ІМЕНЕМ УКРАЇНИ ВИРОК КИЇВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
6 червня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1
Суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
При секретареві ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , її представника адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника адвоката ОСОБА_9 ,
ОСОБА_8 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Жовті Води Дніпропетровської області, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
засуджений за ч.2 ст. 286 КК України до позбавлення волі строком на три роки.
Вироком стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати у сумі 35744 (тридцять п`ять тисяч сімсот сорок чотири) гривні 60 копійок.

Вироком також стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 17960 (сімнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят) гривень матеріальної шкоди та 500000 (п`ятсот тисяч) гривень моральної шкоди та вирішено долю речових доказів.

Розглянувши матеріали справи та апеляційні скарги учасників кримінального провадження, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_8 визнаний винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що призвело до смерті потерпілого, яке, за вироком, він вчинив приблизно о 1255 годині 8 квітня 2016 року, керуючи власним, технічно справним автомобілем «Honda Accord» д.н. НОМЕР_1 ,

Справа № 761/38002/16-к Апеляційне провадження: № 11-кп/824/987/2019 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_12 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_1
рухаючись по лівій смузі руху проїзної частини вул. Борщагівської зі сторони проспекту Повітрофлотського напрямку вул. Політехнічної у місті Києві зі швидкістю 120-125 км/год., яка перевищувала максимально допустиму швидкість на даній ділянці дороги, встановлену в 60 км/год., проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед початком перестроювання та зміною напрямку руху вправо з метою випередження автомобіля «Газ-Чаз» д.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_13 , який рухався у середній смузі руху попутного напрямку, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав у праву смугу проїзної частини вул. Борщагівської, де, навпроти виїзду від будинку № 10 по цій вулиці, скоїв зіткнення з передньою частиною автомобіля «Honda CR-V», д.н. НОМЕР_3 під керуванням водія Скалиги, яка зупинила автомобіль на з`їзді перед правою смугою руху, від чого втратив курсову стійкість, передньою частиною скоїв зіткнення із задньою частиною стоячого у правій смузі автомобіля «Opel Omega» д.н. НОМЕР_4 , в салоні якого за кермом водія перебував ОСОБА_14 , і правою боковою частиною автомобіля «Газ-Чаз», д.н. НОМЕР_2 .

В результаті ДТП ОСОБА_14 від спричинених тілесних ушкоджень помер в кареті швидкої медичної допомоги.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції прокурор відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу в якій, не оспорюючи кваліфікацію кримінального правопорушення та фактичні обставини справи, зазначає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення.

Так, під час скоєння ДТП ОСОБА_8 допустив грубі порушення вимог п. п. 1.5; 2.3, підпункт «б»; 10.1; 13.3 та 12.4 Правил дорожнього руху України, які є неприпустимими для водія та потягли тяжкі наслідки у вигляді смерті потерпілого, що судом належним чином оцінено не було, а призначене судом винуватцю мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст. 286 КК України, не відповідає відомостям про особу обвинуваченого та тяжкості скоєного ним; до того ж, акцентує увагу цей апелянт, суд, всупереч вчиненню ОСОБА_8 низки грубих, неприпустимих для водія, порушень правил дорожнього руху не застосував до нього передбачене санкцією ч.2 ст. 286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

На цих підставах прокурор просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

Потерпіла ОСОБА_6 в поданій апеляційній скарзі зазначає, що покарання призначене вироком суду першої інстанції не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення, будучи несправедливим через його необґрунтовану м`якість.

На обґрунтування апелянт вказує, що порушення вимог Правил дорожнього руху з боку обвинуваченого, стали причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди та призвели до тяжких непоправних наслідків смерті чоловіка потерпілої ОСОБА_14 .

Крім того потерпіла вважає, що визнання вини та щире каяття ОСОБА_8 , на що посилається суд першої інстанції, носить лише формальний характер, оскільки ОСОБА_8 під час досудового слідства змінював свої показання, звинувачуючи в ДТП інших учасників дорожнього руху, та лише після огляду відеозаписів події, розуміючи, що покарання за вчинене ним правопорушенням є неминучим визнав свою вину та заявив про щире каяття.

