Житомирський апеляційний суд
Справа №290/669/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.286 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі в кримінальне провадження №290/669/18 за апеляційною скаргою прокурора Новоград-Волинської місцевої прокуратури ОСОБА_11 на вирок Романівського районного суду Житомирської області від 29 січня 2019 року відносно
ОСОБА_10 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в:
В своїй апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості і обставинам вчиненого кримінального правопорушення та особи обвинуваченого, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, а в решті цей вирок залишити без зміни.

При цьому, вважає, що судом не враховано один із основних критеріїв - наслідки, які настали від вчиненого правопорушення, оскільки жодні посилання суду на вказану обставину у вироку відсутні, хоча, внаслідок необережних дій ОСОБА_10 загинула людина, дві ж отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження. Крім того, вважає, що рішення суду про можливість виправлення ОСОБА_10 без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням відповідно до ч.1 ст.75 КК України є не вмотивованим та не обґрунтованим.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого ОСОБА_9 , навпаки вважає призначене судом першої інстанції покарання його підзахисному співрозмірним та достатнім, а застосування норм ст.75 КК України належно мотивованим та обґрунтованим.

Згідно вироку Романівського районного суду Житомирської області від 29 січня 2019 року, ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки.
Згідно ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Встановлено ОСОБА_10 тривалість іспитового строку 2 роки.
Арешт на автомобіль RENAULT Kangoo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та на автомобіль ВАЗ 2111, реєстраційний номер НОМЕР_2 , - скасовано.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів, в сумі 5434 грн.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 16 грудня 2017 року приблизно о 14 годині 30 хвилин ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем RENAULT Kangoo реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по 37 км + 600 м автомобільної дороги сполученням «Житомир-Чернівці» біля с. Грем`яче Романівського району Житомирської області в напрямку м. Чуднів Житомирської області, порушив вимоги пунктів 2.3.б), 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, рухаючись по дорозі із двостороннім рухом, яка має по одній смузі для руху в кожному напрямку, змінив напрямок руху ліворуч, виїхав на зустрічну смугу та допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ 2111 реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався по вказаній дорозі у зустрічному напрямку під керуванням ОСОБА_12 .
Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля ВАЗ 2111 ОСОБА_12 загинув на місці, пасажири зазначеного транспортного засобу ОСОБА_13 та ОСОБА_8 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Вказаними діями ОСОБА_10 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене частиною другою статті 286 КК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, яка просила задовольнити апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого, його захисника та потерпілих, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
З висновками суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, за яке його засуджено, про доведеність вини та кваліфікацію дій останнього, погоджується автор апеляції і ніким з учасників процесу не оспорюються, а тому не перевіряються апеляційним судом.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно з приписами ст.50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Загальні засади призначення покарання, визначені ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Окрім наведеного, відповідно до ч.2 ст.8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року) та «Фрізан проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) Суд зазначав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 15.10.2008 року) Суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції дотримався.
Кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести та з іншої сторони такі заходи примусу мають та повинні бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.
На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 дотримався вище наведених вимог закону та правильно керувався не лише ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що є основним апеляційним доводом прокурора, але й даними про особу обвинуваченого, наявністю обставин, що пом`якшують покарання, таким чином, керувався не лише принципами законності, але й принципом індивідуалізації покарання.
Так, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_10 прийняв до належної уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, яке, у відповідності до норм ст.12 КК України, є тяжким, вчинене з необережності, наслідки, що настали смерть однієї особи та спричинення двом особам середньої тяжкості тілесних ушкоджень, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують його покарання.
Зокрема, обвинувачений ОСОБА_10 є пенсіонером, інвалідом ІІ групи, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, одружений, має міцні соціальні зв`язки, у вчиненому щиро розкаявся.
Судом першої інстанції було встановлено обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю правопорушення та добровільне відшкодування частини шкоди завданої правопорушенням. Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого відсутні.
За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що в даному випадку наявні правові підстави для застосування положень ст.75 КК України, якою регламентовано, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Тобто, судом першої інстанції правильно враховано конкретні обставини справи, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, встановлено ряд обставин, які пом`якшують його покарання, за відсутності обтяжуючих обставин, у зв`язку з чим апеляційний суд переконаний, що суд дійшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання з урахуванням положень ст.75 КК України, тобто, звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням.
Зважає апеляційний суд і на позиції потерпілих, висловлених ними як в суді першої, так і апеляційної інстанції щодо призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_10 із випробуванням, яке просили залишити без змін. Оскільки злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК, належить до категорії двооб`єктних злочинів, які одночасно посягають на приватні та публічні інтереси, урахування думки потерпілого під час призначення покарання є обов`язковим.
На час апеляційного провадження обвинувачений ОСОБА_10 продовжив добровільно частково відшкодовувати заподіяну ним шкоду, що підтверджується відповідною розпискою потерпілої сторони та є підтвердженням готовності обвинуваченого добровільно нести цивільну відповідальність за спричинену матеріальну та моральну шкоду.
Щире каяття, жаль обвинуваченого щодо наслідків смерті потерпілого та спричинення середньої тяжкості тілесних ушкодженням двом іншим потерпілим, критична оцінка своїх дій, готовність нести відповідальність та відшкодовувати заподіяні збитки, не викликають будь-яких сумнівів.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги прокурора про невиправдану м`якість призначеного покарання із застосуванням ст.75 КК України обвинуваченому ОСОБА_10 є безпідставними. Ухвалений судом першої інстанції вирок в частині призначення покарання обвинуваченому є законним, обґрунтованим і справедливим. Підстави для його скасування чи зміни відсутні.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу прокурора Новоград-Волинської місцевої прокуратури ОСОБА_11 - залишити без задоволення, а вирок Романівського районного суду Житомирської області від 29 січня 2019 року відносно ОСОБА_10 без змін.
На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.
Судді :