Постанова
Іменем України

17 вересня 2019 року

м. Київ
справа № 623/1170/17
провадження № 51-8681 км 18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 січня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 липня 2018 року за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Російської Федерації, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 січня 2018 року, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді арешту на строк 1 місяць.
Згідно з вироком, 01 серпня 2016 року, о 23.30 год, ОСОБА_6 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , маючи намір на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , завдав останньому не менше 4 ударів пряжкою на шкіряному ремені, чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді крововиливу та забійної рани лобної частини голови, що є легкими тілесними ушкодженнями, які потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
Апеляційний суд Харківської області від 24 липня 2018 року залишив вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 без змін.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок суворості, просить скасувати судові рішення щодо нього і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суди не врахували при призначенні покарання провокативну поведінку потерпілого, відсутність наслідків скоєного злочину та безпідставно вказали обставиною, що обтяжує покарання наявність в нього підготовки у військах спеціального призначення.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор заперечив щодо задоволення касаційної скарги і просив судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Мотиви Суду
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 125 КК у касаційній скарзі не оспорюється.

Зі змісту скарги убачається, що засуджений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних проособу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих таобтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якоїє виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання

Отже, доводи засудженого ОСОБА_8 щодо суворості призначеного йому покарання є неспроможними.

Мотивуючи своє рішення про призначення засудженому ОСОБА_9 покарання у виді арешту на строк 1 місяць, що в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився апеляційний суд, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого ОСОБА_8 , який раніше не судимий, позитивно характеризується, однак не працює та згідно доповіді органу пробації ризик вчинення повторного злочину та ризик небезпеки для суспільства ОСОБА_8 оцінений, як середній.

Таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, за своїм видом та розміром є пропорційним і співмірним вчиненому, а також необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої та апеляційної інстанцій в частині призначеного ОСОБА_9 покарання, засуджений у касаційній скарзі не навів.

Зважаючи на те, що покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, є пропорційним і співмірним вчиненому, тому колегія суддів вважає, що касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIIIвід 03 жовтня 2017 року,
ухвалив:
Вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 січня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 липня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню

не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3