Враховуючи ці обставини потерпіла просить вирок відносно в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції адвокат ОСОБА_10 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подала апеляційну скаргу в якій зазначає, що в обставинах даного кримінального провадження у суду не було жодних підстав вважати, що виправлення ОСОБА_8 неможливе без реального відбування покарання, тому на думку апелянта, суд мав би застосувати до ОСОБА_8 ст. 75 КК України.

На обґрунтування апелянт вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше до кримінальної або іншого виду відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів психіатра або нарколога не перебуває.

З місця роботи та місця проживання характеризується виключно з позитивної сторони. Керуючи автомобілем, обвинувачений не перебував у стані алкогольного або наркотичного сп`яніння, не залишив місця події, а навпаки намагався допомагати, надаючи знаряддя для гасіння автомобіля.

На цих підставах апелянт просить вирок змінити в частині призначеного покарання ОСОБА_8 та застосувати до нього ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.

Заслухавши доповідь судді, виступи потерпілої, її представника на підтримку поданих потерпілою та прокурором апеляційних скарг та проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту; обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту і заперечили можливість задовольнити апеляційні вимоги прокурора та потерпілої, прокурора, котрий підтримав апеляційні скарги прокурора та потерпілої і був проти задоволення апеляційних вимог захисника, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного розгляду в сукупності з матеріалами кримінального провадження та додатково наданими стороною захисту письмовими запереченнями на апеляційні скарги потерпілої та прокурора і відомостями про вжиті обвинуваченим заходи до відшкодування спричиненої потерпілій шкоди та щирість його каяття, судова колегія визнає наступне.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_8 за описаних у вироку обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та правильність юридичної кваліфікації скоєного, ґрунтуються на повному визнанні своєї провини самим обвинуваченим, показаннях потерпілої ОСОБА_6 , результатах перегляду відеозапису ДТП, висновках експертів, протоколах оглядів та інших доказах, які судом повно та правильно досліджені, вказані у вироку, належно оцінені в плані належності, допустимості, достовірності і достатності для висновків по суті кримінального провадження, ніким в апеляційному засіданні не піддаються сумнівам, а тому, розглядаючи кримінальне провадження в межах апеляційних вимог, судова колегія ці висновки не досліджує, не перевіряє, не оцінює, погоджуючись із ними.

Що ж стосується виду та міри покарання, справедливість яких оскаржено апелянтами, можливості звільнення ОСОБА_8 від його відбування з випробуванням, про що просить сторона захисту, та навпаки, призначення більш суворого основного покарання і з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то при вирішенні цих питань суд, і це прямо вказано у вироку, врахував передбачену ст. 66 КК України обставину, яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття; вказав на відсутність передбачених ст. 67 КК України обставин, які обтяжували б покарання; послався на характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, сукупність всіх обставин його вчинення та дані про особу винуватця, який раніше не судимий, характеризується позитивно, а також і на позицію потерпілої в тій частині, що вона заперечує надання допомоги з боку обвинуваченого, а тому прийшов до висновку про необхідність призначити ОСОБА_8 покарання у виді реального позбавлення волі, яке визнав достатнім для попередження вчинення обвинуваченим нових злочинів.

Про інші можливості індивідуалізації призначення покарання, в тому числі щодо застосування до винуватця положень ст. ст. 75, 76, 69 КК України, призначення чи не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд у вироку, всупереч вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, не висловлювався.

Отже, як правильно зауважують в апеляційних скаргах прокурор та потерпіла, суд, хоча й послався на врахування конкретних обставин дорожньо-транспортної події, але фактично ці обставини не взяв до уваги.

Так, поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_8 , маючи порівняно невеликий стаж водіння автомобіля з 15 січня 2013 року (т. 2, а. с. 112), тобто трохи більше трьох років, керував автомобілем на швидкості, яка в два і більше рази перевищує максимально можливу швидкість руху на даній ділянці дороги, тобто допустив вкрай грубе, нічим не виправдане, порушення правил дорожнього руху, що, власне і стало безпосередньою причиною дорожньо-транспортної події та потягло непоправні тяжкі наслідки у виді смерті потерпілого, який ніяких правил дорожнього руху не порушував.

