В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019 року
Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,прокурора ОСОБА_3 ,представника потерпілої адвоката ОСОБА_4 ,обвинуваченого ОСОБА_5 ,розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця с.Володимирівське Запорізького району Запорізької області,громадянина України,з середньою освітою,неодруженого, офіційно не працюючого,зареєстрований та мешкає за адресою АДРЕСА_1 ,раніше не судимого
у вчиненні кримінального правопорушення,передбаченого ч.1 ст. 185 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

13.10.2018 року приблизно о 06.00 год. ОСОБА_5 ,маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів,знаходячись у номері № 405 мотелю «Золота арка» по вул.8 березня 190 в м.Запоріжжі,переконавшись,що за його діями ніхто не спостерігає,шляхом вільного доступу таємно заволодів банківською карткою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»,що належить потерпілій ОСОБА_6 ,яка знаходилась у гаманці потерпілої.
Після чого ОСОБА_5 13.10.2018 р.приблизно о 06.59 год.,перебуваючи за адресою м.Запоріжжя,вул.Іванова 81-а,використовуючи вказану банківську картку,за допомогою банківського терміналу,заволодів грошовими коштами,які знаходились на банківському рахунку потерпілої у вказаному банку в сумі 10000 гр.
Продовжуючи реалізацію злочинного умислу, ОСОБА_5 13.10.2018 р.приблизно о 07.00 год.,перебуваючи за адресою м.Запоріжжя,вул.Іванова 81-а,використовуючи вказану банківську картку,за допомогою банківського терміналу,заволодів грошовими коштами,які знаходились на банківському рахунку потерпілої у вказаному банку в сумі 5000 гр.,чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 15000 гр.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення винуватим себе визнав повністю. Пояснив,що 12.10.2018 р.у кафе він познайомився з потерпілою ОСОБА_6 ,з якою вони разом відпочивали,а після кафе разом провели ніч у номері № 405 мотелю «Золота арка» по вул.8 березня 190 в м.Запоріжжі.Під час спілкування з ОСОБА_6 він дізнався,що остання має банківську картку,на якій наявні грошові кошти,та вирішив їх вкрасти.З цією метою він у телефоні потерпілої ,під вигаданим приводом,подивився пін-код картки,а вранці наступного дня,скориставшись тим,що потерпіла не спостерігала за його діями,заволодів банківською карткою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»,яка знаходилась у гаманці потерпілої,на таксі поїхав до банкомату за адресою м.Запоріжжя,вул.Іванова 81-а,де двома операціями зняв з банківського рахунку потерпілої грошові кошти сумами 10000 гр.та 5000 гр.,а всього 15000 гр.Повернувшись до готелю,він зрозумів,що потерпіла виявила пропажу картки,але запевнив її у своїй непричетності до крадіжки,викрадені у потерпілої гроші витратив наступного дня на власний розсуд.Через кілька днів,коли потерпіла вже звернулась до поліції,зізнався їй у крадіжці,пообіцяв гроші у найближчий час повернути,проте не зміг цього зробити через фінансові труднощі.У скоєному розкаявся,фактичних обставин справи та доказів,що їх підтверджують,не оспорював.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 про відшкодування моральної та моральної шкоди визнав у повному обсязі.
Відповідно до ч.3,4 ст.349,351 КПК України суд,з урахуванням повного визнання винуватості обвинуваченим,за згодою учасників судового провадження,визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо фактичних обставин,що підтверджують винуватість обвинуваченого,які ніким не оспорюються.При цьому суд роз*яснив наслідки,передбачені ч.3 ст.349 КПК України,переконався у добровільності позицій та правильному розумінні учасниками судового провадження наслідків відмови від дослідження інших доказів,що позбавляє їх права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази суд встановив, що винуватість обвинуваченого у вчинені інкримінованого йому злочину знайшла своє підтвердження,що відповідає стандартам доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов своє втілення як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема,у рішенні у справі «Коробов проти України»,та кваліфікує його дії по ч.1 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна(крадіжка).
Відповідно до статей 50,65 КК України особі,яка вчинила злочин, має бути призначено покарання,необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. У судовому рішенні суд має окремо обґрунтувати «вагомий внесок» кожної обставини, яка пом`якшує або обтяжує покарання.
При призначенні обвинуваченому покарання,суд бере до уваги ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та враховує відомості про особу обвинуваченого.
Так, ОСОБА_5 раніше не судимий,має постійне місце проживання,зі слів неофіційно працює.
Водночас,суд не встановив обставин,які відповідна до ст.66 КК України пом*якшують покарання обвинуваченого,зокрема,щирого каяття у скоєному та активного сприяння розкриттю злочину.
Такі висновки суду ґрунтуються на тому,що обвинувачений намагався приховати свою причетність до скоєння цього злочину від потерпілої,формально визнав свою винуватість під тягарем обвинувальних викривальних фактів,жодних заходів на відшкодування шкоди потерпілій не вживав протягом з жовтня 2018 р.
Потерпіла особа в особі представника наполягає на максимально суворому покаранні обвинуваченого та заявила про матеріальні і моральні претензії до нього,які не відшкодовані.
Обставин,що обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст.67 КК України ,судом не встановлено.
Всі ці відомості у сукупності є суттєвими та дають підстави при призначенні покарання у межах санкції ст.185 ч.1 КК України для застосування такого виду основного покарання,як позбавлення волі,що відповідає обставинам справи та позиції потерпілої у її баченні справедливості.
Як випливає з положень ст.75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи ступінь тяжкості злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином умотивовано.
Суд вважає,що наразі обвинувачений загрози для суспільства не становить,є соціально адаптованим,висловив намір добровільно відшкодувати потерпілій завдані збитки,що дає підстави для висновку про те,що виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів можливо без реального відбування ним покарання,але в умовах контролю за його поведінкою та виконанням покладених на нього обов*язків органами з питань пробації протягом іспитового строку,який сам втілює в собі погрозу реального відбування призначеного покарання у разі невиконання обвинуваченим умов випробування,що є необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту суспільства.
Відповідно до обвинувального акту,процесуальні витрати та речові докази по кримінальному провадженню відсутні.
Запобіжний захід до обвинуваченого не обирався.
При вирішенні цивільного позову ОСОБА_6 про відшкодування завданої злочином матеріальної та моральної шкоди,суд виходить з наступного.
Згідно ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушення або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.
Відповідно до вимог ч.1 ст.61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.
У відповідності до вимог ст.ст.127,128,129 КПК України обов`язок про відшкодування матеріальної та моральної шкоди вироком покладається на підозрюваного, обвинуваченого.

