Справа № 729/1221/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/632/19
Категорія - ч.3, ч.4 ст.185, ч.3 ст.186 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№ 0000153 за апеляційним скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора на вирок Бобровицького районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , неодружений, освіта середня, інвалід 2 групи, раніше неодноразово судимий, останній раз 19.02.2010 р. Козелецьким районним судом за ч.3 ст.185, ч.4 ст.185, ч.2 ст.309, ч.1 ст.317, ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років;

засуджений за:

- ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- ч.3 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань, остаточно ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.185 КК України та виправдано, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене ним.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено без змін у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з часу його затримання - з 22 лютого 2018 року.

У строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення: з 24.01.2014 року по 07.05.2014 року; з 10.03.2015 року по 10.08.2015 року; з 22.02.2018 року по день набрання вироком законної сили включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 244323 грн. 66 коп. матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 8808 грн. процесуальних витрат. Питання про речові докази вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 15 січня 2014 року, в період часу з 07.45 год. по 13.30 год., ОСОБА_8 за попередньою змовою з особою, кримінальне провадження відносно якої закрите у зв`язку зі смертю, повторно, проникли до будинку АДРЕСА_2 , звідки таємно викрали майно, що належить ОСОБА_10 , а саме: грошові кошти в сумі 22000 грн.; грошові кошти в сумі 13500 доларів США, що відповідно курсу НБУ станом на 15.01.2014 року складало 107905,5 грн.; ноутбук «Самсунг» R25, вартістю 6500 грн.; травматичний пістолет марки ПСМ-Р, вартістю 3950 грн.; гладкоствольну рушницю марки «ZABALA Hermanos», вартістю 10000 грн.; пневматичну гвинтівку «Baikal MP-513M», вартістю 2840 грн.; годинник «Patek Philippe», вартістю 40000 грн.; годинник «Maurice Lacroix», вартістю 53449 грн.; золоті прикраси та інше майне, а всього на загальну суму 300612,66 грн., що у 250 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

10 березня 2015 року, близько 11.30 год., ОСОБА_8 за попередньою змовою з ОСОБА_11 , прибули до будинку АДРЕСА_3 , де проникли всередину квартири АДРЕСА_4 . Під час крадіжки грошей у сумі 600 грн., до квартири повернувся потерпілий ОСОБА_12 , який виявив скоєння ОСОБА_8 та ОСОБА_11 злочину. Останні, усвідомлюючи, що їх дії перестали бути таємними, та бажаючи утримати викрадене майно, реалізуючи раптово виниклий умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, з викраденими грошовими коштами у сумі 600 грн., вибігли з квартири та зникли у невідомому напрямку, спричинивши при цьому потерпілому шкоду на вищезазначену суму.

Також, органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що в період часу з 03.11.2013 року по 01.12.2013 року, він повторно, проник до дачного будинку АДРЕСА_5 , а також проник всередину металевого контейнера, розташованого за вищевказаною адресою, які належать ОСОБА_13 , звідки таємно викрав: телевізор марки «LG» з діагоналлю 21 дюйм, вартістю 500 грн.; мікрохвильову піч, вартістю 300 грн.; DVD-програвач, вартістю 300 грн.; магнітофон, вартістю 200 грн.; обігрівач електричний на 2 кВт, вартістю 800 грн.; бойлер електричний «Термекс» на 80л., вартістю 1000 грн.; металевий меч з гравіруванням « ОСОБА_14 в день рождения от коллектива З-АК ЗАО «Автосвіт», довжиною приблизно 90 см., з білою рукояткою в дерев`яному чохлі коричневого кольору, вартістю 1000 грн.; металевий меч довжиною 70 см. з гравіруванням, з коричневою рукояткою в дерев`яному коричневому чохлі з плетінням ниток фіолетового кольору на чохлі та ручці, вартістю 1000 грн.; металевий меч довжиною близько 50 см. з гравіруванням, з коричневою рукояткою, в дерев`яному коричневому чохлі з плетінням ниток фіолетового кольору на чохлі та ручці вартістю 1000 грн.; пневматичну гвинтівку «HATSAN», вартістю 1100 грн.; ковдру-плед, вартістю 400 грн.; бензокосарку-трімер марки «Mac oil», вартістю 2800 грн.; бензопилу марки «Mac oil», вартістю 2000 грн., зварювальний апарат «Енергомаш», вартістю 1700 грн.; електричний рубанок, вартістю 500 грн.; циркулярну пилу потужністю 1200 Вт, вартістю 600 грн.; водний насос «Керхер», вартістю 3000 грн.; самовар 1890 р.в. об`ємом 8 л., вартістю 5000 грн.; котушку-переноску 50 м., вартістю 200 грн.; водяний насос «Педролла», вартістю 1000 грн.; два масляні електричні обігрівачі марки «Скарлет» на 9 та 11 секцій, вартістю по 700 грн. кожний; пилосос марки «Veko», вартістю 100 грн.; шкіряний чорний портфель, вартістю 50 грн., а всього на загальну суму 25950 грн., що належить ОСОБА_13 .

Виправдовуючи ОСОБА_8 , місцевий суд вказав на відсутність достатніх та переконливих доказів, які б підтверджували обвинувачення останнього за ч.3 ст.185 КК України. Сторона обвинувачення не довела винуватість ОСОБА_8 у скоєнні зазначеного кримінального правопорушення поза розумним сумнівом.

Не погодившись із рішенням суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок місцевого суду та пом`якшити призначене його підзахисному покарання. В обґрунтування скарги послався на невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого, внаслідок його суворості. Так, ОСОБА_8 свою вину у скоєному визнав, щиро розкаявся, має ряд тяжких хвороб. Крім того, оскільки ОСОБА_8 виправдано за ч.3 ст.185 КК України, то обсяг його обвинувачення значно зменшився. Проте, при призначенні ОСОБА_8 остаточного покарання дана обставина місцевим судом врахована не була.

Обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок місцевого суду та призначити йому покарання за ч.4 ст.185, ч.3 ст.186, ч.1 ст.70 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років. Доводи апеляційної скарги обвинуваченого аналогічні за змістом доводам апеляційної скарги його захисника.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 подав клопотання про звільнення від відбування покарання за хворобою. Зазначив, що має ряд тяжких захворювань, є інвалідом ІІ групи, отримує паліативне лікування. Тому, перебуваючи у місцях позбавлення волі, не буде забезпечений необхідною у його випадку медичною допомогою. В той же час, його захворювання є такими, що дають підстави для звільнення його від відбування призначеного покарання.

Прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок місцевого суду, та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винуватим за ч.3 ст.185, ч.4 ст.185, ч.3 ст.186 КК України та призначити йому покарання: за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років; за ч.3 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. В обґрунтування скарги послався на необґрунтованість та незаконність судового рішення. Зазначив, що судом не було досліджено жодного доказу на підтвердження вини ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК України, а висновки суду побудовані на суперечливих, однобоко тлумачних доказах, яким суд не дав належної правової оцінки. Так, судом не було взято до уваги як доказ письмову заяву свідка ОСОБА_15 від 22.01.2014 року, згідно якої він добровільно видав працівникам міліції залишену ОСОБА_8 у його квартирі сумку, в якій знаходився меч, викрадений з господарства ОСОБА_13 . Разом із тим, у вироку суд послався на показання свідка ОСОБА_15 , який не підтвердив викладені у його заяві твердження, а навпаки, зазначив, що мечі у його квартиру приніс ОСОБА_16 . При цьому, судом не було надано оцінки суперечливим показанням свідка ОСОБА_15 та не усунуто розбіжності, що виникли.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_8 і його захисника, котрі підтримали свої апеляційні скарги та заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора; прокурора, який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити з наведених вище підстав, а у задоволенні апеляційних скарг сторони захисту просив відмовити; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів підстав для їх задоволення не вбачає, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.3 ст.186 КК України, та кваліфікація його дій в апеляційних скаргах учасниками процесу не оспорюються.

Доводи апеляційної скарги прокурора про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Перевіривши матеріали кримінального провадження в апеляційному порядку, колегія суддів погоджується з доводами місцевого суду щодо правильності оцінки доказів у справі, оскільки судом при прийнятті рішення дотримано вимоги діючого законодавства.

Так, відповідно до ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, відповідно до положень ч.1 ст.92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Як убачається з матеріалів справи, стороною обвинувачення на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_8 надано докази, які були безпосередньо досліджені судом у судовому засіданні місцевого суду та перевірені судом апеляційної інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, не визнав та категорично заперечив свою причетність до крадіжки майна з господарства потерпілого ОСОБА_13 .

Аналізуючи докази сторони обвинувачення на підтвердження обставин злочину за ч.3 ст.185 КК України, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх доказів, які б поза розумним сумнівом доводили склад злочину.

Так, згідно заяви ОСОБА_13 про вчинення кримінального правопорушення, останній лише повідомив про факт вчинення в період часу з 01.11.2013 року по 01.12.2013 року крадіжки належного йому майна, шляхом пошкодження вхідних дверей в будинку дачного господарства в АДРЕСА_5 .

