Номер провадження: 11-кп/813/900/19
Номер справи місцевого суду: 501/2953/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурорів: ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 28.02.2019 року в кримінальному провадженні №0000022 від 06.01.2018 року, -

встановив:

оскаржуваним вироком районного суду,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Іллічівська (м. Чорноморська) Одеської області, громадян України, не одружений, не працюючий, з вищою освітою, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України та виправданий на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку із недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно з оскаржуваним виправдувальним вироком районного суду органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, за те, що він, являючись особою, яка для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюється до осіб, уповноважених на виконання функцій держави, а саме - посадовою особою юридичної особи публічного права (змінний електромеханік дільниці з ремонту та обслуговування контейнерних перевантажувачів контейнерного терміналу ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ»), яка зобов`язана у порядку і у строк передбачений Законом України «Про запобігання корупції», подати до Єдиного державного реєстру декларацій декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яка припиняла діяльність (перед звільненням за 2017 рік), перебуваючи на території України, зокрема за місцем проживання, маючи всі необхідні умови і реальну технічну можливість, та достовірно знаючи про обов`язковість подання вказаної декларації, будучи обізнаним про необхідність декларування шляхом внесення відповідних відомостей на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, умисно не подав, передбачену Законом України «Про запобігання корупції», декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яка припиняла діяльність перед звільненням 16.11.2017 - за 2017 рік.
Таким чином, ОСОБА_9 , на думку органу досудового розслідування, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.366-1 КК України за кваліфікуючими ознаками: умисне неподання суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції».
За результатами судового розгляду в суді першої інстанції, суд прийшов до висновку про недоведеність, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_9 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість вироку, який ухвалений з порушенням норм матеріального та процесуального права, стверджує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки судом дана невірна оцінка доказам, наданим стороною обвинувачення. Прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_9 винним в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 2500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 42500 гривень.
Захисником ОСОБА_8 подані заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких вона зазначає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін. В обґрунтування законності вироку районного суду захисник посилається на постанову Верховного Суду від 10.09.2019 року у справі №200/18903/17 (провадження №51-2218км19), в якій касаційний суд зробив висновок щодо наявності в діях особи, яка є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, суб`єктивної сторони злочину.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора місцевої прокуратури ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора ОСОБА_7 , який погодився з вироком районного суду та фактично не підтримав апеляційну скаргу прокурора місцевої прокуратури; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
У відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.
Стаття 17 КПК України встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.
Відповідно до ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.
Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.
Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.
Положення ст.ст. 370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.
Виправдовуючи ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України, суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та прийшов до вірного висновку, що в діях обвинуваченого відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України, оскільки під час судового розгляду було встановлено, що законодавством передбачено порядок повідомлення суб`єкта декларування про факт неподання декларації та порядок надання строку на усунення цього порушення, алеобвинувачений не був повідомлений Національним агентством про неподання декларації, а докази, досліджені судом, не містять інформації, яка б спростовувала такий висновок. У зв`язку з чим, враховуючи, що щодо обвинуваченого не було дотримано процедури повідомлення про прядок подання декларації та обвинуваченому не було надано строку на усунення цього порушення, відсутні підстави вважати, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення.
Апеляційний суд вважає, що районний суд дотримався зазначених вимог закону.
Зокрема, дослідивши в повному обсязі та давши оцінку всім доказам, які були надані суду стороною обвинувачення, суд на законних підставах з посиланням на практику Європейського Суду з прав людини прийшов до вірного висновку про недотримання процедури повідомлення ОСОБА_9 про прядок подання декларації та обвинуваченому не було надано строку на усунення цього порушення, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення. Крім того, суд послався на те, що ОСОБА_9 на час звільнення не подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, однак 05 жовтня 2018 року ОСОБА_9 подав зазначену декларацію (а.с.81-92, 96), що спростовує твердження сторони обвинувачення щодо наявності у обвинуваченого умислу на вчинення інкримінованого йому злочину.
Вважаючи виправдувальний вирок районного суду щодо ОСОБА_9 законним та обґрунтованим, апеляційний суд констатує, що згідно з положеннями ст. 62 Конституції України і ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Стаття 91 КПК України визначає, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.
За змістом ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, покладається на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.
Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Кваліфікація злочину кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю та змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінальними процесуальними і криміналістичними засобами двох обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
Склад злочину це сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно небезпечне діяння як конкретний злочин. Кожний склад злочину обов`язково складається з таких елементів: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона. Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про відсутність у діянні особи складу злочину, що виключає кримінальну відповідальність особи.
Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, тобто в умисному неподанні суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції».
З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ст. 366-1 КК України, може виявлятися у формі умисного неподання суб`єктом декларування декларації.
З суб`єктивної сторони зазначене правопорушення характеризується лише прямим умислом, тобто особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК).
Інтелектуальний момент прямого умислу полягає в усвідомленні особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та в передбаченні його суспільно небезпечних наслідків.
Усвідомлення означає не лише розуміння фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а й певне розуміння його суспільної небезпеки. Здебільшого наявність усвідомлення винним суспільної небезпеки свого діяння є очевидною, про що свідчать фактичні обставини справи. Якщо особа не усвідомлює суспільно небезпечний характер своїх дій чи бездіяльності, це може свідчити про її неосудність або про відсутність умислу при вчиненні злочину.
Передбачення це розумове уявлення особи про результати своєї дії (бездіяльності). При вчиненні злочину винний усвідомлює зміст конкретних наслідків свого діяння, їх суспільно небезпечний характер (шкоду, яка буде заподіяна об`єктам посягання), а також неминучість або можливість настання таких наслідків. Отже, передбаченням винного охоплюється в загальних рисах і причинний зв`язок між діянням та наслідками.
Вольовий момент прямого умислу характеризується бажанням настання суспільно небезпечних наслідків. Під бажанням розуміють прагнення досягти конкретного результату, що передбачає свідому і цілеспрямовану діяльність особи. Бажання це воля, спрямована на досягнення чітко визначеної мети.
Таким чином, апеляційний суд враховує той факт, що для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст. 366-1 КК України має бути встановлено і доведено, що особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, знала про обов`язок подати декларацію, передбачену ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», про строк її подання, проте усвідомлено з будь-яких мотивів вирішила не подавати декларацію і умисно не подала її.
Як убачається з матеріалів провадження, і на що вірно звернув увагу районний суд, при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях ОСОБА_9 складу злочину, усупереч вимогам ст. 91 КПК України залишилися недоведеними форма вини, мета і мотив його вчинення. Жоден з доказів, які поставлені в основу обвинувачення ОСОБА_9 в скоєнні злочину, передбаченого ст.366-1 КК України, не підтверджує поза розумним сумнівом наявності умислу останнього не подавати декларацію при звільненні.

