ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/546/16-кГоловуючий у 1-й інстанції
Провадження № 11-кп/817/204/19 Доповідач - ОСОБА_1
Категорія - ч.1 ст.186, ч.2 ст.185, п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2019 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_1

Суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі - ОСОБА_4 ,

з участю - прокурора ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

законного представника ОСОБА_10 ,

представника потерпілого ОСОБА_11 ,

представника ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_12 ,

представника служби у справах дітей Тернопільської облдержадміністрації - ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 травня 2019 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Свалява Закарпатської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.186, ч. 2 ст. 185 та п.п. 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено йому за даними кримінальними правопорушеннями наступні покарання, зокрема, за:

- ч.1 ст.186 КК України 1 (один) рік позбавлення волі;

- ч.2 ст.185 КК України 3 (три) роки позбавлення волі;

- п.п. 4, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України 15 (п`ятнадцять) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна.

Строк відбування призначеного судом ОСОБА_7 покарання вирішено рахувати з 30 грудня 2015 року.

Згідно ч.5 ст. 72 КК України (в редакції від 26 листопада 2015 року) переведено строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 , а саме з 30 грудня 2015 року по 23 травня 2019 року включно, з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Богданівка Підволочиського району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_2 , згідно ст.108 КК України такого, що раніше не судимого

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185 та п.п. 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено йому за даними кримінальними правопорушеннями наступні покарання, зокрема, за:

- ч.2 ст. 185 КК України 3 (три) роки позбавлення волі;

- п.п. 4, 6, 12 ч.2 ст. 115 КК України 13 (тринадцять) років позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі.

Строк відбування призначеного судом ОСОБА_6 покарання вирішено рахувати з 30 грудня 2015 року.

Згідно ч.5 ст.72 КК України (в редакції від 26 листопада 2015 року) переведено строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 , а саме з 30 грудня 2015 року по 23 травня 2019 року включно, з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Цивільні позови: представника потерпілої ОСОБА_14 в інтересах вказаної потерпілої про стягнення солідарно із ОСОБА_7 та ОСОБА_6 матеріальної та моральної шкоди, законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_15 . ОСОБА_16 про стягнення матеріальної шкоди; прокурора в інтересах держави в особі фінуправління Підволочиської РДА про стягнення витрат на лікування потерпілої від злочину ОСОБА_17 - задоволено повністю.

Стягнуто в солідарному порядку із ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь фінуправління Підволочиської РДА 298, 04 грн. витрат на лікування потерпілої від злочину ОСОБА_17 .

Стягнуто в солідарному порядку із ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_14 13 077, 65 грн. матеріальної шкоди (організація похорон ОСОБА_17 ) та 500 000 грн. моральної шкоди, завданих унаслідок кримінального правопорушення.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_18 (законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_16 ) 1948 грн. матеріальної шкоди, завданої унаслідок кримінального правопорушення.

Стягнуто в рівних долях з обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь держави, з відповідними призначеннями платежів, процесуальні витрати у кримінальному провадженні за проведення судових експертиз, зокрема: комп`ютерно-технічних №7-56/16 та №7-57/16 від 23 травня 2016 року в сумі по 550, 25 грн. за кожну, а також товарознавчої №6-147/16 від 30 березня 2016 року на суму 263, 88 грн.

Питання щодо речових доказів вирішено.

Згідно з вироком 27 листопада 2015 року близько 12 год. обвинувачений ОСОБА_7 , який перебував на зупинці громадського транспорту, що в м. Тернополі по вул.Живова, навпроти ЗОШ №24 відкрито викрав у неповнолітнього потерпілого ОСОБА_15 належний останньому мобільний телефон торгової марки «Флай » моделі «АйК`ю 4503 КвадЕРАЛайф6», чорного кольору, вартістю 1598 грн., з сім-картками операторів мобільного зв`язку «Київстар» та «МТС», карткою пам`яті, об`ємом 8 ГБ, вартістю 350 грн., втікши з місця вчинення даного кримінального правопорушення, чим спричинив вищевказаному потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 1948 грн., здавши викрадений телефон того ж дня о 14 год. 19 хв. у ломбардне відділення ПТ «Ломбард Заставно-Кредитний Дім», використавши вилучені за це грошові кошти на особисті потреби.

Крім цього, 25 грудня 2015 року близько 18 год., обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , перебували у АДРЕСА_3 , де, ОСОБА_6 погодився на пропозицію ОСОБА_7 винайняти таксі для проїзду до місця проживання ОСОБА_6 , а саме до смт.Підволочиськ Тернопільської області, при цьому, бажаючи уникнути матеріальних витрат та не маючи достатніх грошових коштів для оплати проїзду на таксі. З метою ухилення від сплати боргу водієві таксі за надані їм послуги з перевезення, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 домовились про вчинення вбивства таксиста після приїзду до пункту призначення.

З вказаною метою, 25 грудня 2015 року близько 18 год. обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на вул.Живова у м.Тернополі, неподалік магазину «Щедрик», підійшов до автомобіля таксі «Таксі Тернополя» марки «Шевроле Авео», д.н.з. НОМЕР_1 , водієм якого була ОСОБА_17 , з якою домовився про перевезення їх з обвинуваченим ОСОБА_6 з м.Тернополя у смт.Підволочиськ Тернопільської області, після чого о 18 год. 22 хв. обвинувачені разом сіли у вказаний автомобіль: ОСОБА_7 на переднє сидіння пасажира, а ОСОБА_6 - на заднє.

Рухаючись у напрямку смт. Підволочиськ, обвинувачений ОСОБА_7 просив водія таксі ОСОБА_17 зупинити транспортний засіб за с.Ангелівка Тернопільського району з метою справлення своїх природних потреб, після чого обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , вийшовши з автомобіля, завідомо знаючи, що достатніх грошових коштів для оплати за надані водієм таксі послуги з перевезення у них немає, діючи узгоджено, після повернення до автомобіля таксі, помінялись своїми місцями, зокрема, ОСОБА_7 сів на заднє пасажирське сидіння, а ОСОБА_6 - поряд з водієм, на переднє, згідно розподілених між ними ролей та з метою реалізації їх плану на вбивство ОСОБА_17 .

