Постанова

Іменем України
03 жовтня 2019 року

м. Київ
справа № 754/9003/16-к

провадження № 51-6025км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

законного представника потерпілого ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника

ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_8 та прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань

за № 0000497, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Новоселиця Черкаської області, жителя

м. Києва, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК України).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Деснянського районного суду м. Києва від

06 квітня 2017 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
Згідно зі ст. 76 КК України суд поклав на ОСОБА_8 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат.
Згідно з вироком 19 березня 2016 року близько 09:55 ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Transporter» (державний номер НОМЕР_1 ), рухаючись навпроти будинку № 89 по проспекту Маяковського в м. Києві, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційними дорожніми знаками «Пішохідний перехід», порушуючи вимоги п.п. 1.5, 1.7, 2.3 (б), 18.1 Правил дорожнього руху (далі ПДР), не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, не був уважним, внаслідок чого здійснив наїзд на потерпілого ОСОБА_6 , який переходив проїзну частину по нерегульованому пішохідному переході, що призвело до отримання останнім тяжких тілесних ушкоджень.
Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 19 лютого 2018 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить судові рішення щодо ОСОБА_8 скасувати через істотні порушення вимог кримінального процесуального законута закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Захисник зазначає, що судом першої інстанції безпідставно було відхилено його клопотання про дослідження доказів, зокрема протоколів допиту свідків. Стверджує, що під час досудового розслідування слідчими були допущені порушення вимог законодавства, які виразились у внесенні до процесуальних документів недостовірної інформації та вчиненні службового підроблення документів. У зв`язку з цим захисник звертає увагу на те, що ним було заявлено клопотання про визнання недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту, проте суд відмовив в задоволенні такого клопотання. Захисник вважає, що судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які полягали в тому, що після проведеного повторного автоматизованого розподілу судової справи суддя знову призначив підготовче судове засідання, а не судовий розгляд. На думку захисника, неналежними та недопустимим доказами є дані, що містяться у протоколах слідчого експерименту від 12 травня 2016 року за участю ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_10 , у висновку автотехнічної експертизи від 22 червня 2016 року

№ 43ат, у протоколі огляду предметів від 23 червня 2016 року. Суд апеляційної інстанції не надав оцінки та не відповів на всі доводи в апеляційній скарзі.

У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, ставить вимоги скасувати судові рішення щодо ОСОБА_8 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Прокурор зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував кримінальний закон, який не підлягав застосуванню, а саме безпідставно застосував ст. 75 КК України і звільнив ОСОБА_8 від відбування основного призначеного покарання з випробуванням, не навівши для цього переконливих доказів. Апеляційний суд зазначених порушень закону не усунув. Стверджує, що при звільненні ОСОБА_8 від відбування основного покарання місцевий суд не врахував того, що останній допустив грубі порушення вимог ПДР, які потягли тяжкі наслідки для малолітнього потерпілого. Зазначає, що суд першої інстанції не встановив обставин, які пом`якшують покарання, зокрема щирого каяття ОСОБА_8 та намагання відшкодувати заподіяну ним шкоду. Звертає увагу на те, що ОСОБА_8 лише після проведення судових дебатів в останньому слові вперше висловив вибачення перед потерпілою стороною. Зазначає, що шкоди потерпілому не відшкодовано та не враховано позиції потерпілих, які повністю підтримали апеляційні вимоги прокурора.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу прокурора частково, зокрема, просив скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції та заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника.
Захисник ОСОБА_9 та засуджений ОСОБА_8 підтримали касаційну скаргу захисника та погодилися з касаційною скаргою прокурора в частині необхідності скасування судових рішень.
Законний представник потерпілого ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_6 заперечували проти задоволення касаційних скарг захисника та прокурора, просили судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
При цьому відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено, підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив, правильно оцінив.
Зокрема, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого

ч. 2 ст. 286 КК України, підтверджується:
- показаннями неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 про те, що він переходив вулицю по пішоходному переходу і дійшов до середини дороги, моменту наїзду він не усвідомив, знепритомнів;

- показаннями свідка ОСОБА_10 , із яких суд убачає, що за встановлених судом обставин він бачив, як на пішохідний перехід вийшов хлопчик і пішов посередині розмітки «зебра», не біг, йшов у звичайному темпі. Далі він почув звук від удару, побачив хлопчика на лобовому склі автомобіля;

Ці показання повністю узгоджуються між собою, є послідовними й підтверджуються матеріалами кримінального провадження, що були досліджені судом першої інстанції. Зокрема, показаннями свідків

ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , даними, що містяться у протоколах слідчого експерименту від 12 травня 2016 року за участю ОСОБА_10 , огляду місця події від 19 березня 2016 року, огляду предметів одягу ОСОБА_6 від 23 червня 2016 року, огляду транспортного засобу автомобіля «Volkswagen Transporter»; висновку судово-медичної експертизи від 21 червня 2016 року № 924/Е, висновку автотехнічної експертизи від 22 червня 2016 року № 436ат, тощо.

Враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду вважає, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, повністю доведено і його дії кваліфіковано правильно.

Розглянувши за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 і прокурора матеріали провадження і детально їх вивчивши, апеляційний суд обґрунтовано залишив їх без задоволення, а вирок місцевого суду без змін. При цьому викладені в їх апеляційних скаргах доводи, зокрема й ті, на які захисник і прокурор посилаються в касаційних скаргах, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та мотивовано спростовані.

Зокрема, суд апеляційної інстанцій визнав безпідставними доводи сторони захисту про те, що слідчими було допущено порушення вимог законодавства, які виразились у внесенні до процесуальних документів недостовірної інформації та вчиненні службового підроблення документів, що є доказами у кримінальному провадженні, а саме у протокол допиту малолітнього потерпілого ОСОБА_6 та протокол допиту його законного представника свідка ОСОБА_7 від 23 червня 2016 року.
Апеляційний суд правильно зазначив, що відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свій висновок лише на показаннях, які він безпосередньо сприйняв під час судового засідання. Тому суд першої інстанції у вироку послався на показання лише тих свідків та потерпілого, яких він допитував під час судового розгляду.
Доводи захисника про те, що суд першої інстанції не усунув численних протирічь у показаннях свідків, а суд апеляційної інстанції цим обставинам не надав правової оцінки, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. У вироку як на докази винуватості ОСОБА_8 суд послався на показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 . Одночасно відкинув показання свідків ОСОБА_14 ,

ОСОБА_15 , оскільки вони не узгоджуються з іншими доказами. Апеляційний суд у цій частині перевірив доводи захисника і правильно погодився з висновком місцевого суду.
Апеляційний суд перевіряв доводи захисника про визнання недопустимим доказом даних, що містяться в протоколах слідчого експериментувід

12 травня 2016 року за участю ОСОБА_10 і ОСОБА_8 . Як убачається зі скарги захисника, у проведенні цієї слідчої дії використовувався інший транспортний засіб, а тому, на думку захисника, зазначені протоколи містять недостовірну інформацію. Крім того, слідчий експеримент проведено до того, як ОСОБА_8 набув статусу підозрюваного. Судами першої та апеляційної інстанцій правильно зазначено, що слідчий експеримент проведено відповідно до вимог ст. 240 КПК України, а надані під час слідчого експерименту ОСОБА_8 показання не були взяті до уваги судом при оцінці доказів, оскільки згідно з висновком автотехнічної експертизи

від 22 червня 2016 року № 436ат визнані технічно неспроможними.
Суд апеляційної інстанції також переглядав доводи захисника про те, що протокол огляду предметів від 23 червня 2016 року є недопустимим доказом, та обґрунтовано визнав їх безпідставними.
Доводи захисника про допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону головуючим у справі суддею ОСОБА_16 також перевірялися судом апеляційної інстанції та визнані необґрунтованими. Апеляційний суд правильно зазначив, що повторне проведення підготовчого засідання після повторного автоматизованого розподілу судової справи не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке вплинуло на законність ухваленого судом обвинувального вироку.
Доводи в касаційній скарзі прокурора про неправильне застосування районним судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування кримінального закону, який не підлягав застосуванню,

ст. 75 КК України, також перевірялися судом апеляційної інстанції та визнані необґрунтованими.
Відповідно до ст. 65 ККУкраїнипри призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суди першої та апеляційної інстанцій зазначених вимог закону про кримінальну відповідальність дотрималися.
Як видно з вироку місцевого суду, який апеляційний суд залишив без змін, призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, конкретні обставини справи, наявність обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують. Зокрема, суд виходив з того, що ОСОБА_8 працює неофіційно, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні 7 неповнолітніх дітей, є особою, яка має право на пільги, передбачені законодавством для багатодітних сімей. Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , відповідно до ст. 66 КК України суд визнав вчинення злочину вперше, наявність на утриманні 7 неповнолітніх дітей.
Беручи до уваги обставини кримінального провадження, дані про особу ОСОБА_8 , наявність обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують, думку законного представника потерпілого, яка в суді касаційної інстанції не наполягала на призначенні засудженому покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, колегія суддів погоджується з рішеннями судів про застосуванням до

ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України зі звільненням його від відбування основного призначеного покарання з випробуванням.
Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та повною мірою відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для зміни чи скасування судових рішень, у провадженні не встановлено.

За таких обставин касаційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_8 та прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2018 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника

ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_8 та прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3