Так, згідно з ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» (далі Закон), особи, зазначені у п. 1, підпунктах «а» і «в» п. 2, п. 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.
Згідно з положеннями ст. 48 цього Закону Національне агентство з питань запобігання корупції (далі НАЗК) проводить щодо декларацій, поданих суб`єктами декларування, такі види контролю: щодо своєчасності подання; щодо правильності та повноти заповнення; логічний та арифметичний контроль.
Порядок проведення передбачених цієї статтею видів контролю, а також повної перевірки декларації визначається самим НАЗК.
Згідно з Роз`ясненням щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю, затвердженим рішенням НАЗК від 11 серпня 2016 року №3, декларація суб`єкта декларування, який припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, охоплює період, який не був охоплений деклараціями, раніше поданими таким суб`єктом декларування, та містить інформацію станом на останній день такого періоду. Останнім днем такого періоду є день, що передує дню подання декларації.
Порядком перевірки факту подання суб`єктами декларування декларацій відповідно до Закону України «Про запобігання корупції», затвердженим рішенням НАЗК від 06 вересня 2016 року №19, визначено, що припиненням діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, є день видачі трудової книжки суб`єкту декларування, із зазначенням підстав такого припинення.
Статтею 49 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що державні органи, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, а також юридичні особи публічного права зобов`язані перевіряти факт подання суб`єктами декларування, які в них працюють (працювали або входять чи входили до складу утвореної в органі конкурсної комісії, до складу Громадської ради доброчесності, відповідних громадських рад, рад громадського контролю, утворених при державних органах), відповідно до цього Закону декларацій та повідомляти НАЗК про випадки неподання чи несвоєчасного подання таких декларацій у визначеному ним порядку.
НАЗК перевіряє факт подання відповідно до цього Закону декларацій особами, зазначеними у п. 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону.
Якщо за результатами контролю встановлено, що суб`єкт декларування не подав декларацію, НАЗК письмово повідомляє такого суб`єкта про факт неподання декларації, і суб`єкт декларування повинен протягом десяти днів з дня отримання такого повідомлення подати декларацію в порядку, визначеному ч. 1 ст. 45 України «Про запобігання корупції».
Апеляційний суд погоджується з висновком районного суду, що стороною обвинувачення не було надано достовірних і переконливих доказів того, що ОСОБА_9 знав про обов`язок подати декларацію, передбачену ч.2 ст.45 Закону «Про запобігання корупції» саме в день звільнення, або перед звільненням чи в день звільнення був повідомлений державним органом, в якому він працював, про необхідність подання декларації при звільненні, або отримував повідомлення НАЗК про факт неподання декларації, про що вірно зазначив районний суд в оскаржуваному вироку.
Обвинувачений ОСОБА_9 , як у судовому засіданні суду першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, категорично заперечував умисел на вчинення кримінального правопорушення та стверджував, що під час несення служби йому повідомляли і, відповідно, він знав про необхідність подання щорічної декларації, проте йому не роз`яснювали положень ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» і рішень НАЗК щодо обов`язку та строку подання декларації при звільненні, а тому він її не подавав. У подальшому, після повідомлення йому про підозру у даному кримінальному провадженні, дізнавшись про фактичне недотримання ним положень Закону України «Про запобігання корупції», він невідкладно подав декларацію у зв`язку з припиненням діяльності, що спростовує позицію прокурора щодо наявності у ОСОБА_9 умислу на неподання декларації, яку він подав після повідомлення про підозру.
Таким чином, апеляційний суд констатує, що інкриміноване обвинувачення та обставини, викладені в обвинувальному акті, базуються лише на припущеннях, а встановлені в ході судового розгляду обставини є підставою для розумного сумніву в доведеності вини обвинуваченого, оскільки зібрані обвинуваченням докази не підтверджують наявності умислу обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, що свідчить про відсутність у діянні ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК.
Прийшовши до висновку про законність оскаржуваного вироку районного суду, апеляційний суд враховує аналогічну правову позицію щодо наявності в діях особи складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України, викладену в постанові Верховного Суду від 10.09.2019 року у справі №200/18903/17 (провадження №51-2218км19).