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний задум, обвинувачений ОСОБА_7 , після в`їзду до смт.Підволочиськ, скерував водія таксі в напрямку мікрорайону «Новий світ», а саме до вул. Б. Хмельницького, яка пролягає через поле. Після зупинки водієм таксі автомобіля і вимоги оплатити грошові кошти за проїзд, діючи узгоджено за попередньою змовою, виконуючи відведену йому роль, обвинувачений ОСОБА_6 , який знаходився на передньому пасажирському сидінні, утримував потерпілу руками, а обвинувачений ОСОБА_7 , знаходячись на задньому пасажирському сидінні, тримаючи у лівій руці ніж, з особливою жорстокістю, долаючи опір потерпілої та приглушуючи крики потерпілої черговим ударом ножа аж до її повного мовчання та нерухомості тіла, наніс щонайменше шість колючо-ріжучих ран в ділянки підборіддя та лівої щоки, а також рану шиї з ушкодженням під`язикової групи м`язів, зв`язок гортані, надгортанного хряща та проникненням у просвіт гортані, після чого удвох витягнули потерпілу із автомобіля «Шевроле Авео», д.н.з. НОМЕР_1 , а обвинувачений ОСОБА_7 , після того, як потерпіла намагалась утриматись за його одяг, наніс своєю правою рукою удар у праву частину обличчя ОСОБА_17 , внаслідок якого вона впала обезсилена на землю, без ознак життя, після чого залишили останню.

Смерть ОСОБА_17 настала ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок поранення шиї з ушкодженням гортані, що супроводжувалося масивною зовнішньою кровотечею та розладами зовнішнього дихання з розвитком поширених патологічних змін тканини обох легень, які призвели до гострої дихальної недостатності.

Після цього, одразу повернувшись до автомобіля таксі «Шевроле Авео», д.н.з. НОМЕР_1 , з метою збагачення, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , за попередньою змовою групою осіб, а обвинувачений ОСОБА_7 - повторно, таємно викрали зі салону вищевказаного автомобіля таксі мобільний телефон торгової марки «Хуавей Асценд ВАЙ600» моделі «Хуавей ВАЙ600-Ю20», білого кольору, вартістю 852, 5 грн., із сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар», який належав ОСОБА_19 .

Надалі, 26 грудня 2015 року вищевказаний мобільний телефон обвинувачений ОСОБА_7 реалізував за 700 грн. у ломбардному відділенні ПТ «Ломбард Заставно-Кредитний Дім», після чого отримані грошові кошти розподілив між ним та обвинуваченим ОСОБА_6 , спричинивши таким чином потерпілому ОСОБА_19 матеріальну шкоду на вищезазначену суму.

В апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 вважає, що під час судового розгляду було допущено такі порушення, які є підставою для скасування вироку і направленню справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Так, на думку сторони захисту судом першої інстанції допущено неповноту судового розгляду, яка полягає в наступному. Стороні захисту відмовлено у задоволенні клопотання про тимчасовий доступ до документів, а саме медичної документації, яка велася Підволочиською КЦРЛ в ході лікування померлої ОСОБА_17 . Під час судового розгляду було досліджено висновок судово-медичної експертизи №955 від 28 січня 2016 року і допитано судового експерта, але залишились нез`ясованими питання про те яким чином на стан потерпілої вплинуло наскрізне ушкодження стінки легеневої артерії з крововиливом у порожнину перекарда, що є наслідком проведеної маніпуляції в процесі надання невідкладної медичної допомоги плевральної пункції. Зокрема експерт вказував, що для тлумачення проведених медичних маніпуляцій та дій медичного персоналу, який здійснював лікування потерпілої ОСОБА_17 , потрібно провести комісійну судово-медичну експертизу, зазначив, що він не вправі коментувати правильність дій лікарів. Надання відповідей на запитання по згаданій судово-медичній експертизі передбачає знання клінічної картини захворювань та пошкоджень органів грудної клітки, діагностичних методик які застосовуються в даній області медицини. Сторона захисту вважала, що такі документи матимуть вирішальне значення для даного кримінального провадження. Однак суд необґрунтовано відмовив у задоволенні такого клопотання, чим допустив неповноту судового розгляду. З цих же підстав сторона захисту вважає, що в даному кримінальному провадженні необхідно було провести судово-медичну експертизу. Судом відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про повторний виклик свідка ОСОБА_20 , який в ході первинного допиту надав суду недостовірні та неповні докази, із допиту інших свідків стала відома інформація, яка підлягала додатковій перевірці шляхом проведення повторного допиту ОСОБА_20 , однак суд необґрунтовано відмовив у задоволенні такого клопотання. Також сторона захисту вважає, що в даному кримінальному провадженні не вбачається наявність складу злочину, передбаченого ст. 115 КК України, оскільки з досліджених під час судового розгляду документів слідує, що потерпіла після отриманих тілесних ушкоджень повернулася в автомобіль та скермувала його в напрямку районної лікарні. В обвинувачених була можливість вбити її, проте вони не зробили цього, причиною стало волевиявлення останніх, а не будь-які зовнішні фактори. Таким чином дії обвинувачених не містять складу злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, а повинні кваліфікуватися за ч.2 ст.121 КК України. Також, суд першої інстанції допустив порушення вимог КПК України, серед яких наступні: про проведену експертизу підозрюваному повідомлено вже після закінчення досудового розслідування, що є порушенням права на захист, та є підставою стверджувати про визнання висновку експерта недопустимим доказом (п.3 ч.2 ст. 87 КПК); відсутні докази того, що повноваження судово-медичного експерта були перевірені і що даних, які виключають можливість проведення саме цим експертом судової експертизи не виявлено; у висновку експерта не зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, тому висновок експерта є недопустимим доказом; в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, які б свідчили про те, що слідчим в передбаченому законом порядку було витребувано з медичного закладу чи отримано дозвіл слідчого судді про тимчасовий доступ до медичних документів, які були використані судовими експертами для проведення дослідження. Таким чином, всупереч вимогам ст.ст. 93, 101 КПК України слідчим не було зібрано у встановленому законом порядку жодних медичних документів та відповідно не надано їх експертам для проведення експертизи, а відомості медичної документації протягом досудового розслідування приховувались від сторони захисту. Проведення усіх процесуальних дій під час судового розгляду із потерпілим ОСОБА_21 в режимі відеоконференції є не допустимими доказами тому, що сторона захисту заперечувала проти відеоконференції і суд постановив ухвалу про такий режим судового засідання без виходу в нарадчу кімнату і не виніс вмотивованої письмової ухвали; протокол із відеофіксацією огляду автомобіля потерпілої є не допустимим, оскільки власник автомобіля потерпілий ОСОБА_22 не давав письмової згоди на огляд його майна. Після проведення даної слідчої дії слідчий не звертався до слідчого судді для отримання дозволу на проведення обшуку, як цього вимагає ч. 3 ст. 233 КПК України. Усі речові докази, що були надані суду стороною обвинувачення знаходилися у відкритих сейф-пакетах, вони не були відкриті стороні захисту, не виключають можливості доступу до них сторонніх осіб, а тому є недопустимими доказами. Призначене покарання не відповідає тяжкості скоєного кримінального правопорушення, оскільки обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 є щире каяття у вчиненні злочину, сприяння його розкриттю на стадії досудового розслідування та під час судового розгляду, його молодий вік. За наявності ряду пом`якшуючих обставин і при відсутності таких, що обтяжують вину, занадто суворим є покарання максимальне передбачене санкцією статті.

-захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_8 вважає, що висновки суду в частині обвинувачення ОСОБА_6 не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а частину доказів, які могли істотно вплинути на його висновки, суд не взяв до уваги і оцінив їх без дотримання вимог ст. 94 КПК України, що свідчить про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Так, будучи допитаним в судовому засіданні, ОСОБА_6 показав, що про перевезення з водієм таксі домовлявся ОСОБА_7 , в якого він перед тим бачив велику суму грошей. Про вбивство водія таксі з метою не оплачувати борг за перевезення він з ОСОБА_7 не домовлявся. Дані показання ОСОБА_6 нічим не спростовані, жодного доказу того, що ОСОБА_6 вступив у злочинну змову з ОСОБА_7 з метою вбивства водія таксі стороною обвинувачення суду не надано. ОСОБА_6 в судовому засіданні стверджував, що коли ОСОБА_7 став наносити удари ножем водію таксі ОСОБА_23 , він захищав її, відбиваючи руку ОСОБА_7 , у якій він тримав ніж. Про це свідчить і висновок судово - медичної експертизи №6, згідно з яким у ОСОБА_6 виявлені рани на задній поверхні правого ліктя, передньо-присередній поверхні правого передпліччя, садно та рана на тильній поверхні бічної частини п`ясткової поверхні лівої кисті, які могли утворитися від дії клинка ножа 25 грудня 2015 року. Дії ОСОБА_6 щодо утримання потерпілої руками в той час, коли ОСОБА_7 , знаходячись на задньому пасажирському сидінні, наніс щонайменше шість колюче-ріжучих ран наведеними у вироку доказами не підтверджуються. Також, суд в оскаржуваному вироку обмежився лише перерахуванням досліджених доказів, проігнорувавши вимоги ч.3 ст. 370 КПК України, не зазначив як вони підтверджують попередню змову ОСОБА_6 з ОСОБА_7 про вчинення ним вбивства з особливою жорстокістю з корисливих мотивів як окремо, так і в сукупності, не навів взаємозв`язку між цими доказами, не зазначив належні і достатні мотиви та підстави ухвалення обвинувального вироку. Вважає, що показання ОСОБА_6 суд оцінив неправильно і безпідставно їх відхилив, мотивуючи тим, що ОСОБА_6 під час досудового розслідування, в процесі проведення слідчих експериментів та в судовому засіданні плутався в своїх показаннях, висуваючи кожного разу нові версії подій та їх деталі. Посилаючись на показання ОСОБА_6 , які він давав на досудовому розслідуванні, суд порушив вимоги ч.4 ст. 95 КПК України. Під час судового розгляду ОСОБА_6 допитаний лише один раз. Слідчі експерименти проводились з участю ОСОБА_6 двічі - 30 грудня 2015 року у смт.Підволочиськ та 19 квітня 2016 року у м.Тернополі. Результати слідчого експерименту, проведеного з участю ОСОБА_6 30 грудня 2015 року, які покладені судом в обґрунтування плутаності показань ОСОБА_6 , є недопустимим доказом, оскільки із відеозапису даної слідчої дії вбачається, що слідча лише запитала у ОСОБА_6 , чи ознайомлений він із своїми правами, право не відповідати на запитання під час слідчого експерименту, передбачене ч.4 ст.42 КПК України, ОСОБА_6 не роз`яснювалось. Вважає, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Так, дослідивши висновок судово-медичної експертизи №6 від 3 лютого 2016 року, відповідно до якого судово-медичним експертом 4 січня 2016 року в ОСОБА_6 на правому лікті і передпліччі та на тильній поверхні лівої кисті виявлені рани, які утворились не виключено від дії клинка ножа, суд прийшов до висновку, що наведене підтверджує утримання ОСОБА_6 потерпілої, яка чинила опір. Однак, у потерпілої не було ножа, а тому характер виявлених тілесних ушкоджень підтверджує показання ОСОБА_6 , що він захищав потерпілу від ударів ножем, які наносив ОСОБА_7 . Винуватість ОСОБА_6 суд обґрунтував, крім іншого, висновком судово-медичної експертизи №36 від 18 лютого 2016 року, згідно з яким в речовині бурого кольору, розташованій на светрі сірого кольору, вилученому у помешканні матері ОСОБА_6 - ОСОБА_24 , знайдено кров. Із протоколу огляду від 30 грудня 2015 року вбачається, що цей светр було вилучено з жилого приміщення ОСОБА_24 . Фактично в жилому приміщенні ОСОБА_24 був проведений не огляд місця події, а обшук з метою відшукання доказів без дозволу слідчого судді, тобто незаконно. Тому результати цього обшуку і висновок судово-медичної експертизи №36 вилучених речей є недопустимими доказами. Крім того, суд обґрунтував вирок таким доказом сторони як протокол огляду від 25 грудня 2015 року, предметом якого був належний ОСОБА_19 автомобіль «Шевроле-Авео», який згідно ст. 233 КПК України є іншим володінням особи. Ухвала про проведення такого огляду слідчим суддею не виносилась, підстав для проведення огляду без неї також не було, прокурор і слідчий після здійснення огляду з клопотанням до слідчого судді не звертались. А тому отримані внаслідок цього незаконного огляду місця події докази є недопустимими. З наведених підстав просить скасувати вирок в частині визнання ОСОБА_6 винуватим та закрити кримінальне провадження в цій частині у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення в суді винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п. 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України і вичерпанням можливості їх отримати.

-обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що вирок базується виключно на припущеннях і судом першої інстанції було допущено неповноту судового розгляду та безпідставно відхилені клопотання сторони захисту, які могли істотно вплинути на висновок про його винуватість, а саме: повторний допит свідка ОСОБА_25 , повторну медичну експертизу, яку необхідно провести в іншій області, так як висновки тернопільських та львівських експертів є не чітким. Також вказує на те, що у судовому процесі був допитаний судовий експерт, який дав неточні та неповні відповіді на важливі запитання зі сторони захисту. Зазначає, що згідно показань експерта ОСОБА_26 знарядя злочину (ніж) експертам на дослідження не надавався, а лише матеріали провадження. Також зазначає, що в помешканні обвинуваченого ОСОБА_6 було вилучені речі, у тому числі, належний ОСОБА_6 сірий светр на якому виявлена кров, яка згідно висновку експертизи належить потерпілій. А на речах, які були вилучені у нього і за місцем його тимчасового проживання, кров потерпілої не виявлено. А на речах, які були вилучені у нього і за місцем його тимчасового проживання, кров потерпілої не виявлено. Стверджує, що всі докази проти нього сфальсифіковані і просить вирок скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи обвинувачених, їх захисників та законного представника, які підтримали апеляційні скарги з наведених у них підстав, міркування прокурора, яка підтвердила відмову сторони обвинувачення від апеляційної скарги і просила залишити вирок без змін, представників потерпілого і служби у справах дітей та уповноваженого органу поліції, які вважають винесений вирок законним і призначене покарання обґрунтованим, перевіривши матеріали провадження і проаналізувавши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів з`ясувала наступне.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 і ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, за які їх засуджено та кваліфікація їх дій, обґрунтовані сукупністю досліджених в судовому засіданні та належним чином оцінених у вироку доказів, якими повністю спростовуються наведені в апеляційних скаргах доводи.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги дані показань обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_6 в частині того, що вони 25 грудня 2015 року виїхали з м.Тернопіль на автомобілі таксі, водієм якого була ОСОБА_17 . Спочатку ОСОБА_7 сів у вказаний автомобіль на переднє пасажирське сидіння, а ОСОБА_6 на заднє. В дорозі під час зупинки вони місцями помінялись і далі поїхали в смт.Підволочиськ, де зупинили таксі неподалік сміттєзвалища.

Показання обвинувачених в цій частині узгоджуються з дослідженими судом доказами, зокрема:

- показаннями потерпілого ОСОБА_19 , власника автомобіля таксі, який був обладнаний системою GPS, та свідків ОСОБА_27 і ОСОБА_28 , знайомих ОСОБА_17 , які підтвердили, що 25 грудня 2015 року вона їм повідомляла, що везе двох пасажирів в смт.Підволочиськ;

- інформацією про результати виконання доручення №2406д/9/5-2016 від 02 березня 2016 року, згідно якої абонентів мобільних операторів з номерами, якими користувались обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , станом на 25 грудня 2015 року близько 19 год. обслуговували базові станції із розташуванням в смт.Підволочиськ (т.3 а.с.151-161);

- схемою руху по навігатору водія таксі ОСОБА_17 25 грудня 2015 року від магазину «Щедрик» в м.Тернополі до вул.Б.Хмельницького в смт.Підволочиськ, яка пролягає через поле, де автомобіль зупинився о 19 год. 25 хв. (т.4 а.с.210-211);

- протоколом огляду місця події від 26 грудня 2015 року, а саме частини дороги по вул.Б.Хмельницького в смт.Підволочиськ Тернопільської області, де виявлено та вилучено речові докази, в тому числі особисті речі ОСОБА_17 і плями речовини бурого кольору (т.2 а.с.109-120);

- протоколом огляду автомобіля таксі, державний номерний знак НОМЕР_1 , від 25 грудня 2015 року, з якого вбачається, що під час вказаної слідчої дії було зафіксовано обстановку в автомобілі, зокрема наявність слідів речовини бурого кольору у вигляді відбитків пальців рук, а також виявлено та вилучено розкладний ніж (т.2 а.с.104-107).

В подальшому, при проведенні судової комплексної молекулярно-генетичної та дактилоскопічної експертизи №10/66, встановлено, що на клинку і руків`ї вилученого з автомобіля таксі ножа виявлено сліди крові генетичні ознаки якої збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_17 (т.3 а.с.19-27).

Також, висновками судово-медичних експертиз, було підтверджено, що у вилучених з місця події зразках речовини бурого кольору виявлено сліди крові, які можуть походити за рахунок крові ОСОБА_17 . Також, у цих зразках допускаються домішки клітин ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Наведені обставини в сукупності підтверджують, що тілесні ушкодження водію таксі ОСОБА_17 були заподіяні в цьому автомобілі на вул.Б.Хмельницького смт.Підволочиськ, куди вона привезла обвинувачених.

Факт заподіяння смерті ОСОБА_17 шляхом застосування саме того ножа, який виявлений при огляді автомобіля таксі, підтверджується висновком судово-медичної експертизи №955 від 28 січня 2016 року, згідно якого у ОСОБА_17 було діагностовано, зокрема, тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя у виді різаної рани шиї з пошкодженням гортані і ротоглотки, спричинені колючо-ріжучою дією гострого предмета (знаряддя), з властивостями леза і спинки, що притаманно типовому клинку ножа. Смерть ОСОБА_17 настала внаслідок вказаного поранення шиї із ушкодженням гортані, що супроводжувалося масивною зовнішньою кровотечею (в тому числі і потрапляння крові в дихальні шляхи і легені) та розладами зовнішнього дихання з розвитком поширених патологічних змін тканини обох легень, які призвели до гострої дихальної недостатності та настання її смерті (т.2 а.с.168-182).

В ході досудового розслідування було вилучено одяг обвинувачених, в якому вони були одягнуті 25 грудня 2015 року.

Так, з протоколів отримання і огляду добровільно наданих предметів від 04 січня 2016 року слідує, що на підставі письмової заяви ОСОБА_24 вона добровільно видала слідчому куртку яка належала ОСОБА_7 і була виявлена нею на горищі сараю у своєму господарстві. Оглядом встановлено, що на поверхні цієї куртки та на її рукавах наявні чисельні нашарування речовини бурого кольору, яка згідно висновків судово-медичної експертизи №37 від 23 лютого 2016 року може належати ОСОБА_17 (т.2 136-143, т.3 а.с.7-9).

Також, з протоколу обшуку будинку по місцю проживання обвинуваченого ОСОБА_7 від 30 грудня 2015 року, проведеного на підставі добровільної згоди та в присутності власника будинку ОСОБА_29 і в подальшому згідно ч.3 ст.233 КПК України санкціонованого ухвалою слідчого судді від 31 грудня 2015 року, було виявлено та вилучено належний ОСОБА_7 светр сірого кольору з написом літерами синього кольору. На вказаному светрі в ході судово-медичної експертизи виявлено сліди крові, які можуть походити від ОСОБА_17 (т.2 а.с.131, 132-135,162, 213-215).

Наведене повністю спростовує доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що на його речах не було виявлено слідів крові ОСОБА_17 .

З висновку судово-медичної експертизи №064 від 09 червня 2016 року встановлено, зокрема, що ушкодження шиї ОСОБА_17 могли утворитися внаслідок дій пасажира заднього сидіння автомобіля Шевроле Авео, коли зазначений пасажир знаходився на задньому лівому сидінні, а ОСОБА_17 на лівому передньому сидінні. Спричинення ножових поранень клинком розкладного ножа, який виявлено в ході огляду цього автомобіля і на якому встановлено наявність слідів крові ОСОБА_17 , не виключається (т.4 а.с.103-121).

Показаннями свідка ОСОБА_30 підтверджено, що саме такий розкладний ніж постійно носив із собою обвинувачений ОСОБА_7 .

З показань обох обвинувачених і даних протоколів слідчих експериментів з їх участю (т.4 а.с.46-77) слідує, що на задньому сидінні автомобіля під керуванням ОСОБА_17 їхав обвинувачений ОСОБА_7 .

Таким чином, на підставі цих та інших досліджених в ході судового розгляду доказів встановлено, що саме обвинувачений ОСОБА_7 , який знаходився на задньому лівому пасажирському місці автомобіля таксі Шевроле Авео, наносив ножем, який в подальшому був виявлений в ході огляду цього автомобіля, удари в область голови та горла ОСОБА_17 , яка знаходилась на передньому лівому сидінні цього автомобіля.

Локалізація нанесених ОСОБА_17 ножових поранень в області шиї, тобто життєво важливих органів, вказує на спрямованість умислу саме на вбивство, а їх чисельність та характер свідчить про особливу жорстокість, оскільки як підтверджено висновком СМЕ №955 виявлені на трупі ОСОБА_17 чисельні тілесні ушкодження є наслідками неодноразових механічних впливів, кожний з яких звичайно супроводжується відчуттям фізичного болю (т.2 а.с.168-182).

В ході досудового розслідування під час слідчих експериментів та під час допиту в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 по різному вказував на обставини заподіяння ОСОБА_17 тілесних ушкоджень. Однак, у кожному випадку його версія подій суперечить об`єктивним даним проведених у кримінальному провадженні експертиз, показанням іншого обвинуваченого та свідків. Кожну з цих версій суд першої інстанції детально проаналізував у вироку і з посиланням на досліджені в ході судового розгляду докази навів достатні та переконливі мотиви відхилення показань обвинуваченого ОСОБА_7 про його непричетність до вбивства ОСОБА_17 .

Також, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про співучасть у цьому вбивстві обвинуваченого ОСОБА_6 , на одязі якого також було виявлено сліди крові ОСОБА_17 , що підтверджується даними протоколу огляду будинку ОСОБА_24 від 30 грудня 2015 року, в ході якого було виявлено і вилучено, зокрема, кофту сірого кольору з накладаннями речовини бурого кольору, в якій відповідно висновку судово-медичної експертизи №36 виявлено сліди крові, які можуть походити від ОСОБА_17 . Домішки крові обвинувачених не виключаються (т.2 а.с.125-129,209-211).

Наведені обставини підтверджують, що обвинувачений ОСОБА_6 був присутній в автомобілі в момент нанесення ОСОБА_17 ударів ножем і заподіяння їй тілесних ушкоджень, що супроводжувались масивною кровотечею.

Також, судом першої інстанції правильно встановлено, що у вчиненні вбивства обидва обвинувачених брали активну участь, оскільки згідно даних висновків судово-медичних експертиз від 03 лютого 2016 року №6 і №8 (т.2 а.с.190-192, 195-197), в обох обвинувачених було виявлено тілесні ушкодження, отримані ними, не виключено 25 грудня 2015 року, в тому числі, рани від ріжучої дії гострого предмета, не виключено ножа, а також садна і синці, які в більшій своїй частині виявлені у ОСОБА_6 , що підтверджує те, що останній, перебуваючи на передньому правому сидінні автомобіля брав участь в подоланні опору ОСОБА_17 .

Сукупність наведених фактичних даних, які досліджені в ході судового розгляду, повністю підтверджує, що саме обвинувачені ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , діючи узгоджено між собою, замовили в м.Тернопіль таксі, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_17 , проїхали ним в смт.Підволочиськ до місця, де умисно заподіяли їй тілесні ушкодження, внаслідок яких вона померла, тобто вбили її.

Показання ОСОБА_6 про те, що він захищав ОСОБА_17 від ударів які наносив ОСОБА_7 , спростовуються встановленими в ході судового розгляду обставинами про подальшу та узгоджену поведінку обвинувачених, зокрема те, що після умисного вбивства ОСОБА_17 вони викрали з автомобіля таксі мобільний телефон, який в подальшому разом здали в ломбард і отримані гроші розділили між собою. Крім того, після вчинення вбивства і крадіжки, обвинувачені вели себе спокійно, послідовно, разом помили руки, попрямували до місця проживання ОСОБА_6 , де переодягнулись з одягу, який був замащений кров`ю ОСОБА_17 , потім направились у м.Тернопіль з метою здати у ломбард викрадений мобільний телефон.

Також, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_31 протягом всього цього часу аж до його затримання, в тому числі і перебуваючи в себе вдома, не робив жодних спроб повідомити правоохоронні органи про кримінальне правопорушення, вчинене згідно його показань ОСОБА_7 . Навпаки, він допомагав ОСОБА_7 позбутися слідів крові на його одягу і надав йому свій одяг, разом вони поїхали в м.Тернопіль і пішли в ломбард здавати викрадений телефон.

Крім того, показання обвинуваченого ОСОБА_6 про непричетність до умисного вбивства і самостійне вчинення цього злочину ОСОБА_7 спростовується показаннями свідка ОСОБА_32 , які підтвердили також свідки ОСОБА_33 , ОСОБА_34 і ОСОБА_35 . Зокрема, свідок ОСОБА_36 вказав, що він разом зі ОСОБА_37 відвозив поранену ОСОБА_17 на її автомобілі в лікарню і по дорозі на його запитання вона повідомила, що напад на неї скоїли двоє чоловіків.

