Постанова
Іменем України

19 листопада 2019року

м. Київ
справа № 688/1866/17
провадження № 51-9897 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного судуХмельницької області від 17 серпня 2018 рокуза обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 21 грудня 2016 року вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі статей 75, 76 КК звільненого від відбування покарання з випробування з іспитовим строком тривалістю 2 роки
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 квітня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків, до покарання призначеного за цим вироком частково приєднано ОСОБА_7 невідбуте покарання за вироком Шепетівського міськрайонного суду від 21 грудня 2016 року та остаточно визначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 в строк покарання строк попереднього ув`язнення період з 01 червня 2016 року по 20 червня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а період з 21 червня 2017 року по 26 квітня 2018 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Згідно з вироком суду першої інстанції, 09 квітня 2017 року близько 05.05 год, ОСОБА_7 , знаходячись біля магазину «Яна» по вул. 400-річчя Шепетівки, 1, в м. Шепетівка, під час словесного конфлікту з ОСОБА_8 завдав останньому одного удару кулаком в обличчя, від якого потерпілий впав спиною на асфальтобетонне покриття тротуару та вдарився потилицею. Тим самим, ОСОБА_7 заподіяв потерпілому легкі тілесні ушкодження у вигляді гематоми лівої лобно скроневої ділянки голови, а також тяжкі тілесні ушкодження у вигляді внутрішньочерепної травми, що супроводжувалась крововиливом під тверду мозкову оболонку правої скронево тім`яної ділянки головного мозку, стисканням та забоєм головного мозку, крововиливом у верхню повіку правого ока.

Апеляційний суд Хмельницької області ухвалою від 17 серпня 2018 рокувирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишив без змін.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
В касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить судові рішення щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суди неправильно кваліфікували дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК, оскільки умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень він не мав, а між діями засудженого та наслідками у вигляді тяжких тілесних ушкоджень відсутній прямий причинний зв`язок. Також зазначає про порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені під час зміни правової кваліфікації дій засудженого на досудовому слідстві.

Позиції інших учасників судового провадження
В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу та просив судові рішення щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Прокурор в судовому засіданні заперечив щодо задоволення касаційної скарги та просив судові рішення щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

У силу ст. 370 КПК ухвала апеляційного суду повинна бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Зважаючи на ці законодавчі положення та приписи ст. 419 КПК, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.
Апеляційний суд при перегляді вироку суду першої інстанції зазначених вимог закону належно не дотримався.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в апеляційній скарзі захисникОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, на обґрунтування своєї позиції, виклав змістовні доводи з приводу неправильної кваліфікації дій засудженого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК та необхідності кваліфікації даного кримінального правопорушення за ст. 128 КК. Просив скасувати вирок суду першої інстанції, перекваліфікувати дії засудженого ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 121 КК на ст. 128 КК і призначити покарання в межах санкції цього закону.
Втім, апеляційний суд відмовив у задоволенні апеляційної скарги захисника, і мотиви прийняття такого рішення навів виключно у загальних рисах. Так, обґрунтовуючи свої висновки про спрямованість умислу засудженого на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень та існування причинно наслідкового зв`язку між його діями і наслідками, що настали, апеляційний суд послався лише на механізм та локалізацію завданого удару і можливість передбачити засудженим настання наслідків у виді шкоди здоров`ю потерпілого.
При цьому, суд не навів власного аналізу фактичних обставин, з урахуванням динаміки розвідку подій та висновку судово-медичної експертизи № 153 від 20 квітня 16 травня 2017 року, відповідно до якого у потерпілого ОСОБА_8 виявлена внутрішньочерепна травма, що належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень і виникла внаслідок падіння потерпілого з висоти власного зросту після надання тілу певного прискорення з послідуючим ударом потиличною ділянкою голови об тупу тверду переважаючу плоску поверхню, що мають виключно важливе значення для правильної кваліфікації скоєного. В ухвалі суд апеляційної інстанції не дав вичерпних відповідей стосовно всіх тверджень захисника з цього приводу.
Між тим, Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2019 року № 5-131 км 18 висловив правовий висновок про ознаки розмежування умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ч. 1 ст. 121 КК) і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ст. 128 КК). У цьому висновку зазначено, що розмежування вказаних складів злочину здійснюється, як за об`єктивною, так і суб`єктивною стороною цих злочинів.

До того ж, при розмежуванні умисного від необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень повинен враховуватися зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом, що обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.
Як випливає з системного аналізу кримінального процесуального закону, у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесною ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст. 119 чи ст. 128 КК.
Не можна, зокрема, розглядати як умисне вбивство випадки, коли смерть потерпілого настала від ушкодження, одержаного при падінні від поштовху чи удару, якщо винний не бажав або свідомо не припускав настання таких наслідків. Такі дії, залежно від змісту суб`єктивної сторони злочину, можуть кваліфікуватись як убивство через необережність чи як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Отже, апеляційний суд погодившись з кваліфікацією дій засудженого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК, залишив поза увагою фактичні обставини заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, а саме динаміку розвідку подій та ролі кожного з учасників конфлікту, не надав належної оцінки показанням самого ОСОБА_7 , який під час досудового слідства та в суді категорично заперечував завдання удару потерпілому з метою спричинити будь-яку шкоду його здоров`ю, а також в достатній мірі не розкрив питання встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями засудженого та наслідками, що настали, тобто не встановив та не проаналізував змісту і характеру інтелектуального та вольового критеріїв вини засудженого.
Вказане дає підстави вважати, що апеляційний суд поверхово розглянув кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , не дав належної та обґрунтованої відповіді на доводи апеляції захисника, чим істотно порушив кримінальний процесуальний закон.

Таким чином, апеляційний суд порушив вимоги ст. 419 КПК при розгляді апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 і дійшов передчасного висновку про законність вироку суду першої інстанції.

Зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону перешкодили апеляційному суду ухвалити законне й обґрунтоване рішення, а тому у силу положень ч. 1 ст. 412 КПК, є істотними.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК істотні порушення вимог кримінального процесуального закону є підставами для скасування судового рішення.

Враховуючи викладене, ухвала апеляційного суду не може вважатися законною й обґрунтованою та підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. Під час нового розгляду суду слід усунути порушення, вказані в цій ухвалі та прийняти законне й обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIIIвід 03 жовтня 2017 року,
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 17 серпня 2018 рокущодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3