Вимоги про відшкодування матеріальної шкоди потерпіла обґрунтувала з посиланням на те,що внаслідок злочину вона зазнала майнових втрат,оскільки грошові кошти на банківському рахунку,які викрав обвинувачений,були надані банківською установою як кредитний ліміт,за користування яким вона була змушена оплатити комісію банку 600 гр.,а також повністю погасила зазначену суму банку з метою уникнути фінансових санкцій.
Вимоги про відшкодування моральної шкоди цивільним позивачем та її представником в судовому засіданні обгрунтовані з посиланням на те,що в результаті протиправних дій обвинуваченого вона до теперішнього часу переживає нервовий стрес та моральні страждання через спогади про незаконні дії обвинуваченого,втрату довіри до оточуючих,приниження,втрату душевної рівноваги,тривалість процедури притягнення обвинуваченого до відповідальності,який до цього часу не відшкодував потерпілій,яка одна виховує двох дітей,завданих матеріальних збитків,чим поставив її у скрутне матеріальне становище.
Стаття 22 ЦК України визначає,що

1. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. 2. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. 4. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів.
Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.
Крім цього, у п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.
Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.
У цьому контексті суд враховує визнання Європейським Судом з Прав Людини(далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини.
Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі»,зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.
Аналізуючи наведене суд встановив,що обставини,на які посилається цивільний позивач в обґрунтування позову,знайшли своє підтвердження сукупністю доказів,які логічні,послідовні,достовірні та достатні для висновку про те,що ОСОБА_6 ,внаслідок злочину завдана моральна шкода,яка полягає у перенесених нервових хвилюваннях безпосередньо після виявлення злочину,вчиненого зухвало,потерпіла очевидно переживає психологічну кризу,оскільки з жовтня 2018 р.її життєва перспектива була пов*язана з процедурою притягнення обвинуваченого до відповідальності та очікуваннями отримати справедливу сатисфакцію,чого у добровільному порядку ОСОБА_7 не було зроблено.
Вирішуючи питання, що пов`язані з розміром відшкодування моральної шкоди ,яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об`єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування.
Відтак,враховуючи,що завдана позивачу моральна шкода безпосередньо пов*язана із злочином проти її власності,розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення позивачу можливості втрачене благо відновити,оскільки в інший не грошовий спосіб негативні наслідки у немайновій сфері потерпілому компенсувати нереально.
Приймаючи до уваги ступінь тяжкості та тривалість заподіяних потерпілому нервових переживань,необхідність продовжувати процедуру відшкодування шкоди у примусовому порядку,неможливість в інший не грошовий спосіб відшкодувати завдану немайнову шкоду,суд визначає відшкодування моральної шкоди потерпілому у розмірі 10000 гр.,що є необхідним для компенсації немайнових втрат.
З урахуванням викладеного,цивільний позов потерпілої про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 15600 гр.та моральної шкоди у розмірі 10000 гр.,який обвинувачений визнав у повному обсязі,суд задовольняє у повному обсязі,водночас жодних доказів на підтвердження витрат потерпілої на правову допомогу у розмірі 4000 гр.суду не надано.
Керуючись ст.368,374,392 КПК України,суд-

З А С У Д И В:

Визнати винуватим ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.
Відповідно до ст.75,76 КК України,обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі звільнити,якщо він протягом іспитового строку 1 рік не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов*язки:періодично з*являтися на реєстрацію в уповноважений орган з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання і місця роботи,не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,мешкає за адресою с.Володимирівське Запорізького району Запорізької області,на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,мешкає за адресою АДРЕСА_2 , відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди у розмірі 15600 гр.,відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 гр.,а всього стягнути 25 600(двадцять п`ять тисяч шістсот)гривень.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його проголошення.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку негайно після його проголошення,особам,які не були присутні при проголошенні вироку,його копія не пізніше наступного дня буде направлена поштою.

Суддя ОСОБА_1