справа № 208/3365/17
№ провадження 1-кс/208/1552/19
УХВАЛА
Іменем України

10 червня 2019 р. м. Кам`янське

Слідчий суддя Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , власника майна ОСОБА_3 , представника власника майна ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна в межах кримінального провадження № 0001220 від 06.06.2017 року за ч. 4 ст. 301 КК України, -
встановив:
Адвокат ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з клопотанням щодо скасування арешту майна, а саме ноутбуку «Lenovo» чорного кольору s/n CB17421908 p/n 59342307 та переносного жорсткого диску «Philips» model SDE 5170VC/97. На обґрунтування своїх вимог зазначив, що за тривалий час досудового розслідування про підозру ОСОБА_3 повідомлено не було, підстави для продовження застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна відпали, такі заходи наразі суттєво обмежують права ОСОБА_3 як власника майна.
У судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 підтримали клопотання з підстав, зазначених у його мотивувальній частині.
Слідчий та прокурор, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду клопотання про скасування арешту майна, у судове засідання не з`явились, причини неявки не повідомили. На підставі ч. 2 ст. 174 КПК України, слідчий суддя вважає за можливе розглянути клопотання за їх відсутності.
Вислухавши власника майна та його представника, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу. Крім того, у випадку задоволення цивільного позову суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про накладення арешту на майно для забезпечення цивільного позову до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.
Ст. 174 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Зокрема, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
Так, і у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар» для особи.
Кримінальне провадження № 0001220 за ч. 4 ст. 301 КК України було порушене 06.06.2017 року, майно ОСОБА_3 арештоване 11.07.2017 року. За два роки досудового розслідування про підозру ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 301 КК України або іншого злочину, доказовою базою вчинення якого складало б арештоване майно, не повідомлено. За таких обставин, слідчий суддя вважає, що застосований захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна є непропорційним та таким, що суттєво обмежує права власника, тому підлягає скасуванню.
В той же час, заявлена вимога щодо зобов`язання посадових осіб СВ Кам`янського ВП повернути майно не охоплюється ст. 174 КПК України, є передчасною та може бути предметом скарги до слідчого судді у випадку неповернення майна, що після скасування його арешту набуло правового статусу тимчасово вилученого.
Керуючись викладеним та ст. 132, 170 - 174 КПК України, слідчий суддя, -
постановив:
Клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна в межах кримінального провадження № 0001220 від 06.06.2017 року за ч. 4 ст. 301 КК України задовольнити частково.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді від 11.07.2017 року № 208/3365/17, 1-кс/208/1048/17 на ноутбук «Lenovo» чорного кольору s/n CB17421908 p/n 59342307 та переносний жорсткий диск «Philips» model SDE 5170VC/97 скасувати.
В іншій частині клопотання - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1