Вже сама ця обставина, як правильно зауважують в апеляційних скаргах прокурор та потерпіла, вказує на необхідність застосувати до винуватця додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, до того ж на максимально можливий, передбачений санкцією ч.2 ст. 286 КК України, строк.

Отже, в цій частині апеляційні вимоги потерпілої та прокурора належить задовольнити, вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_8 покарання скасувати та ухвалити новий вирок, призначивши йому вказане вище додаткове покарання.

Що ж до апеляційних вимог прокурора та потерпілої в частині призначення обвинуваченому більш суворого основного покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять, а не на три, як визначив суд першої інстанції, років, то ці вимоги ґрунтуються фактично на висловлених цими апелянтами сумнівах у щирості каяття ОСОБА_8 з посиланнями на початкове заперечення ним своєї провини, не відшкодування заподіяних матеріальних та моральних збитків, тяжкості наслідків від скоєного у виді загибелі людини, а потерпіла також зауважила, що обвинувачений не просив пробачення у батьків та дітей загиблого.

Досліджуючи ці апеляційні вимоги, судова колегія визнає їх такими, що на чинному кримінальному законі, матеріалах судової справи та загально визнаній судовій практиці не ґрунтуються.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини КК України як ознака, що впливає на кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання, як таку, що його обтяжує.

У цьому випадку, «діяння, які спричинили смерть потерпілого» є кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення, прямо передбаченою ч.2 ст. 286 КК України, отже повторно враховувати смерть потерпілого, як обставину, що обтяжує покарання законом не допускається, а інших мотивів для визнання тяжкості наслідків такими, що впливають на визначення розміру покарання, апелянтами не наведено, і в матеріалах кримінального провадження такі обставини відсутні.

Ст. 20 КПК України забезпечує підозрюваному, обвинуваченому право на захист, і, за загальною судовою практикою, це право належить тлумачити, як право захищати себе будь-якими, прямо не забороненими законом, методами.

У цьому випадку, як показує вивчення матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 захищав себе винятково дозволеними кримінальним процесуальним законодавством методами, висловлюючи свої міркування щодо можливих альтернативних причин ДТП, але жодним чином встановлені норми закону щодо здійснення права на захист не порушував, а тому згадані вище міркування апелянтів колегія суддів до уваги не бере.

Що стосується посилань на невжиття обвинуваченим заходів до відшкодування потерпілій заподіяної шкоди, не принесення ним вибачень, то вони не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, не відповідають наданим стороною захисту в апеляційному засіданні додатковим відомостям та не підтверджуються і самою потерпілою, яка в апеляційному засіданні неодноразово наголошувала, що, хоча вона й заявила позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, який підтримувала і підтримує, але будь-які кошти безпосередньо від обвинуваченого отримувати відмовляється, а готова їх отримати лише на підставі вироку.

Між тим, як видно з наданих в апеляційне засідання документів, ОСОБА_8 07.06.2016 року та 15.06.2016 року, тобто в ході досудового розслідування, переказував потерпілій відповідно 10100 та 7070 гривень, які вона не отримала та вони були йому повернуті; 6 грудня 2018 року, тобто вже до вироку, ОСОБА_8 звертався до потерпілої з листом, в якому висловив готовність до набрання вироком чинності відшкодувати в повному обсязі заподіяну моральну і матеріальну шкоду і просив надати реквізити для переказу коштів або вказати найбільш зручний спосіб їх сплати (т. 2, а. с. 217); 17 лютого 2017 року ОСОБА_8 направив потерпілій рекомендованого листа зі своїми вибаченнями, в якому, зокрема, приніс вибачення не лише перед особисто нею, але й перед всіма близькими родичами загиблого та висловив сподівання отримати можливість принести вибачення особисто, якого потерпіла також не отримала; в апеляційному засіданні обвинувачений свою пропозицію щодо відшкодування в повному обсязі позовних вимог потерпілої підтвердив, на що отримав від неї відмову.

