Ухвала
Іменем України
25 листопада 2019 року

м. Київ
справа № 759/3276/16-к

провадження № 51-1419 ск 18

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суд від 31 липня 2019 року стосовно ОСОБА_5 ,
встановив:
Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 09 серпня 2016 року ОСОБА_5 визнано невинуватими у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) та виправдано за недоведеністю вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення.
Вирішено долю речових доказів.

Вироком Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року зазначений вирок районного суду скасовано та ухвалено новий вирок, згідно з яким ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК, та за цим законом йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Постановою Верховного Суду від 09 квітня 2019 року вирок Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року відносно ОСОБА_5 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року вирок Святошинського районного суду міста Києва від 09 серпня 2016 року відносно ОСОБА_5 залишено без змін.
Згідно з вироком, стороною обвинувачення ОСОБА_5 обвинувачувався у тому, що він, перебуваючи разом з невстановленою досудовим розслідуванням особою на ім`я ОСОБА_6 , в підземному переході в районі будинків № 83/2 № 100 на проспекті Перемоги в місті Києві, поблизу станції метрополітену «Святошин» помітили залізну рампу, яка захищає доступ до кіосків з продажу речей різного характеру та дійшли попередньої змови на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у сховище.
Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи спільно та узгоджено між собою за допомогою невстановленого досудовим розслідуванням предмету, прикладаючи фізичну силу рук зламали металеву рампу до кіоску, після чого проникли в кіоск та викрали речі, чим заподіяли потерпілій ОСОБА_7 матеріального збитку на загальну суму 3340 грн. але з причин, що не залежали від їх волі, не вчинили усіх дій які вважали необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки на місце вчинення кримінального правопорушення прибули працівники охорони ТОВ «Венбест», які здійснюють охорону по тривозі при спрацюванні сигналізації на відкриття рампи, та які затримали ОСОБА_5 з викраденими речами. Особа на ім`я ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зникла.
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення
скарги немає.

Доводи касаційної скарги прокурора про те, що апеляційний суд відмовив у задоволенні його клопотання про повторне дослідження доказів по справі, відповідають дійсності. При цьому, колегія суддів звертає вагу, що в касаційній скарзі стороною обвинувачення не зазначено про незаконність відмови у задоволенні такого клопотання.

Як вбачається зі змісту оскарженої прокурором ухвали апеляційного суду, 07 вересня 2016 року прокурором Київської місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_8 було подано апеляційну скаргу на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 09 серпня 2016 року, в якій він просив вказаний вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції через істотні порушення вимог КПК, а саме у зв`язку з тим, що потерпілу не було повідомлено про дату, час і місце судових засідань.
Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 26 вересня 2016 року апеляційну скаргу прокурора було залишено без руху, оскільки у ній прокурор не зазначив, про яке саме судове засідання потерпілу не повідомлено належним чином.

На виконання вищезгаданої ухвали суду апеляційної інстанції 19 жовтня 2016 року до апеляційного суду міста Києва надійшла апеляційна скарга з виправленими недоліками, в якій прокурором, до того ж порушено питання про повторне дослідження письмових доказів, скасування вироку Святошинського районного суду міста Києва від 09 серпня 2016 року відносно ОСОБА_5 та ухвалення нового вироку. Прокурор просив постановити обвинувальний вирок, яким визнати ОСОБА_5 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на 3 років.
У зв`язку з тим, що прокурором у первинній апеляційній скарзі не було заявлено вимог про постановлення нового вироку, а було порушено питання про скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга, яка надійшла до суду апеляційної інстанції 19 жовтня 2016 року, є зміненою, оскільки, одночасно з виправленням вказаних в ухвалі від 26 вересня 2016 року недоліків, до зазначених в ній апеляційних вимог додано нові.

При цьому апеляційний суд з посиланням на положення ч. 4 ст. 403 КПК зазначив про недопустимість внесення до апеляційної скарги змін, які тягнуть за собою погіршення становища обвинуваченого, за межами строків на апеляційне оскарження. Подача прокурором 19 жовтня 2016 року зміненої апеляційної скарги на вирок від 09 серпня 2016 року, тобто поза строками, передбаченими ст. 395 КПК, унеможливило розгляд її у заявлених прокурором межах. Зазначене не заперечує прокурор в касаційній скарзі.

Саме на підставі викладеного суд зробив висновок про неможливість повторного дослідження вказаних прокурором в апеляційній скарзі доказів.
Колегія суддів зазначає, що оскільки законодавець не наділив апеляційний суд правом погіршити становище засудженого інакше як за апеляційною скаргою прокурора, потерпілого чи його представника, яку слід подати у визначений законом строк, апеляційний суд не мав передбачених законом підстав для задоволення клопотання сторони обвинувачення про повторне дослідження доказів.
Зазначеним спростовуються посилання прокурора у касаційній скарзі на порушення апеляційним судом вимог закону щодо безпосередності дослідження доказів та доводи касаційної скарги про необхідність повторного дослідження доказів апеляційним судом у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 .
Щодо доводів прокурора про необхідність надання оцінки всім доказам у їх сукупності на предмет достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення слід зазначити, що апеляційний суд, розглянувши апеляційну скаргу сторони обвинувачення, за наявності певних процесуальних обмежень, зокрема положень ст. 395, ч. 4 ст. 403, ч. 1 ст. 404 КПК у їх взаємозв`язку, не маючи правових підстав повторно досліджувати докази, виходив з обставин, встановлених судом першої інстанції. З посиланням на те, що суд першої інстанції детально проаналізував наявні матеріали кримінального провадження та ухвалив рішення про визнання ОСОБА_5 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні, апеляційний суд, не маючи підстав повторно досліджувати докази та самостійно їх оцінювати, погодився з висновком місцевого суду про недопустимість доказів, а не сам визнавав докази неналежними та недопустимими, як про те зазначає прокурор в касаційній скарзі.
Оскільки апеляційний суд не мав підстав оцінювати докази, тому не вчинивши дії, передбачені ст. 94 КПК, не допустив порушень вимог цього закону.
Слід наголосити, що касаційна скарга прокурора в частині доводів про надання апеляційним судом неправильної оцінки наявним у справі доказам, містить суперечливі твердження, оскільки одночасно прокурор зазначає про те, що апеляційним судом докази у провадженні не досліджувались.

Таким чином, доводи прокурора суд апеляційної інстанції належним чином розглянув і вмотивовано визнав їх необґрунтованими, зазначивши відповідні правові підстави, з яких залишив без задоволення апеляційну скаргу сторони обвинувачення.

У касаційній скарзі прокурора не міститься таких аргументів щодо допущення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що вплинуло на правильність застосування цим судом закону України про кримінальну відповідальність, які вимагали б перевірку матеріалів справи.
З касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суд від 31 липня 2019 року відносно ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3