Протоколом огляду місця події - господарства в АДРЕСА_5 , зафіксований лише спосіб вчинення крадіжки з даного господарства, шляхом пошкодження замків на вхідних дверях житлового будинку та 12-метрового контейнеру, що знаходиться на території господарства.

Висновком судово-товарознавчої експертизи № 1219-1242/14-24 від 15.04.2014 року визначена лише вартість частини викраденого майна.

Згідно протоколу огляду предметів від 23.01.2014 року, було зафіксовано опис предметів, а саме трьох металевих мечів, які були видані свідком ОСОБА_15 органам досудового розслідування

Посилання прокурора на те, що судом не було прийнято як доказ письмову заяву свідка ОСОБА_15 від 22.01.2014 року, згідно якої він добровільно видав працівникам міліції залишену ОСОБА_8 у його квартирі сумку, в якій знаходився викрадений з господарства ОСОБА_13 меч, є непереконливими.

Так, згідно заяви ОСОБА_15 від 22.01.2014 року, останній за місцем свого проживання, у АДРЕСА_6 , добровільно видав працівникам міліції речі, зокрема: одяг, постільну білизну та металеві предмети, схожі на шаблі та кинджал, вказавши при цьому, що він розуміє, що вони належать ОСОБА_8 , який, на його думку, причетний до крадіжки.

Згідно ст.23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Допитаний у судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_15 не підтвердив викладені в своїй заяві від 22.01.2014 року твердження, а навпаки зазначив, що працівникам міліції за місцем свого проживання він видав лише особисті речі ОСОБА_8 , а мечі залишив ОСОБА_17 , з яким приїздив обвинувачений. Але працівники міліції не звертали увагу на його пояснення, так як бажали звинуватити в крадіжці саме ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні місцевого суду пояснила, що вона бачила ОСОБА_8 у АДРЕСА_7 , так як він приходив до неї у гості, однак останній ніяких речей не залишав.

Згідно з приписами ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо отримав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них.

Інших доказів, крім письмової заяви ОСОБА_15 від 22.01.2014 року, які б вказували на те, що ОСОБА_8 скоїв крадіжку чужого майна з дачного господарства ОСОБА_13 , що знаходиться в АДРЕСА_5 , стороною обвинувачення суду не надано.

Відтак, достатніх та переконливих доказів, які б підтверджували обвинувачення ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК України суду не надано, а надані докази, як вважає суд, є недостатніми для визнання винуватості особи. Сторона обвинувачення не довела винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.3 ст.185 КК України поза розумним сумнівом, з чим погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Викладене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України від 23лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується при розгляді справ як джерело права.

Так, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що деталі обвинувачення у кримінальному процесі мають дуже суттєве значення, а його неконкретність розглядається ЄСПЛ як порушення права на захист (Справа «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги прокурора про необґрунтованість виправдання місцевим судом ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК України непереконливими.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, обставини їх скоєння, вартість викраденого майна, ставлення обвинуваченого до скоєного, переховування від органів досудового розслідування та суду протягом тривалого часу; дані про його особу, який раніше неодноразово судимий, має незадовільний стан здоров`я; відсутність обставин, які пом`якшують покарання; обставину, яка обтяжує покарання - рецидив злочинів; беручи до уваги позицію потерпілих; дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на певний строк у межах санкцій частин статей КК України, які йому інкримінуються, з урахуванням вимог ч.1 ст.70 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Крім того, беручи до уваги, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, на шлях виправлення не став, вчинив нові кримінальні правопорушення, колегія суддів не знаходить підстав для пом`якшення призначеного йому покарання.

Відтак, всі обставини, на які посилається обвинувачений та його захисник, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 враховані, тому доводи про суворість призначеного покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 звернувся до апеляційного суду з клопотанням про звільнення від відбування покарання за хворобою. Зазначив, що має ряд тяжких смертельних захворювань, які дають підстави для звільнення його від відбування призначеного покарання, є інвалідом ІІ групи, отримує паліативне лікування.

Колегія суддів вважає, що вказане клопотання обвинуваченого не підлягає задоволенню, оскільки останнім не надано належних доказів того, що наявні у нього хвороби входять до Переліку захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, що затверджений спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я від 15.08.2014 року №1348/5/572.

До того ж, у випадку наявності в ОСОБА_8 вищевказаної пільги, він має право звернутися з відповідним клопотанням про звільнення від покарання за хворобою до місцевого суду за місцем відбування покарання, у порядку ст.ст.537-539 КПК України.

Отже, порушень місцевим судом вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора - залишити без задоволення, а вирок Бобровицького районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2019 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4