В силу викладеного, і в цій частині апеляційні доводи потерпілої та прокурора не можуть бути взяті до уваги як такі, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Будь-яких інших доводів на підтвердження позиції про необхідність призначення ОСОБА_8 основного покарання більш суворого, у виді позбавлення волі строком на п`ять років, прокурор та потерпіла в апеляційних скаргах не навели.

Судова ж колегія, виходячи з того, що ОСОБА_8 вперше вчинив необережне кримінальне правопорушення, щиро розкаявся у скоєному, хоча й не відшкодував, але певні заходи до відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди вживав, має постійне місце проживання і роботи, де зарекомендував себе винятково з позитивної сторони, протягом більше трьох років після того, що сталося, ні в чому вартому осуду поміченим не був, має сталі соціальні зв`язки, на спеціальних обліках у лікарів наркологів та психіатрів не перебуває, вважаючи вказане вище достатньою підставою для висновку про можливість досягнення мети виправлення ОСОБА_8 у мінімальний, передбачений ч.2 ст. 286 КК України, строк, погоджується з видом та розміром призначеного йому судом першої інстанції основного покарання і визнає його таким, що тяжкості скоєного та відомостям про особу обвинуваченого в цілому відповідає та є справедливим, а тому у вказаній частині апеляційні вимоги потерпілої і прокурора залишає без задоволення.

Оцінюючи ж доводи апеляційної скарги захисника, підтримані обвинуваченим та стороною захисту в апеляційному засіданні, щодо звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, судова колегія зауважує, що покладені в основу апеляційних вимог міркування про позитивні характеристики, притягнення до відповідальності вперше, не перебування на спеціальних обліках у лікарів психіатрів та наркологів були досить повно і правильно враховані судом і покладені в основу висновку про необхідність призначити ОСОБА_8 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст. 286 КК України, і з цим рішенням колегія суддів погоджується.

Доводи про не перебування в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння в період вчинення кримінального правопорушення, перебування після нього на місці події надання допомоги присутнім у ліквідації її наслідків у формі надання вогнегасника для гасіння пожежі автомобіля фактично безпредметні, бо вкладаються в поведінку, прямо передбачену вимогами правил дорожнього руху, отже жодним чином не впливають, і не можуть впливати, на рішення про звільнення винуватця від відбування покарання.

В апеляційному засіданні захисник наполягала на необхідності звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання, посилаючись також на практику Європейського суду в правах людини, Верховного Суду щодо напрямів гуманізації покарання і акцентувала увагу на тому, що основна мета покарання виправлення обвинуваченого, буде досягнута і за умови його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З цими міркуваннями колегія суддів погодитися не може, бо вони не відповідають положенням ст. 50 КК України, яка визначає, що покарання має на меті не тільки виправлення особи, що вчинила кримінальне правопорушення, а й упередження вчинення нових кримінальних правопорушень самим засудженим та іншими особами, а також кару за скоєне.

У цьому конкретному випадку, маючи на увазі, що ОСОБА_8 в денний час, без будь-яких причин, керуючи автомобілем без достатнього водійського стажу, вдвічі і більше перевищив на цій ділянці дороги максимально дозволену швидкість, що й стало прямою причиною ДТП, що потягло тяжкі невідворотні наслідки у виді загибелі людини, колегія суддів визнає, що мета кари за скоєне та упередження вчинення ним і іншими особами подібних кримінальних правопорушень може бути досягнута тільки у разі призначення винуватцю реального основного покарання, хоча б і на мінімальний, передбачений санкцією ч.2 ст. 286 КК України строк і реального додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на максимальний строк, передбачений санкцією цієї правової норми, незалежно від вказаних вище та інших обставин, які пом`якшують покарання, як передбачених ст. 66 КК України, так і прямо нею не передбачених, але таких, що могли б вплинути на рішення щодо застосування в порядку ст. 75 КК України звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Отже, в задоволенні апеляційних вимог захисника колегія суддів відмовляє внаслідок їх необґрунтованості та суперечності зазначеним вище положенням ст. 50 КК України.

В силу викладеного вище, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_10 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_11 на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2018 року відносно ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вказаний вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_8 покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили негайно після проголошення, на нього може бути подана касаційна скарга касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення.

Судді: