Категорія:в порядку КПК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Волинської області ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2019 року про відмову у накладенні арешту на майно,
ВСТАНОВИВ:
Старший слідчий СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_7 , за погодженням із прокурором ОСОБА_6 , звернувся до суду із клопотанням про накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_8 , а саме - на частину нежитлового приміщення загальною площею 82,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках кримінального провадження №0001338 від 26.12.2017 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, досудове розслідування в якому здійснюється СУ ГУНП у Волинській області.
Слідчий у клопотанні зазначає, що з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення на загальну суму 75 999 грн. (встановлена органом досудового розслідування), а також з метою запобігання можливості відчуження майна, виникла необхідність у накладенні арешту на частину нежитлового вищевказаного приміщення.
Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2019 року в задоволенні вищевказаного клопотання відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні клопотання слідчий суддя своє рішення мотивував тим, що воно не містить жодних доказів, які підтверджують необхідність накладення арешту на згадане майно, як це передбачають положення КПК України. Слідчий суддя вказав, що на момент розгляду клопотання відсутні дані про заявлення цивільного позову у кримінальному провадженні, а вартість майна, на яке пропонується накласти арешт не встановлена, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості оцінити його співмірність із розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Не погоджуючись із таким судовим рішенням прокурор подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, - про задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно. Вказує, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, оскільки в даному кримінальному провадженні встановлено шкоду на загальну суму 75 000 грн., і на даний час вирішується питання про заявлення цивільного позову з метою її відшкодування. Звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.170 КПК України не накладення арешту на майно може призвести до його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження.

Заслухавши доповідача, який виклав суть оскаржуваної ухвали слідчого судді та доводи апеляційної скарги, пояснення прокурора, який підтримав апеляцію у повному обсязі, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Слідчий будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду провадження в судове засідання не з`явився, про причини неявки апеляційний суд не повідомив. Не надав слідчий також і матеріалів кримінального провадження для дослідження в судовому засідання.

ОСОБА_8 також в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин.

За змістом п.7 ч.2 ст.131 КПК України арешт майна - є заходом забезпечення кримінального провадження.
Арештом майна згідно із ч.1 ст.170 КПК України є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

У пункті 4 ч.2 ст.170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. При цьому, у випадку, передбаченому п.4 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи щодо якої здійснюється провадження, - за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а також обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 частини 1 статті 170 цього Кодексу.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У відповідності до ч.8 ст.170 КПК України вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.
З аналізу процесуальних норм закону вбачається, що слідчий, прокурор подаючи клопотання про арешт майна повинні довести завдання арешту майна, а саме те, що незастосування арешту на майно може призвести до його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Доведеною повинна бути і мета щодо такого майна, передбачена ч.2 ст.170 КПК України, зокрема: відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.
Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст.16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню. Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя згідно із положеннями ст.ст.94, 132, 173 КПК України повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження. Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
На думку апеляційного суду, за наслідками розгляду клопотання, слідчий суддя дійшов до законного та обґрунтованого висновку про відсутність передбачених кримінальним процесуальним законом підстав для його задоволення.

Дійсно, з матеріалів клопотання вбачається, що СУ ГУНП у Волинській області проводиться досудове розслідування в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0001338 від 26.12.2017 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України.
У вчиненні цього злочину підозрюється ОСОБА_8 , якому 24 вересня 2019 року оголошено про підозру.
Доводячи підставність поданого клопотання слідчий у ньому вказував про те, що ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні злочину, пов`язаного із розтратою майна (коштів в сумі 75 999 грн.) в інтересах третіх осіб, а тому на його майно (частину нежитлового приміщення загальною площею 82,9 кв.м.) слід накласти арешт саме з метою забезпечення цивільного позову, а незастосування арешту може призвести до його відчуження.
Слідчий суддя місцевого суду у своєму судовому рішенні вказав про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно, і з цим повністю погоджується апеляційний суд.
Матеріали провадження не містять будь-яких доказів про заявлення цивільного позову в кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0001338.
Не наводить слідчий у поданому до суду клопотанні, а його матеріали не містять жодних доказів з приводу вартості майна, яке слідчий просить арештувати у зв`язку з чим не являється можливим оцінити його співмірність із розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням про яку вказує слідчий, як це передбачено ч.8 ст.170 КПК України.
Таким чином, клопотання про арешт майна не містить жодних доказів, які підтверджували б необхідність накладення арешту на вказане майно, як того вимагає ст.171 КПК України, і таких не було надано в ході розгляду провадження апеляційним судом.
Стороною обвинувачення не було доведено і ризику того, що незастосування арешту може призвести до зникнення, втрати, знищення, перетворення, відчуження майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
А тому, колегія суддів повністю погоджується з висновком слідчого судді місцевого суду про відсутність законних підстав для накладення арешту на майно. Не було таких здобуто і в ході апеляційного розгляду провадження.
При цьому, усі доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі щодо незаконності оскаржуваного судового рішення не заслуговують на увагу суду, оскільки на думку апеляційного суду фактично зводяться до довільної та суперечливої інтерпретації дійсних обставин справи та відповідних норм чинного законодавства і жодним чином не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції.

Апеляційний суд не вбачає будь-яких порушень норм кримінально-процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

А тому, апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді - без змін.

Керуючись ст.ст. 98, 170, 407, 376, 422 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Волинської області ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2019 року про відмову у накладенні арешту на майно, в рамках кримінального провадження №0001338 від 26.12.2017 року, - без змін.
Ухвала остаточна й оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді