Ухвала
Іменем України
30 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 740/1461/18

провадження № 51-3705ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційні скарги прокурора Ніжинської місцевої прокуратури ОСОБА_4 та представника потерпілого ОСОБА_5 в інтересах потерпілого ОСОБА_6 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 03 червня 2019 року щодо ОСОБА_7 .
Обставини, встановлені рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст рішень судів
Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 січня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Стягнуто з ОСОБА_7 судові витрати за проведення експертиз в сумі 4 814 грн 72 коп. на користь держави.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь комунального лікувально-профілактичного закладу «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» 114 грн 96 коп. у рахунок відшкодування витрат закладу на лікування потерпілого ОСОБА_6 .
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь комунального лікувально-профілактичного закладу «Чернігівська обласна лікарня» 12 968 грн 87 коп. у рахунок відшкодування витрат закладу на лікування потерпілого ОСОБА_6 .
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 у рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн та витрати на правову допомогу в сумі 17 615 грн, а всього стягнути 117 615 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_7 винуватим у тому, що останній 16 вересня 2015 року близько 13 год. 30 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки ВАЗ-2109, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись вулицею Миру (Леніна) в с. Вертіївка Ніжинського району в напрямку міста Чернігова поблизу будинку №89 на 66 км автодороги Р-67 «Чернігів-Ніжин-Прилуки-Пирятин» порушив вимоги пунктів 12.4 та 13.1 з урахуванням вимог визначень термінів «безпечна швидкість» і «безпечна дистанція» пункту 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі - ПДР), а саме: перевищив дозволену на рівні 60 км/год швидкість в населеному пункті, не обравши, таким чином, безпечну швидкість, та при наближенні до автомобіля марки ЗАЗ-110557, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався попереду нього по тій самій смузі у попутному напрямку, не дотримався безпечної дистанції до даного транспортного засобу, у результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки ЗАЗ-110557, унаслідок якого пасажир автомобіля марки ЗАЗ-110557 ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 03 червня 2019 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнив частково, а вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 січня 2019 року щодо ОСОБА_7 змінив та постановив вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на строк 2 роки.

На підставі ст. 76 КК на ОСОБА_7 покладено обов`язки:
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги і узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме безпідставне застосування апеляційним судом положень статей 66, 75 КК, у зв`язку з чим ОСОБА_7 було призначено покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості. Крім того, зазначає про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), що призвело до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Представник потерпілого ОСОБА_5 у касаційній скарзі виклала доводи практично аналогічні тим, що і в касаційній скарзі прокурора та просила скасувати ухвалу апеляційного суду з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Мотиви суду
Перевіривши доводи касаційних скарг та додані до них копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційних скаргах не оспорюються.
Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до вимог статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Однак під час касаційного розгляду суд не має права досліджувати докази, тобто фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню.
Суд не може перевіряти будь-які докази, а також приймати нові докази, які не були предметом розгляду в суді першої та апеляційної інстанції. Крім того не має права встановлювати та визнавати обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні.
При цьому такі доводи касаційної скарги не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки суд не вправі виходити за межі фактів та обставин встановлених у судах першої та апеляційної інстанцій, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, тобто перевіряти доказ на несумлінність, точність та несуперечність з фактичними обставинами справи, а також зіставляти ці дані з іншими доказами.
У зв`язку з цим доводи представника потерпілого про те, що потерпілий ОСОБА_6 та його рідні не відмовлялися від відшкодування збитків, завданих злочином та в матеріалах справи відсутні докази, що обвинувачений намагався будь-яким чином їх відшкодувати є безпідставними, оскільки останнє встановлено вироком суду першої інстанції не довіряти висновкам якого у Суду немає підстав.
Так, з вироку Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 січня 2019 року вбачається, що потерпілий під час судового розгляду сам вказав про те, що 2 000 грн, які поштовим переказом перерахував обвинувачений, він отримувати відмовився, а в подальшому 20 000 грн, які обвинувачений пропонував, він теж відмовився отримувати, оскільки це була дуже мала сума.
Крім того, під час судового розгляду у суді першої інстанції свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показала, що потерпілий є братом її чоловіка та з часу коли сталася дорожньо-транспортна пригода вона займається питаннями лікування та догляду за потерпілим. Весною 2018 року мати ОСОБА_7 пропонувала їй 20 000 грн, але вона відмовилася їх брати, оскільки на лікування вже було витрачено 150 000 грн, а частинами отримувати грошові кошти вони не бажали.
Також доводи прокурора і представника потерпілого про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості та безпідставне застосування положень ст. 75 КК при призначенні ОСОБА_7 покарання колегія суддів вважає необґрунтованими.
Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Апеляційний суд, змінюючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу як такого, що позитивно характеризується за місцем навчання та зарекомендував себе сумлінним студентом, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, а також його соціально-побутові умови.
Разом з тим, взято до уваги, що ОСОБА_7 намагався добровільно частково відшкодувати шкоду, однак потерпілий відмовився отримувати грошові кошти.
З урахуванням наведеного, а також за наявності помякшуючих покарання обставин та відсутності обставин, що обтяжують покарання, виходячи з принципів справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на його мету, визначену положеннями ч. 2 ст. 50 КК, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства, а тому застосував при призначенні покарання ОСОБА_7 положення ст. 75 цього Кодексу.
З огляду на це апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість врахування додаткових пом`якшуючих покарання обставин, які згідно ст. 66 КК не є вичерпними та застосування до ОСОБА_7 інституту умовного звільнення.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано при постановленні ухвали апеляційним судом в цьому провадженні.
Правових підстав вважати призначене засудженому покарання із застосуванням статей 66, 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, немає.
Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор та представник потерпілого у касаційних скаргах не навели.
З огляду на наведене обґрунтування касаційних скарг не містять доводів, які потребують перевірки матеріалами кримінального провадження, а з касаційних скарг та наданих до них копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарг немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами прокурора Ніжинської місцевої прокуратури ОСОБА_4 та представника потерпілого ОСОБА_5 в інтересах потерпілого ОСОБА_6 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 03 червня 2019 року щодо ОСОБА_7 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3