На переконання колегії суддів, вказані обставини в їх сукупності суд першої інстанції правильно оцінив як такі, що вказують на спільну участь обвинувачених у вчиненні умисного вбивства за попередньою змовою, оскільки кожен з обвинувачених бачив та усвідомлював дії іншого, погоджувався з ними та продовжував свої протиправні дії, направлені на позбавлення життя ОСОБА_17 .

Наведені обставини також повністю спростовують доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про те, що обвинувачений ОСОБА_6 захищав потерпілу від нападу обвинуваченого ОСОБА_7 .

Вказані доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 обґрунтовані виключно даними висновку СМЕ №6 (т.2 а.с.195) про виявлені у ОСОБА_6 рани кисті і передпліччя, які могли бути заподіяні дією клинка ножа 25 грудня 2015 року, тобто в день вбивства ОСОБА_17 . Однак, такі доводи захисника суперечать усім іншим встановленим в ході судового розгляду обставинам в їх сукупності, з яких вбачається, що обвинувачені в м.Тернопіль разом шукали і замовили таксі до смт.Підволочиськ не маючи коштів на оплату проїзду, в дорозі за узгодженням між собою змінили свої місця в автомобілі, вказали ОСОБА_17 їхати в безлюдне місце, після її вбивства разом змивали сліди крові на своєму одязі, ОСОБА_6 взяв у себе вдома свій одяг і надав його ОСОБА_7 взамін того, на якому були сліди крові, після чого вони разом на поїзді повернулись в м.Тернопіль і здали в ломбард викрадений з автомобіля таксі телефон, а отримані кошти розділили між собою.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що рани кисті і передпліччя обвинувачений ОСОБА_6 отримав під час подолання активного опору ОСОБА_17 від ударів, які їй наносив обвинувачений ОСОБА_7 .

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про відсутність в діях обвинувачених складу злочину, передбаченого ст. 115 КК України, через те, що потерпіла після отриманих тілесних ушкоджень повернулася в автомобіль та скермувала його в напрямку районної лікарні є безпідставними.

Під час судового розгляду на підставі даних протоколів огляду місця події від 25 і 26 грудня 2015 року (т.2 а.с.104-107,109-120), слідчих експериментів з обвинуваченими від 19 квітня 2019 року (т.4 а.с.46-77) та висновку судово-медичної експертизи №064 (т.4 а.с.103-121) встановлено, що після нанесення ОСОБА_17 численних тілесних ушкоджень ножем у життєво важливі органи обвинувачені витягли її з автомобіля через переднє праве пасажирське місце і покинули в кюветі, хоча заподіяне ОСОБА_17 поранення шиї з ушкодженням гортані супроводжувалось масивною кровотечею.

Доводи захисника ОСОБА_9 , що обвинувачені пересвідчились, що ОСОБА_17 жива і не скористались можливістю її вбити є безпідставними, оскільки в ході судового розгляду не встановлено і в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_9 не наведено жодних доказів того, що обвинувачені робили спроби пересвідчитися, що ОСОБА_17 жива. А згідно висновку №955 між спричиненим їй обвинуваченими пораненням шиї та настанням її смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок (т.2 а.с.168-182).

На переконання колегії суддів, за встановлених в ході судового розгляду обставин щодо способу заподіяння ножем тілесних ушкоджень, їх кількості та локалізації на життєво важливих органах горла і шиї, а також залишення ОСОБА_17 з масивною кровотечею в темну пору доби в безлюдному місці, суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що настання її смерті охоплювалось умислом обвинувачених. У зв`язку з цим період часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті ОСОБА_17 , для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та захисників про необхідність проведення комісійної судово-медичної експертизи для перевірки правильності проведених медичними працівниками реанімаційних заходів відносно ОСОБА_17 аналогічні доводам сторони захисту в ході судового розгляду в суді першої інстанції, які належним чином перевірені.

Так, під час судового розгляду було досліджено висновок судово-медичної експертизи №955, згідно якого смерть ОСОБА_17 настала внаслідок поранення шиї із ушкодженням гортані, що супроводжувалось масивною кровотечею (в тому числі потраплянням крові в дихальні шляхи і легені аспірація) та розладами зовнішнього дихання з розвитком поширених патологічних змін тканини обох легень, які призвели до гострої дихальної недостатності. Між спричиненням ОСОБА_17 поранення шиї та настанням її смерті існує прямий причинний зв`язок (т.2 а.с.179).

Допитаний в судовому засідання 27 червня 2018 року експерт ОСОБА_38 з приводу причин смерті ОСОБА_17 та проведеної за його участю комісійної судово-медичної експертизи дав детальні, однозначні і вичерпні відповіді на всі питання учасників судового розгляду, в тому числі сторони захисту. Серед іншого експерт ОСОБА_38 категорично підтвердив, що до смерті ОСОБА_17 призвели саме поранення шиї із ушкодженням гортані. Також, відповідаючи на запитання захисника ОСОБА_9 експерт категорично відхилив його припущення про причинний зв`язок між смертю ОСОБА_17 і проведеним медичними працівниками маніпуляціями, в тому числі плевральною пункцією і проколом стінки легеневої артерії з крововиливом в порожнину пекарда. В ході допиту експерт детально пояснив клінічний перебіг патологічних змін в організмі померлої і категорично ствердив, що вказаний прокол і виявлена в порожнині пекарда незначна кількість крові не має жодного відношення до встановлених в ході експертизи причин смерті ОСОБА_17 (т.5 а.с.27-29, т.6 а.с.8).

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання сторони захисту про призначення судово-медичної експертизи для перевірки правильності дій медичних працівників, які надавали медичну допомогу ОСОБА_17 .

Доводи захисника ОСОБА_9 про неповноту судового розгляду через відмову суду першої інстанції у виклику в судове засідання експерта ОСОБА_39 , який проводив судово-медичну експертизу трупа ОСОБА_17 , є безпідставними, оскільки в судовому засіданні був допитаний експерт ОСОБА_40 , який був присутнім при проведенні вказаної експертизи, а також брав участь при проведенні комісійної судово-медичної експертизи №064 (т.2 а.с.168, т.4 а.с.103).

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про недостовірність висновку експертизи №064 (т.4 а.с.103-121) через те, що на дослідження експертам не було надано ніж, який був вилучений в ході огляду автомобіля таксі і є знаряддям злочину, спростовуються даними цього висновку і показання експерта ОСОБА_41 в судовому засіданні 27 червня 2018 року, з яких вбачається, що для проведення комісійної судово-медичної експертизи було надано матеріали кримінального провадження, в тому числі висновок №10/66 від 01.04.2016р. молекулярно-генетичної експертизи взірців крові ОСОБА_17 та виявленого в її автомобілі ножа, який детально описаний у дослідній частині вказаного висновку експерта. На всі запитання сторони захисту щодо знаряддя злочину і встановленого в ході вказаної експертизи механізму спричинення ОСОБА_17 тілесних ушкоджень експерт ОСОБА_38 дав вичерпні, однозначні і категоричні відповіді, які жодних сумнівів не викликають і підтверджують, що тілесні ушкодження ОСОБА_17 з ознаками колючої, колючо-ріжучої, ріжучої дії гострого предмета з лезом могли бути заподіяні клинком розкладного ножа, який виявлений під час огляду автомобіля таксі.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про те, що судом не було досліджено та оголошено відомостей, що містяться у медичних документах, які лягли в основу висновків судово-медичних експертиз є надуманими, оскільки як вбачається зі змісту вказаних висновків у їх дослідній частині описано зміст всіх документів, в тому числі медичних, які були надані для експертного дослідження.

Як вбачається зі змісту досліджених в ході судового розгляду висновків експертів №955 і №064, в їх дослідній частині наведено зміст медичної картки стаціонарного хворого Підволочиської КЦРЛ ОСОБА_17 , а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у витребувані і дослідженні вказаної медичної документації безпосередньо у судовому засіданні, оскільки зміст цієї документації було викладено у висновках експертиз, які були у встановленому ст.290 КПК України порядку відкриті стороні захисту і безпосередньо досліджувались у судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про недопустимість наведених висновків судово-медичних експертиз через те, що описана у висновках медична карта стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_17 надана експертам з порушенням встановленого порядку колегія суддів вважає безпідставними.

Так, згідно ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів у тому числі шляхом їх витребування та одержання від підприємств, установ та організацій, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.55 КПК України, потерпілий вправі надавати докази під час досудового розслідування.

Також, відповідно до ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Тобто, вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК України до наданих сторонами доказів, необхідно виходити з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Інформація, яка міститься в медичній карті ОСОБА_17 не стосується прав та свобод обвинувачених, а тому надання цих відомостей експертам для з`ясування обставин її смерті не можна вважати істотним порушенням прав та свобод обвинувачених.

З огляду на вказане, той факт, що медична карта стаціонарного хворого була надана експертам без ухвали слідчого судді про доступ до документів з правом їх вилучення, не є підставою вважати недопустимим доказом проведені судово-медичні експертизи.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про недопустимість висновків експертиз через те, що вказана медична картка стаціонарного хворого як доказ не відкривалась стороні захисту, а зміст медичних документів слідчим приховувався, є безпідставними.

Як вбачається з матеріалів провадження під час виконання вимог ст.290 КПК України стороні захисту були відкриті всі висновки проведених у даному кримінальному провадженні судово-медичних експертиз, в дослідній частині яких наведено зміст медичної картки №3853 на ім`я ОСОБА_17 .

Отже, сторона захисту до направлення обвинувачення до суду була повністю ознайомлена зі змістом медичної документації, яка стосується перебування ОСОБА_17 в стаціонарі Підволочиської КЦРЛ 25-26 грудня 2015 року. При цьому, стороною захисту під час досудового розслідування не було заявлено клопотань в порядку ст.160 КПК України про надання їм доступу до вказаної медичної документації. Також, ця медична документація не була заявлена в порядку ч.6 ст.290 КПК України як така, яку сторона захисту має намір використовувати як доказ у суді.

Крім того, як видно з апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника ОСОБА_9 та доводів сторони захисту в ході апеляційного розгляду, в них не наведено обставин, які би вказували на невідповідність висновків судово-медичних експертиз фактичним обставинам провадження, в тому числі часу, механізму спричинення тілесних ушкоджень чи їх тяжкості. Також, в ході судового розгляду не було виявлено жодних обставин, які би вказували на те, що медична документація потерпілої та висновки експертів містять недостовірні дані.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про недопустимість висновків експертів з тих підстав, що про проведену експертизу стороні захисту повідомлено вже після закінчення досудового розслідування не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, оскільки ст.243 КПК України (в редакції Закону від 13 квітня 2012 року) не покладала на слідчого обов`язку повідомляти стороні захисту про призначення експертиз у кримінальному провадженні. Протягом досудового розслідування захисники та підозрювані були наділені правом заявляти клопотання про призначення експертиз у кримінальному провадженні. Наявність будь-яких перешкод у реалізації цього права сторони захисту у даному випадку не встановлено. Посилання захисника ОСОБА_9 в апеляційній скарзі на вимоги п.2.13.2 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи є безпідставними, оскільки вказана норма не передбачає обов`язкової участі підозрюваних у проведенні судово-медичних експертиз, що не стосуються їх особи, а вказує лише на можливу їх присутність з дозволу слідчого.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про недопустимість висновків усіх проведених у даному провадженні експертиз через відсутність підтвердження повноважень експертів і даних, які виключають можливість проведення ними судових експертиз, а також невиконання слідчим вимог КПК щодо попередження експертів про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження у кожному висновку експерта містяться відомості про особу експерта, його посаду і кваліфікацію, стаж роботи за фахом, а також особистий підпис про ознайомлення з правами та обов`язками експерта згідно ст.69 КПК та попередження щодо відповідальності за ст.ст.384,385 КК України. Всі висновки експертів оформлені відповідно до вимог ст.102 КПК України. Судово-медичні експертизи проведені експертами Тернопільського обласного бюро судово-медичних експертиз, які мають відповідний кваліфікаційний клас, а висновки всіх проведених у справі експертиз належно аргументовані, відповідають фактичним обставинам справи та іншим зібраним доказам, а тому колегія суддів не має підстав сумніватися в їх об`єктивності та достовірності.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про недопустимість результатів допиту неповнолітнього потерпілого ОСОБА_15 в судовому засіданні в режимі відеоконференції не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, оскільки згідно ч.1 ст.336 КПК України судове провадження може здійснюватися у режимі відеоконференції, зокрема, у разі проведення допиту неповнолітнього потерпілого. Частина друга вказаної статті не вимагає від суду обов`язкового винесення в нарадчій кімнаті письмової ухвали про здійснення дистанційного судового провадження, як про це помилково стверджує захисник ОСОБА_9 в апеляційній скарзі. За змістом ч.3 ст.371 КПК України ухвала суду постановляється в нарадчій кімнаті лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Зі змісту журналу судового засідання від 16 серпня 2017 року та його звукозапису (т.2 а.с.73-77, т.6 а.с.2) вбачається, що клопотання законного представника неповнолітнього потерпілого про допит останнього в режимі відеоконференції суд розглянув з дотриманням вимог ст.350 КПК України і обґрунтовано задовольнив, про що з дотриманням вимог ч.2 ст.336, ч.2 ст.372 КПК України постановив вмотивовану ухвалу. Також, зі змісту журналу судового засідання від 16 серпня 2017 року та його звукозапису слідує, що в цьому судовому засіданні за участю неповнолітнього потерпілого впізнання в порядку ст.355 КПК України не проводилось, а тому доводи захисника ОСОБА_9 про порушення вимог вказаної статті є надуманими.

