Номер провадження: 11-сс/813/1305/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуюча - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:
секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

власника майна ОСОБА_6 ,
представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0001726 внесеному до ЄРДР 18.11.2017 року за ч.ч.4, 5 ст.191 КК України,
встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2019 року задоволено клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_8 та накладено арешт на об`єкт нерухомого майна підозрюваного ОСОБА_6 , а саме на: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237, кадастровий номер: :02:003:0563, об`єкт нерухомого майна: земельна ділянка, опис об`єкта: площа (га) 0, 08, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), форма власності: приватна, розмір частки власності 1/1, адреса: АДРЕСА_1 .

Зміст вимог клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді.
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, мотивуючи свою вимогу тим, що копію оскарженої ухвали він отримав лише 22.07.2019 року після проголошення її повного тексту.
Позиції учасників апеляційного розгляду.
Прокурор був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, однак в судове засідання не з`явився. про причину неявки не повідомив, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає за можливе розглянути клопотання за відсутності прокурора.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ власника майна та його представника, які просили задовольнити клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи клопотання, апеляційний суд доходить висновку про таке.
Мотиви суду апеляційної інстанції.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського суду з прав людини законодавчо ґрунтується на нормах п. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 р., згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а також ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., у якій зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Суду розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Розглядувана категорія разом із такими елементами як остаточність судового рішення та своєчасність виконання остаточних рішень є невід`ємними складовими права на суд, яке, у свою чергу, посідає одне з основних місць у системі фундаментальних цінностей будь-якого демократичного суспільства.
Європейський Суд з прав людини в рішенні у справі «Golder v. the United Kingdom» (1975), n. 35 зазначив: «Було б неприйнятним, на думку Суду, якби частина 1 статті 6 детально визначала процесуальні гарантії сторонам у судовому провадженні, не забезпечивши насамперед того, без чого користування такими гарантіями було б неможливим, а саме доступ до суду. Характеристики справедливості, публічності та оперативності судового провадження були б марними, за відсутності судового провадження». У цьому ж рішенні Суд вказав, що право доступу до правосуддя є одним із невід`ємних складових права, гарантованого статтею 6 п. 1. Це не розповсюджувальне тлумачення, що накладає додаткові зобов`язання на Договірні держави: цей висновок заснований на термінології першого речення п. 1 статті 6, прочитаного у контексті цієї статті, з урахуванням предмету та мети нормативного договору, яким є Конвенція, а також загальних принципів права. Таким чином, Суд дійшов висновку, що, навіть і не використовуючи «додаткові засоби тлумачення», передбачені ст. 32 Віденської конвенції, стаття 6 п. 1 забезпечує кожній людині право на розгляд у суді будь-якого спору, що відноситься до його цивільних прав та обов`язків. Вона визнає «право на суд», де право доступу, що розуміється як право ініціювати провадження у цивільній справі, складає лише один із аспектів. До цього слід додати гарантії статті 6 п. 1, що відносяться до організації й складу суду і до руху процесу. Все це у цілому являє собою право на справедливий розгляд.

У справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Слід також зазначити, що Суд у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співрозмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (Ashingdane v. the United Kingdom).

Права та свободи людини і громадянина, у відповідності до ст. 55 Конституції України, захищаються судом, при цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з положеннями ст. 24 КПК України, які узгоджуються з приписами ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

Разом з цим, специфіка кримінальної процесуальної діяльності визначає особливу процедуру оскарження дій (бездіяльності) і рішень осіб, які її здійснюють, водночас право на оскарження у кримінальному процесі забезпечується встановленням у нормах КПК порядку і строків принесення (у деяких випадках і розгляду) скарг на дії (бездіяльність) і рішення суду, слідчого судді, прокурора, слідчого.

Тому главою 26 КПК України і передбачений інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності на стадій досудового розслідування, який служить вихідною гарантією захисту прав учасників кримінального провадження і є однією із засад кримінального провадження.

При цьому, стаття 395 КПК України наводить конкретні строки оскарження в апеляційному порядку судових рішень суду першої інстанції, в тому числі ухвал слідчого судді.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.395 КПК України, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що за загальним правилом строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді відраховується з дня її проголошення.

Частиною третьою статті 395 КПК України також встановлені виключення із загального правила, а саме випадки, в яких строк на апеляційне оскарження відраховується не від дня проголошення оскаржуваного судового рішення, а від іншої дати. До цих випадків, зокрема, відносяться:

- оскарження ухвали слідчого судді особою, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги для якої обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення;
- оскарження судового рішення іншим учасником кримінального провадження, якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для якої обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
З викладених положень вбачається, що виключення із загального правила передбачені для двох категорій учасників кримінального провадження, одна з яких є істотно обмеженою у правах та доступі до інформаційних благ в силу утримання під вартою, що зумовлює необхідність надання додаткового часу для підготовки та подачі такою особою апеляційної скарги, а друга з об`єктивних причин не обізнана та не могла бути обізнаною про постановлене судове рішення у зв`язку з нереалізацією або незабезпеченням з певних причин права на участь в судовому провадженні при вирішенні слідчим суддею, судом певних питань, що стосуються її прав, свобод та законних інтересів.
З матеріалів провадження вбачається, що клопотання слідчого про арешт майна було розглянуто та оскаржувана ухвала постановлена 18.07.2019 року за участі власника майна та його представника. В день постановлення оскарженої ухвали була проголошена її резолютивна частина, а повний текст був проголошений 22.07.2019 року.