При цьому, апеляційний суд вважає непереконливими доводи прокурора про необхідність врахування в даному кримінальному провадженні правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі №509/5265/17 (провадження №51-2919км19), оскільки динаміка практики розгляду касаційною інстанцією зазначеної категорії справ свідчить про те, що постанова Верховного Суду від 10.09.2019 року у справі №200/18903/17 (провадження №51-2218км19) була прийнята пізніше ніж та, на яку посилається прокурор місцевої прокуратури, а фактичні обставини кримінального провадження у справі №509/5265/17, не є тотожними фактичним обставинами кримінального провадження відносно ОСОБА_9 .

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що ухвалюючи виправдувальний вирок, районний суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив всі без виключення представлені стороною обвинувачення докази, навів їх детальний аналіз і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності та дійшов правильного висновку про виправдання обвинуваченого ОСОБА_9 на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України.
Таким чином, посилання прокурора, як на підставу для скасування вироку із ухваленням нового обвинувального вироку, на невірну оцінку районним судом доказів по справі, виходячи з положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК України, є необґрунтованими, суперечать положенням ч.1 ст.6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», а тому визнаються апеляційним судом безпідставними.

Інших доводів, які б свідчили про незаконність оскаржуваного рішення суду першої інстанції прокурором в апеляційній скарзі не наведено та під час апеляційного розгляду наведено не було.

Згідно ст. 7 КПК України, загальними засадами кримінального провадження крім інших є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У відповідності до положень ст.124 Конституції України забезпечення доведеності вини належить до основних засад судочинства.
З огляду на встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів приходить до висновку, що районний суд при розгляді даної справи не допустив таких порушень вимог кримінального процесуального законодавства України, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок.

За результатами апеляційного перегляду вироку районного суду підстав для скасування вироку не встановлено, а тому колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок відносно ОСОБА_9 є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 28.02.2019 року відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4