмірі 100 грн. Під час затримання відео зйомка не велася. Через 15-20 хв. приїхала слідчо-оперативна група, прийшов слідчий і все знімав на відео. Під час затримання сказали розжати руки і тоді провели чимось по руках. При цьому понятих не було, вони перебували вже під час вилучення. При вилученні у нього було своїх 150 грн, купюри 100 і 50, та виграш по 50 грн 400 грн. Всі гроші знаходилися в лівій кишені в штанах. З кишені вилучили телефон, гроші та амфетамін, однак амфетамін не його. Вилучені 100 грн йому не належали, крім цього, були ще інші купюри по 50 грн. Амфетамін в той час він нікому не збував, в той день не вживав. Окрім того, 23 жовтня 2017 року приблизно 17-18 год. по вул. Коновальця на стоянці магазину «Вопак» він жодній людині не продавав амфетамін за 100 грн. Наголошує, що це надумано, жодними доказами не підтверджується. Стверджує, що суд в основу обвинувального вироку ставить показання зацікавлених свідків-працівників поліції та одних і тих самих понятих, недопустимі докази, а саме протоколи про результати контролю за вчиненням злочину від 23 жовтня та 27 листопада 2017 року. Вважає, що суд безпідставно посилається на відомості з оптичних дисків з відеозаписами. Посилається на те, що судом було відмовлено у клопотанні про витребування у адміністрації закладу гральних автоматів по АДРЕСА_2 інформації з відеокамери, належним чином не допитано свідків, не повністю переглянуто оптичні носії. Підкреслює, що фактичні обставини провадження не відповідають дійсності та суд необґрунтовано дійшов висновку про доведеність його вини у вчиненні злочинів.

Обвинувачений ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, просить відмовити в її задоволенні. Наголошує, що матеріали кримінального провадження є сфабриковані.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 вчинив незаконне придбання, зберігання з метою збуту, незаконний збут психотропних речовин, повторно, та незаконне придбання, зберігання з метою збуту та незаконний збут сильнодіючих лікарських засобів.

Кримінальні правопорушення вчинено за таких обставин.

ОСОБА_8 при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах повторно незаконно придбав паперовий згорток із порошкоподібною речовиною та фольговий згорток із порошкоподібною речовиною, які незаконно зберігав у невстановленому місці з метою незаконного збуту. В подальшому, 23 жовтня 2017 року в період часу з 17 год. 10 хв. по 17 год. 30 хв., перебуваючи на сходовій клітці будинку по АДРЕСА_3 , діючи умисно та з корисливих спонукань, ОСОБА_8 повторно незаконно збув ОСОБА_12 за грошові кошти в сумі 100 грн паперовий згорток із порошкоподібною речовиною, яка згідно з висновком експерта № 2.1-1484/17 від 28 листопада 2017 року містить психотропну речовину, обіг якої обмежено амфетамін, кількість якої становить 0,0374 грама. Продовжуючи свою злочинну діяльність, 27 листопада 2017 року в період часу з 17 год. 45 хв. по 18 год. 15 хв., перебуваючи поряд з будинком по вул. Площа Ринок, 5, в м. Івано-Франківськ, діючи умисно та з корисливих спонукань, ОСОБА_8 повторно незаконно збув ОСОБА_12 за грошові кошти в сумі 100 грн фольговий згорток із порошкоподібною речовиною, яка згідно з висновком експерта № 2.1-1643/17 від 28 листопада 2017 року містить психотропну речовину, обіг якої обмежено амфетамін, кількість якої становить 0,0275 грама.

Крім цього, ОСОБА_8 при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах незаконно придбав фольговий згорток із порошкоподібною речовиною, яка містить сильнодіючий лікарський засіб димедрол (дифенгідрамін) та незаконно зберігав у невстановленому місці з метою незаконного збуту. В подальшому, 27 листопада 2017 року в період часу з 17 год. 45 хв. по 18 год. 15 хв., перебуваючи поряд будинку по АДРЕСА_4 , діючи умисно та з корисливих спонукань, ОСОБА_8 незаконно збув ОСОБА_12 за грошові кошти в сумі 100 грн фольговий згорток із порошкоподібною речовиною, яка згідно з висновком експерта № 2.1-1643/17 від 28 листопада 2017 року містить сильнодіючий лікарський засіб димедрол (дифенгідрамін) в кількості 0,0211 грама.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 , його захисники ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтримали вимоги апеляційної скарги обвинуваченого, заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги прокурора;

- прокурор просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора, заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги належить задовольнити частково, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції згідно з вимогами ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Неухильне дотримання передбачених законом вимог є неодмінною умовою повного, всебічного й об`єктивного дослідження обставин справи, встановлення істини в справі й прийняття правильного рішення.

За приписами ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині обвинувального вироку належить викласти, зокрема формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Незважаючи на визначеність і категоричність вироку як судового рішення, у даному випадку, не усунені всі сумніви у винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, не спростовано всі доводи на їх захист.

Перевіривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості зробити висновок про те, що суд першої інстанції оцінивши докази, на які посилається у вироку, як з точки зору належності, допустимості та достовірності, так і сукупність доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, достовірно встановив обставини кримінальних правопорушень та прийняв обґрунтоване рішення в межах висунутого обвинувачення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на такі засади судочинства як презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, відповідно до яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а також на те, що саме на стороні обвинувачення лежить обов`язок довести перед судом обставини кримінальних правопорушень належними і допустимим доказами.

За результатами розгляду кримінального провадження місцевий суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні незаконного придбання, зберігання з метою збуту, незаконного збуту психотропних речовин, повторно, та у вчиненні незаконного придбання, зберігання з метою збуту та незаконного збуту сильнодіючих лікарських засобів, тобто у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 321 КК України.

В обґрунтування свого висновку про винуватість ОСОБА_8 місцевий суд послався, крім іншого, на дані, що містяться у доказах, отриманих в результаті проведення негласних слідчих (розшукових) дій, серед яких, зокрема, протоколи за результатами здійснення негласних слідчих (розшукових) дій, протоколи про результати контролю за вчиненням злочину, фактично визнавши їх допустимим, тобто отриманими в порядку, передбаченому КПК України.

З огляду на положення ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, добуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2011 року № 12рп/2011 (справа № 1-31/2011) визнаватися допустимими і використовуватись як докази у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини та громадянина у кримінальному процесі й ухвалення законного та справедливого рішення у справі.

Згідно зі ч. 2 ст. 92 КПК України обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та НСРД, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених вищевказаним Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Відповідно до ч. 12 ст. 290 КПК України в разі, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Отже, невідкриття матеріалів сторонами в порядку ст. 290 КПК України є окремою підставою для визнання таких матеріалів недопустимими доказами. При цьому, відкриттю, окрім протоколів, у яких зафіксовано хід та результати проведення певних дій, в обов`язковому порядку підлягають і матеріали, які є правовою підставою проведення таких дій (ухвали, постанови, клопотання), що забезпечить можливість перевірки стороною захисту та судом допустимості результатів таких дій як доказів.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові 16 січня 2019 року (провадження № 13-37кс18), у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 442 КПК України, за наявності відповідного клопотання процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) і яких не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України, оскільки їх тоді не було у розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не було розсекречено на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні, але суд не має допустити відомості, що містяться в цих матеріалах кримінального провадження, як докази.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини щодо доктрини «плодів отруєного дерева» сформульованої у рішеннях «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України», «Яременко проти України» визнаються недопустимими не лише докази, які безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також і похідні від них докази.

Під час апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції встановлено відсутність у матеріалах кримінального провадження ухвал слідчого судді апеляційного суду про надання дозволу на проведення НСРД, передбачених статтями 260, 263, 270 КПК України, а також рішення прокурора про проведення таких негласних слідчих (розшукових) дій, як контроль за вчиненням злочину.

Будь-які дані про те, що сторона обвинувачення надала суду відомості про відкриття даних матеріалів іншій стороні, відсутні.

В вироку судом першої інстанції не викладено будь-яких висновків з урахуванням вищезазначених положень щодо допустимості відповідних доказів, що на думку суду апеляційної інстанції є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Оскільки наведених вище вимог не було дотримано, а в перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст. 415 КПК України, не входять істотні порушення кримінального процесуального закону, передбачені ст. ст. 7, 370 КПК України, ст. 372 КПК України, які в даному випадку були допущені судом першої інстанції, тому суд апеляційної інстанції вважає, що, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог ст. 20 КПК України, вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року «повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи.

При цьому, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та призначення покарання. А тому, при новому розгляді місцевому суду належить з`ясувати всі обставини, які мають значення для кримінального провадження, у порядку визначеному кримінальним процесуальним законом.

В той час, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора, суд апеляційної інстанції вважає, що у разі, якщо суд першої інстанції за результатами нового судового розгляду дійде висновку про винуватість ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 321 КК України при тих самих обставинах, які викладені в обвинувальному акті, то призначені покарання відповідають цілям, передбаченим ст. 50 КК України, та загальним засадам призначення покарання, що визначені ст. 65 КК України.

При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно розглянути кримінальне провадження з суворим дотриманням норм КПК України та ухвалити законне, обґрунтоване, вмотивоване та справедливе рішення.

При новому розгляді суду першої інстанції здійснити судове провадження згідно з вимогами розділу 4 КПК України в іншому складі суду.

За оскаржуваним вироком ОСОБА_8 запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено раніше обраний тримання під вартою.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на даний час продовжує існувати потреба у застосуванні до ОСОБА_8 такого виду запобіжного заходу як тримання під вартою.

При обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст. 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 177 КПК України визначаються мета та підстави застосування запобіжних заходів, зокрема це забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку мають місце відповідні ризики, а саме спроби обвинуваченого здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які існували на момент обрання запобіжного заходу, на даний час не зникли і не зменшились.

За таких обставин, з врахуванням даних про особу обвинуваченого, з метою забезпечення виконання ним покладених на нього процесуальних обов`язків та запобіганню виникненню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне продовжити дію раніше обраного запобіжного заходу тримання під вартою, на 60 днів, оскільки більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 321 КК України скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, до 31 січня 2020 року включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5