Дата документу 26.06.2019 Справа № 326/1310/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 326/1310/17 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/825/19 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:

прокурор ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника - адвоката ОСОБА_8 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 в режимі відеоконференції з Приморського районного суду Запорізької області

розглянула 26 червня 2019 рокуу відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду Запорізької області від 31 грудня 2018 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Банівка Приморського району Запорізької області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

06.07.2017 близько 17.50 годині у світлий час доби водій автомобіля «Volkswagen Caddy», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , здійснюючи виїзд з другорядної дороги на автодорогу «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» в районі 532 км у Приморському районі Запорізької області (виїзд з населеного пункту - с.Банівка Приморського району Запорізької області), проявив неуважність, яка виявилась у злочинній недбалості (не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинен був і міг їх передбачити) та не виконав згідно з висновком судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю дослідження механізму дорожньо-транспортних пригод № 19-119 від 19.08.2017, проведеної Запорізьким НДЕКЦ МВС України, вимоги Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР):
- п. 16.11 «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху»;
- розділу 33 (дорожній знак 2.1 «Дати дорогу»);
внаслідок чого став здійснювати маневр виїзду на перехрестя з маневром повороту ліворуч, під час чого виїхав на зустрічну смугу для руху, де допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка рухалась у напрямку від м.Бердянськ Запорізької області по вказаній автодорозі.
Невиконання вимог п. 16.11 та розділу 33 (дорожній знак 2.1 «Дати дорогу») ПДР з боку водія ОСОБА_7 з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди.
Внаслідок дорожньо-транспортної події, згідно з висновком судово-медичної експертизи №511 від 29.08.2017 Бердянського MB ЗОБ СМЕ, ОСОБА_10 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: «поєднаної травми; закритої черепно-мозкової травми; струсу головного мозку; закритого переламу лобної кістки, очниці праворуч, передньої стінки верхньої щелепної пазухи; компресійного переламу Th5; закритого переламу правого надколінника; рваних ран волосистої частини голови, обох плечових суглобів; забою шийного відділу хребта», згідно з описовою частиною наданої медичної документації.
Отже, у ОСОБА_10 мала місце закрита тупа травма голови, тулуба та кінцівок, що супроводжувалася виникненням ран в волосяній частині голови, переламом обох пластинок лобної кістки, струсом головного мозку, виникненням ран в області плечових суглобів, забоєм грудного відділу хребта з компресійним переламом тіла 5-го грудного хребця без ускладнень зі сторони спинного мозку, виникненням ран та саден в області правого колінного суглобу з переламом надколінника.
Вказані тілесні ушкодження виникли незадовго до надходження потерпілої до стаціонару, від травматичної дії тупих предметів у вказані ділянки, можливо від ударів тупими конструкціями кузову автомобіля в умовах ДТП.
Пошкодження голови з раною, переламом обох пластинок лобної кістки, струс головного мозку за ознакою небезпеки життю кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження згідно з «Правилами судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995.
Пошкодження у вигляді переламу 5-го грудного хребця без ушкоджень спинного мозку, а також перелам надколінника праворуч, кваліфікуються як в сукупності, так і окремо, як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості як ті, що викликали тривалий розлад здоров`я понад три тижні згідно з «Правилами судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995.

Вироком Приморського районного суду Запорізької області від 31 грудня 2018 року:
ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 1 (один) рік.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового строку 3 (трьох) років не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки в період випробувального строку: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 у відшкодування моральної шкоди 35 000 грн., витрати на правову допомогу в сумі 10 956 грн., всього 45 956 ( сорок п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість) грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави судовий збір в сумі 320 грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта, в сумі 1483 (одна тисяча чотириста вісімдесят три) грн. 05 коп.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і доводи апеляційної скарги з доповненнями

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_8 не погоджується з оскаржуваним вироком в частині призначеного додаткового покарання, терміну іспитового строку та в частині розміру стягнутої моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд не повною мірою врахував вік ОСОБА_7 , який складає 65 років, те, що він є інвалідом 3-ї групи довічно, розмір одержуваної пенсії становить 1425,66 грн., що значно менше прожиткового мінімуму в Україні. Також вказує, що автомобіль для обвинуваченого є додатковим джерелом доходу, а позбавленням ОСОБА_7 права керувати транспортним засобом, призведе до злиднів і не можливості фінансово утримувати себе і підсобне господарство.

Крім того, підставу для призначення додаткового покарання обвинуваченому у виді намагання ОСОБА_7 піти від відповідальності з урахуванням наявності пом`якшуючої обставини у виді часткового визнання провини розцінює не спроможною, надуманою та такою, що суперечить висновку самого суду. Вважає, що таке формулювання суду не можна брати до уваги і потрібно виключити його з мотивувальної частини вироку.

Окрім цього, вказує, що сума стягнутої моральної шкоди на користь потерпілої повинна бути зменшена, що буде відповідати розумності та справедливості.

Просить вирок змінити, призначивши покарання ОСОБА_7 у вигляді 4-х років позбавлення волі з випробувальним терміном на 1 рік застосувавши ст. 75, 76 КК України. Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_11 20 тисяч гривень в рахунок відшкодування за завдані моральні збитки. Виключити з вироку суду додаткове покарання у вигляді позбавлення ОСОБА_7 права керування транспортними засобами строком на 1 рік. В іншій частині вирок залишити без зміни.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого представник потерпілого ОСОБА_9 вказує на необґрунтованість апеляційних доводів та вимог, просить вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, вказавши про вік обвинуваченого, занадто великий розмір стягнутої шкоди з урахуванням розміру пенсії та необхідність мати посвідчення водія для ведення господарства.
Обвинувачений у судовому засіданні підтримав позицію захисника.
Представник потерпілої зауважив на поданих запереченнях на апеляційну скаргу, просив вирок суду залишити без змін та зазначив, що суд належним чином аргументував свої висновки, завдана шкода не відшкодована.
Прокурор у судовому засіданні вказав про відповідність призначеного покарання обставинам справи та особі обвинуваченого, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановлені ухвали.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі та представленими сторонами доказами, які у повному обсязі досліджувалися у суді першої інстанції.

Зазначені висновки місцевого суду не оспорюються сторонами кримінального провадження, а тому відповідно ч.1 ст. 404 КК України, не є предметом апеляційного розгляду. Відтак суд апеляційної інстанції не проводить їх детальний аналіз та перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Стосовно вимог апеляційної скарги захисника щодо розміру випробувального терміну судова колегія виходить з положень ст. ст. 50, 65 КК України, які судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання були дотримані.

Всупереч доводам апеляційної скарги сторони захисту про необхідність зменшення розміру випробувального терміну та звільнення обвинуваченого від додаткового покарання, судова колегія знаходить висновки районного суду достатньо аргументованими і переконливими.

Так, суд взяв до уваги: тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відносяться до тяжких злочинів, вчинених з необережності, відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також дані про особу обвинуваченого.

За матеріалами провадження ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, є інвалідом 3 групи, за місцем проживання характеризується позитивно.

При цьому судова колегія зауважує, що тривалість іспитового строку (ч.4 ст. 75 КК України) має визначатися з урахуванням характеру і ступеня тяжкості вчиненого злочину, виду і строку призначення основного покарання і додаткового покарання, обставин, що характеризують особу обвинуваченого.

Отже, за фактичних обставин справи, наявності тяжких для здоров`я потерпілої наслідків та встановлення додатково покарання у мінімальній межі (ч.1 ст. 55 КК України), на переконання колегії суддів, районним судом було вірно визначено обвинуваченому тривалість іспитового строку, який становить 3 роки та є достатнім проміжком часу, який необхідний для того, щоб обвинувачений довів своє виправлення без реального відбування основного покарання.

