ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 533/634/18 Номер провадження 11-кп/814/406/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4
з участю:
при секретарі ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
потерпілого ОСОБА_7
представника потерпілого ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000099, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.04.2018, за апеляційною скаргою апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_7 на вирок Козельщинського районного суду Полтавської області від 22.10.2018 відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, офіційно не одруженого, на утриманні малолітніх дітей не має, працюючому в ТОВ АФ «Добробут» трактористом, освіта повна загальна середня, не судимого

В С Т А Н О В И Л А :
Цим вироком ОСОБА_10 визнано винним за ч.2 ст.125 КК України та призначено йому покарання за даною статтею у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 1700 грн.

Стягнуто із ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 11455,55 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку суду, 31.03.2018 близько 15 години 20 хвилин, на АДРЕСА_2 , між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 виникла сварка з приводу дотримання порядку на придомовій території.

На ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, ОСОБА_10 умисно наніс один удар дерев`яною палицею у область лівої надбрівної дуги ОСОБА_7 , чим заподіяв останньому згідно висновку експерта № 419 від 04.05.2018 тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку легкого ступеню, забійної рани лівої надбрівної дуги, параорбітальних гематом, які утворились одномоментно від ударної дії тупого твердого предмету з обмеженою поверхнею контактування і за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В поданій апеляційній скарзі зі змінами потерпілий ОСОБА_7 , просить вирок суду в частині відмови у стягненні 4337,84 грн. витрат на паливо та у сумі стягнення 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди змінити, та ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_10 на його користь 100000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та витрати на паливо.
Інші учасники провадження вирок суду не оскаржили.
Заслухавши суддю-доповідача, потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , думку прокурора ОСОБА_6 про законність та справедливість судового рішення та безпідставність поданої апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у злочині, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, а саме як умисне спричинення легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, ніким з учасників не оспорюється і підтверджується зібраними у справі і перевірених у суді доказах, оцінених у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України.

Також справедливість призначеного ОСОБА_10 покарання ніким з учасників не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 , щодо збільшення визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди, а саме з 5000 грн. до 10000 грн., колегія суддів оцінює критично, оскільки розмір такого відшкодування визначено судом з урахуванням обставин, що мають значення відповідно до вимог ст. ст.23,1167 ЦК України, роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та засад розумності і співмірності.

Виходячи зі змісту 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, котрий вчинив суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК і при цьому застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода може відшкодовуватись грішми.

Із систематичного аналізу норм закону випливає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством та судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визначеного розміру суми, яка підлягає стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди потерпілому з огляду на наступне.

На думку апеляційного суду, рішення суду першої інстанції про визначення розміру моральної шкоди, завданої потерпілому, у вироку вмотивовано належним чином. При цьому, суд послався на характер та обсяг фізичних і душевних страждань потерпілого, порушенні нормального та сталого режиму життєдіяльності, викликаних отриманим тілесним ушкодженням.

Отже, судом першої інстанції додержані вимоги ст. 23 ЦК України, а також роз`яснення, які містяться в п. п. 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. (з наступними змінами). Розмір визначеного судом першої інстанції відшкодування потерпілим моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Застосовуючи принципи розумності, виваженості і справедливості, суд першої інстанції обгрунтовано стягнув з обвинуваченого ОСОБА_10 користь потерпілого ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000грн.

Під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_7 не зміг підтвердити доказами ту обставину, що він після отриманої травми втратив працездатність та не може нормально працювати. Крім того, потерпілий повідомив, що стан його фізичного здоров`я, зокрема зору, нормалізувався. Натомість, із наявної матеріалах кримінального провадження документації вбачається, що у потерпілого під час медичного огляду з приводу отриманих ушкоджень було виявлено його вроджене захворювання (а.с.207).

З огляду на викладене вище апеляційний суд погоджується з висновками суду і вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди було визначено із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілої, за конкретних обставин справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про відшкодування витрат потерпілого на паливо, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п.6 розділу ІІ Наказу Міністерства фінансів України No59 від 13 березня 1998 року «Про затвердження Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон», витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.

Інших нормативно-правових актів, які б регулювали спосіб розрахунку відшкодування витрат на переміщення особи з одного населеного пункту до іншого, вітчизняне законодавство не має.

Оскільки, потерпілим ОСОБА_7 не надано розрахунку вартості громадського транспорту зі свого місця проживання до лікувальних закладів, колегія суддів не має можливості визначити, який саме розмір витрат на переміщення потерпілого підлягає до відшкодування.

Отже, безумовних підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_10 , як про це ставиться питання в апеляційній скарзі потерпілого, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Козельщинського районного суду Полтавської області від 22 жовтня 2018 щодо ОСОБА_10 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4