Відомостей щодо точної дати отримання власником майна та його представником копії оскаржуваної ухвали матеріали справи не містять.

Разом з цим, згідно з матеріалами справи власник майна та його представник були присутні в судовому засіданні під час розгляду клопотання та проголошення судового рішення. Апеляційним судом достовірно встановлено, що про існування оскаржуваної ухвали слідчого судді їм було відомо 18.07.2019 року, що підтвердили в судовому засіданні апеляційного суду власник майна та його представник. Таким чином, згідно з приписами п.3 ч.2 ст.395 КПК України, строк апеляційного оскарження для цих осіб відраховується з моменту оголошення ухвали слідчого судді в судовому засіданні в день її постановлення, тобто з 18.07.2019 року.

Аналогічної позиції притримується Верховний Суд, який у своїй постанові від 27.05.2019 року у справі № 461/1434/18, провадження № 51-6470 кмо 18, зазначив, що при вирішенні питання про те, який саме день слід вважати днем оголошення ухвали слідчого судді - день оголошення резолютивної частини ухвали чи день оголошення повного її тексту, суд повинен керуватися приписами ст. 376 КПК. Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 КПК судове рішення проголошується негайно після виходу суду з нарадчої кімнати. При цьому, головуючий у судовому засіданні роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження. Тобто, за змістом ст. 376 КПК дата оголошення судового рішення, в тому числі й ухвали слідчого судді, безпосередньо пов`язується з датою виходу суду з нарадчої кімнати і саме з цієї дати, яка зазначається у вступній частині ухвали, розпочинається перебіг строку на апеляційне оскарження. Зважаючи на те, що постановлення ухвали слідчим суддею не пов`язане з вирішенням справи по суті, а рівень складності скарг, які передаються на розгляд слідчим суддям, зазвичай не є таким, що потребує значного часу для складання ухвали щодо їх вирішення, оголошення слідчим суддею в порядку ч. 2 ст. 376 КПК лише резолютивної частини ухвали має місце переважно у виняткових випадках та жодним чином не впливає на визначений процесуальним законом порядок обчислення строку апеляційного оскарження.
Виходячи з висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 27 березня 2019 року у справі №127/17092/18, провадження №51-8813км18, особа, яка бажає подати апеляційну скаргу, має діяти сумлінно для того, щоб ефективно реалізувати своє право. Хоча ст. 117 КПК містить норму щодо поновлення пропущеного строку, але це можливо лише в разі наявності поважних причин пропуску такого строку. Тому при вирішенні питання про поновлення пропущеного строку, в тому числі й строку на апеляційне оскарження, до уваги мають братися: тривалість самого процесуального строку; час, що минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали особі реалізувати своє право (повноваження) в межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, котра звертається з відповідним клопотанням, зокрема те, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), а також інші відповідні обставини.
В даному випадку апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді була подана до Одеського апеляційного суду лише 26.07.2019 року, тобто поза межами встановленого п.3 ч.2 ст.395 КПК України п`ятиденного строку з моменту оголошення ухвали.

Власник майна та його представник в судовому засіданні апеляційного суду пояснили, що вони були присутні в судовому засіданні під час проголошення резолютивної частини ухвали і не погодились із прийнятим слідчим суддею рішенням. Разом з цим, переконливих доводів щодо наявності обставин, які унеможливлювали подання апеляційної скарги у передбачений Законом строк з дня проголошення резолютивної частини оскарженої ухвали, власник майна та його представник на навели.

Крім того, апеляційний суд наголошує, що в разі відсутності повного тексту ухвали та, як наслідок, необізнаності апелянта щодо мотивів прийнятого рішення, останній мав можливість звернутись з апеляційною скаргою в межах встановленого законом строку та в подальшому скористатись правом на доповнення апеляційної скарги до початку апеляційного розгляду, яке передбаченим ч.3 ст.403 КПК України. Разом з цим, таким правом апелянт також не скористався.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.399 КПК України, апеляційна скарга подана після закінчення строку апеляційного оскарження і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або суд апеляційної інстанції за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що власником майна та його представником в судовому засіданні не була доведена поважність причини пропуску строку на апеляційне оскарження, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення клопотання апелянта та поновлення вказаного строку.

Керуючись ст. ст. 117, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0001726 внесеному до ЄРДР 18.11.2017 року за ч.ч.4, 5 ст.191 КК України.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4