ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження: № 11-кп/818/2544/19 Суддя доповідач: ОСОБА_2
Категорія: Продовження строку тримання під вартою
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , без участі його захисника ОСОБА_8 , належним чином повідомленого про розгляд справи, з участю потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , з участю їх представника ОСОБА_13 , в режимі відеоконференції із Харківським слідчим ізолятором №27, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 06 2019 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 червня 2019 року задоволено клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу у виді застави на запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 по кримінальному провадженню №0000167 від 13.02.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.286 КК України.

Обрано щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком 60 діб до 25 серпня 2019 року до 11 год. 55 хв.

У задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу на особисту поруку відмовлено.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 взятий під варту в залі суду.

Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він 13.02.2017, близько 15 год. 50 хв., керуючи технічно справним автомобілем "Фольксваген-Пассат, д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по пр. Лозовеньковскому у м. Харкові зі сторони району П`ятихатки в напрямку Олексіївки. В районі будинку № 5/1 ОСОБА_7 в порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: п. 10.1 "Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху", рухаючись зі швидкістю близько 80 км/год по проїжджій частині, маючи об`єктивну видимість проїзної частини в напрямку свого руху не менш 250 м, перед зміною напрямку руху свого автомобіля, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, проявив неуважність і безпечність та скоїв виїзд на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем «ДЕУ-Ланос» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_14 , який рухався в зустрічному напрямку, прямолінійно, по своїй смузі руху, в результаті чого:

- водію автомобіля «ДЕУ-Ланос» ОСОБА_14 , 1973 р.н., згідно з висновком судово-медичної експертизи № 419-Дм/17 від 13.03.2017 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер на місці пригоди. Причиною його смерті з`явилась несумісна з життям тупа травма тіла з множинними переломами ребер, розривами внутрішніх органів, аорти;

- пасажиру автомобіля «ДЕУ-Ланос» ОСОБА_15 , 1973 р.н., згідно з висновком судово-медичної експертизи від 15.03.2017 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер па місці пригоди. Причиною його смерті з`явилась несумісна з життям поєднана травма тіла.

Згідно з висновком судово-автотехнічної експертизи № 8240/9813 від 15.06.2017 у даній дорожній ситуації дії водія ОСОБА_7 , який перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не відповідали вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, та, з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з виникненням ДТП.

Порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель двох осіб, виразилося в тому, що водій ОСОБА_7 , рухаючись зі швидкістю близько 80 км/год по проїжджій частині, маючи об`єктивну видимість проїзної частини в напрямку свого руху не менш 250 м перед зміною напрямку руху свого автомобіля, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, проявив неуважність і безпечність та скоїв виїзд на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем «ДЕУ-Ланос» р.н. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_14 , який рухався в зустрічному напрямку, прямолінійно, в результаті чого водій ОСОБА_14 та пасажир його автомобіля ОСОБА_15 отримали тяжкі тілесні ушкодження, від яких померли на місці пригоди.

Порушення Правил дорожнього руху України перебувають у причинному зв`язку з наслідками вказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
На вищевказану ухвалу суду першої інстанції захисником обвинуваченого ОСОБА_8 подано апеляційну скаргу, в якій викладено прохання про зміну ухвали суду першої інстанції та обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу замість тримання під вартою на особисту поруку з боку громадян ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .
Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю доповідача, доводи захисника, який просив задовольнити його апеляційну скаргу, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.
Конституційний Суд України у своєму рішенні №4-р/2019 від 13 06 2019 року визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.2 ст.392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Тому, беззаперечно, оскаржуване судове рішення має бути переглянуте судом апеляційної інстанції з дослідженням всіх доводів поданих апеляційних скарг.
Приймаючи рішення про задоволення клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 , суд дійшов висновку, що існують заявлені прокурором ризики переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих, свідків.

Судом взято до уваги, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, раніше не судимий, свідомо не виконав ухвалу суду про обрання запобіжного заходу в вигляді застави, неодружений, дітей не має, що свідчить про відсутність у останнього міцних соціальних зв`язків, які можуть слугувати стримуючим фактором для забезпечення належної поведінки.

В своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого посилається на те, що висновок суду щодо обґрунтованої підозри ОСОБА_7 за ч.3 ст.286 КК України є передчасним.

Вказує, що під час обрання запобіжного заходу ОСОБА_7 у виді застави не було враховано його матеріальний стан та спроможність внести заставу в сумі 128 000 грн., яка є непомірною для обвинуваченого.

Натомість, ОСОБА_7 впродовж всього часу з обрання йому запобіжного заходу - застави добросовісно виконував всі покладені на нього судом обов`язки.

Відтак, висновок суду про свідоме ухилення ОСОБА_7 від сплати застави, що є підставою для сумнівів в його порядності, і виникнення перелічених ризиків, які зумовлюють тримання його під вартою не відповідають дійсним обставинам справи.

Проте, колегія суддів не може погодитись із такими доводами, виходячи з наступного.

Як вбачається з ухвали слідчого судді від 23 червня 2017, якою ОСОБА_7 обрано запобіжний захід заставу, підозрюваний у судовому засіданні просив змінити час перебування під домашнім арештом, посилаючись на свою інтенсивну працю в понадурочний час.

Проте, після обрання запобіжного заходу у виді застави 23.06.2017 року, ОСОБА_7 не повідомив слідчого суддю або пізніше головуючого у справі про неможливість внесення грошових коштів, не звертався з клопотанням про зміну запобіжного заходу, документального підтвердження про відсутність доходів не надавав.

В досудовій доповіді, з якою обвинувачений ознайомлений, зазначено, що останній орендує житло, працює приватним підприємцем та займається обслуговуванням комп`ютерної техніки.

Отже, сукупність, цих обставин, як правильно зазначив суд першої інстанції, свідчить про те, що обвинувачений свідомо не виконав ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді застави.

Посилання на непомірність суми застави у розмірі 128 000 грн. колегією суддів не приймаються, оскільки вказаний розмір встановлено ухвалою слідчого судді, яка наразі не є предметом апеляційного перегляду.
Колегія суддів, погоджуючись із висновками суду першої інстанції констатує, що, тяжкість покарання, що загрожує, не є основною чи безпосередньою підставою для тримання під вартою, а оцінюється в сукупності з наявними ризиками, передбаченими ст. 177 КПК України.
Суд оцінює в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується.
Вказані обставини судом першої інстанції враховані при розгляді клопотання прокурора.
А відтак, розглянувши можливість альтернативних запобіжних заходів, з урахуванням вищенаведених ознак, суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх такими, що не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, тобто застосування більш м`яких запобіжних заходів на даний час неможливе, оскільки сторона захисту у своєму клопотанні не надала достатніх доводів для зміни запобіжного заходу на особисту поруку, ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, не зменшилися.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Також практика Європейського суду з прав людини, свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, а відтак не приймає доводи захисника та обвинуваченого про можливість обрання запобіжного заходу у вигляді особистої поруки.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції по даній справі, апеляційний суд також приймає до уваги висновки, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 13 06 2019 року в тій його частині, де звернуто увагу на необхідність дотримання вимог п.1 ч.1 ст.178 КПК України щодо оцінки в сукупності всіх обставин, у тому числі вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення.
Крім того, як випливає із вищевказаного Рішення Конституційного Суду України, на даний час, коли кримінальна справа знаходиться у провадженні суду першої інстанції, то тепер уже суд має перебирати на себе як ризики можливої втечі обвинувачених, так і забезпечення їх участі в судових засіданнях.
Отже, на думку колегії суддів апеляційного суду, підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції, за обставин, викладених в апеляційній скарзі, на даний час не вбачається.
Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 06 2019 року про задоволення клопотання прокурора та про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 25 серпня 2019 року, щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.3 ст.286 КК України, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ ____________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4