Справа № 343/191/19
Провадження № 11-кп/4808/258/19
Категорія ч. 3 ст.185 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000766 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 14.05.2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, який має середню освіту, не працює, згідно ст. 89 КК України несудимий,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, який має середню освіту, не працює, має на утриманні малолітню дитину, раніше несудимий,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки

з участю: прокурора ОСОБА_10

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9

захисника ОСОБА_8 , ОСОБА_11

потерпілого ОСОБА_12

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційних скаргах обвинувачений:

- обвинувачений ОСОБА_7 , просить вирок суду пом`якшити в частині покарання. Вважає, що суд призначив занадто суворе покарання.

- захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , також просить вирок суду змінити в частині покарання, вважає, що суд призначив занадто суворе покарання, а тому просить призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч. 3 ст.185 КК України із застосуванням вимог ст. 75 КК України та звільнити останнього від відбування покарання з випробовуванням, строком на два роки, виходячи з того, що обвинувачений ОСОБА_9 визнав вину, розкаявся у вчиненому, вибачився перед потерпілим, раніше не судимий.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 вчинили крадіжку, тобто таємно викрали чуже майно, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у приміщення. Злочин вчинено за таких обставин:

07.12.2018 року ОСОБА_7 та ОСОБА_9 вступили між собою в злочинну змову та домовились вчинити крадіжку з будинковолодіння ОСОБА_12 . Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, того ж дня, 07 грудня 2018 року, близько 22:00 год. ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_9 зайшли до господарства ОСОБА_12 , що знаходиться в АДРЕСА_1 , де підійшовши до господарської споруди, що була незамкнена, відкривши двері, проникли в середину приміщення, звідки діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, таємно викрали двигун від автомобіля марки «Рено Трафік», вартістю 18 512,00 грн., один мішок дерки кукурудзяної, вагою 20 кг та вартістю 170,00 грн., металеву вагу, вартістю 1000,00 грн. та лист металевої бляхи розміром 90х150 см, вагою 10 кг, вартістю 40,00 грн., які винесли за територію будинковолодіння та розпорядились викраденим майном на власний розсуд, чим спричинили потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 19 722,00 грн.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , та його захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційні скарги, просили вирок суду змінити та пом`якшити покарання обвинуваченим;

- потерпілий ОСОБА_12 просив вирок суду залишити без змін;

- прокурор не підтримав доводи апеляційних скарг, просив залишити їх без задоволення, вирок суду без змін;

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення, вирок суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , належить кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК України, тобто як таємне викрадення чужого майна, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у інше приміщення.

Кваліфікація дій обвинуваченого ніким не оспорюється, тому відповідно до ст. 404 КПК України в апеляційному порядку не перевіряється.

Свою незгоду апелянти висловили в частині покарання, вважали його таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених внаслідок суворості.

В той же час, колегія не погоджується з вказаними доводами апелянтів, вважає їх безпідставними, в ходячі з наступного.

Згідно з положеннями ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Саме через загальні засади призначення покарання, реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Вказані вимоги закону дотримані судом першої інстанції в повному обсязі.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

На думку колегії суддів, покарання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , судом першої інстанції призначене в межах, встановлених у санкції зазначеної статті Особливої частини Кримінального кодексу України з урахуванням Загальної частини цього кодексу з урахуванням ступеню тяжкості скоєного ними злочину, даних про їх особу обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, що обтяжують покарання.

Суд першої інстанції обрав обвинуваченим законне та найбільш доцільне покарання, виходячи як з характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченими злочину проти власності, мети й мотивів вчиненого ним злочинного діяння, наявності пом`якшуючих і відсутності обтяжуючих обставин, а також даних, що характеризують обвинувачених та їх особистого ставлення до вчиненого.

Так, судом першої інстанції були досліджені дані про осіб обвинувачених та встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 розлучений, не працює, має середню освіту, на обліку в наркологічному та психоневрологічному кабінетах Долинської ЦРЛ не перебуває, негативно характеризується за місцем проживання, згідно ст. 89 КК України несудимий; обвинувачений ОСОБА_9 розлучений, має на утриманні неповнолітню дитину, не працює, має середню освіту, на обліку в наркологічному та психоневрологічному кабінетах Долинської ЦРЛ не перебуває, негативно характеризується по місцю проживання, несудимий.

До пом`якшуючих покарання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 обставин суд першої інстанції відніс їх щире каяття.

Вчиняючи зазначений вище злочин, обвинувачені в повній мірі усвідомлювали суспільну небезпеку скоєного ним діяння та наслідки таких дій.

При цьому, суд першої інстанції приймав рішення виходячи з одночасним врахуванням як принципу індивідуалізації покарання, так й ставлення обвинувачених до вчиненого ними діяння, які визнали свою вину.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченими можливо лише з призначенням покарання у виді позбавлення волі, підстави для застосування ст. 75 КК України, як про це просять апелянти, відсутні, виходячи з негативної характеристики обвинувачених за місцем мешкання (а.п. 109, 114), думки потерпілого, який просив покарати їх згідно закону та прокурора, який приймав участь у судів І інстанції, яка просила суд призначити обидвом обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Застосування положень ст. 75 КК України, є правом суду, а не його обов`язком.

Посилання захисника на те, що обвинувачений ОСОБА_9 визнав вину, розкаявся у вчиненому, вибачився перед потерпілим, раніше не судимий, були враховані судом першої інстанції під час прийняття міри покарання.

Сам факт визнання вини обвинуваченим у повному обсязі є конкретним проявам усвідомлення ним своєї вини у вчиненні злочину.

Надані під час апеляційного перегляду відомості, що характеризують обвинуваченого ОСОБА_9 , зокрема: задовільної характеристики з місця проживання; грамоти за участь у спортивних змаганнях самі по собі не є підставою для зміни призначеного останньому покарання, оскільки Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому від незаконних посягань.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, дійшовши обґрунтованого висновку про неможливість виправлення та перевиховання обвинувачених без їх ізоляції від суспільства, та призначив ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , покарання у виді позбавлення волі строком на три роки, яке є покаранням в мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України для даного виду покарання.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів поза всяким розумним сумнівом дійшла висновку, що призначене судом першої інстанції покарання, відповідає як принципу співрозмірності конкретного злочинного діяння з обраним покаранням, так й узгоджується з принципом справедливості, виходячи з фактичних обставин вчиненого злочину.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг щодо суворості призначеного покарання є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а призначене покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення обвинувачених, а також попередження нових злочинів, та підстав для його пом`якшення колегією суддів не вбачається.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок в оскарженій його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 14.05.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5