У той же час тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та настання тяжких наслідків внаслідок ДТП, з урахуванням призначеного розміру основного покарання, яке захисником не оспорюється, свідчить про те, що перебування ОСОБА_7 під наглядом уповноваженого органу з питань пробації на протязі одного року, про що ставиться питання у апеляційній скарзі, може бути недостатнім для досягнення мети пробації, передбаченої у ст.4 ЗУ «Про пробацію».
Доводи потерпілої сторони на відсутність з боку обвинуваченого жодних дій щодо погашення шкоди, не спростовані.

Твердження сторони захисту правильності висновку суду щодо розміру випробувального терміну не спростовують.
При вирішенні питання щодо правильності призначеного ОСОБА_7 оскаржуваним вироком додаткового покарання, судова колегія виходить з положень ст.ст. 50, 65 КК України і вважає, щопризначене обвинуваченому додаткове покарання повністю відповідає вимогам ст.ст. 65-67 КК України, воно є достатнім та необхідним для його виправлення, відповідає принципу індивідуалізації покарання.

У відповідності до п. 21 постанови ВСУ «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 р. у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання, зокрема позбавлення права керувати транспортними засобами.

Пунктом 20 зазначеної постанови визначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Стосовно доводів сторони захисту щодо необхідності звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від додаткового покарання, колегія суду вважає, що суд першої інстанції за наявності обставин щодо грубого порушення ПДР України та настання тяжких наслідків в результаті дій обвинуваченого, обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у вигляді позбавлення його права керування транспортними засобами строком на один рік.

Відносно інших характеризуючи даних особи обвинуваченого, пом`якшуючих обставин покарання та конкретних обставин даного кримінального провадження, про що йдеться в апеляційній скарзі адвоката, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, який згідно до положень ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, наслідків, що настали від злочинних дій ОСОБА_7 , свідчать про безвідповідальне ставлення обвинуваченого ОСОБА_7 до інших учасників дорожнього руху під час керування транспортним засобом.

Здійснення ОСОБА_7 присадибного господарства, за наведених даних та обставин встановлення мінімального розміру додаткового покарання, засвідчують обґрунтованість та об`єктивність висновку суду в даній частині.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції додаткове покарання за ч. 2 ст. 286 КК України є справедливим та необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення аналогічних кримінальних правопорушень.

Вимогу апеляційної скарги захисника в частині зменшення розміру моральної шкоди, стягненої з обвинуваченого на користь потерпілої, судова колегія знаходить такою, що не підлягає задоволенню.

Право кожної фізичної особи на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів, гарантоване ст.ст. 32, 56 Конституції України.
Цивільне законодавство України, під моральною шкодою розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3, ч. 4 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції всебічно і повно дослідив матеріали кримінального провадження щодо цивільного позову відносно необхідності відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Суд першої інстанції правильно встановив, що діями обвинуваченого потерпілій стороні завдано моральну шкоду.
З урахуванням фактичних обставин справи та матеріалів провадження, вбачається причинний зв`язок між заподіяною потерпілим моральною шкодою та протиправними діями обвинуваченого.
Судова колегія приходить до висновку, що встановлена судом сума моральної шкоди, яка виражається у перенесених потерпілим емоційних, психічних стражданнях, які потерпіла зазнала як під час скоєння злочину та які призвели до порушення звичайного способу життя,відповідають характеру та тривалості страждань.
Встановлена судом сума моральної шкоди у розмірі 35000 грн., яка виражається у перенесених потерпілою емоційних, психічних стражданнях, які остання зазнала як під час скоєння злочину та які призвели до порушення звичайного способу життя,відповідає характеру та тривалості страждань, принципів розумності і справедливості. Підстав для зменшення стягнутої суми судова колегія не вбачає, що в свою чергу обумовлює відхилення даних вимог захисника.
З огляду на викладене, колегія суддів, вважає необхідним апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду Запорізької області від 31 грудня 2018 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4