Крім того, як вбачається зі змісту показань обвинуваченого ОСОБА_7 під час судового розгляду він не заперечує того, що 27 листопада 2015 року відкрито викрав у ОСОБА_15 мобільний телефон.

Доводи апеляційних скарг захисників ОСОБА_9 і ОСОБА_8 про недопустимість як доказу протоколу огляду автомобіля Шевроле Авео є безпідставними, оскільки в цьому автомобілі відбулась подія злочину і його огляд проведено відповідно до ч.3 ст.214 КПК України. Крім того, як встановлено під час допиту потерпілого ОСОБА_42 він давав свою згоду на огляд працівниками поліції належного йому автомобіля таксі, на якому їздила ОСОБА_17 . З показань потерпілого вбачається його зацікавленість у розслідуванні вчиненого злочину і намір сприяти правоохоронним органам у цьому. За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність згоди потерпілого на огляд його автомобіля, і сторона захисту не надала будь-яких доказів, які би ставили під сумнів добровільність цієї згоди.

Доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 про неповноту судового розгляду через необхідність повторного допиту свідка ОСОБА_25 є безпідставними. Як вбачається з матеріалів провадження ОСОБА_25 був допитаний як свідок і пояснив, що він є братом обвинуваченого ОСОБА_7 і 25 грудня 2015 року до 19 год. 30 хв. був у кафе в м.Підволочиськ, потім його відвели додому. Там були вітчим, матір і двоє братів, потім прийшли ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , які поводились спокійно, нічого не розповідали, сказали, що щойно приїхали і йдуть на залізничний вокзал, щоби поїхати в м.Тернопіль.

Як вбачається з матеріалів провадження, зокрема журналу і звукозапису судового засідання від 16 серпня 2017 року (т.2 а.с.73-77) свідок ОСОБА_25 був допитаний за участю обох сторін кримінального провадження з дотриманням усіх вимог ст.352 КПК України, в тому числі з наданням стороні захисту можливості провести перехресний допит цього свідка.

В поданому до суду першої інстанції клопотанні про повторний допит свідка ОСОБА_25 та в апеляційних скаргах захисник і обвинувачений ОСОБА_7 не навели жодних обставин з приводу яких цей свідок не допитувався, не вказано яка саме інформація на думку сторони захисту підлягає додатковій перевірці шляхом повторного допиту свідка ОСОБА_25 , не зазначено жодних конкретних обставин, які свідок може повідомити додатково і які мають значення для кримінального провадження.

В поданих до суду першої інстанції клопотаннях про повторний допит цього свідка обвинувачений ОСОБА_7 стверджував, що ОСОБА_25 є винний в цій кримінальній справі.

Разом з тим, в ході судового розгляду встановлено, що пасажирами таксі під керуванням ОСОБА_17 були лише обвинувачені ОСОБА_7 і ОСОБА_6 . Про будь-яких інших осіб вони у своїх показаннях суду не повідомили. Також, цей факт підтверджується наведеними у вироку показаннями свідків ОСОБА_32 , ОСОБА_28 , ОСОБА_27 . Крім того, при співставленні абонентських номерів, які зустрічаються в моніторингах за адресами, якими рухались обвинувачені у вечір скоєння вбивства телефонів інших абонентів, які могли би перебувати з ними весь цей час не встановлено (т.3 а.с.119-165, 166-167).

Згідно ч.3 ст.404 КПК України повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

У даному випадку в апеляційних скаргах та заявлених під час апеляційного розгляду клопотаннях захисників про повторне дослідження доказів такі умови не дотримані, оскільки як вбачається з доводів сторони захисту ці клопотання обґрунтовуються виключно незгодою з викладеними у вироку висновками суду, що не є підставою для повторного допиту свідків і дослідження інших доказів.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про невідповідність вироку вимогам ч.3 ст.370 КПК України колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зі змісту оскарженого вироку вбачається, що суд першої інстанції не лише проаналізував досліджені в ході судового розгляду докази, навівши їх зміст у вироку, але й виклав мотиви, з яких було відхилено доводи сторони захисту про непричетність обвинувачених до вчинення інкримінованих злочинів. Зокрема, у вироку наведено висновки суду про те, якими конкретними обставинами провадження підтверджується спільна участь обвинувачених у вчиненні умисного вбивства з особливою жорстокістю та їх корисливий мотив, а також у подальшому викраденні з автомобіля таксі мобільного телефону.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про порушення судом першої інстанції вимог ч.4 ст.95 КПК України при оцінці показань обвинуваченого ОСОБА_6 колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч.2 ст.84, ч.1 ст.95, п.3 ч.2 ст.99 КПК України джерелами доказів є як показання обвинуваченого, так і документи, тобто складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них.

Як вбачається зі змісту вироку, даючи оцінку показанням обвинувачених в судовому засіданні суд порівнював їх зі змістом протоколів проведених під час досудового розслідування слідчих експериментів за участю обвинувачених і правильно вказав, що обвинувачені кожного разу висували нову версію подій.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_43 про недопустимість протоколу проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_6 від 30 грудня 2019 року з підстав нероз`яснення йому права не свідчити проти себе є безпідставними, оскільки зі змісту протоколу вказаної слідчої дії та доданого до нього відеозапису вбачається, що слідчий експеримент з ОСОБА_6 , який на той час був підозрюваним, проводився за участю його законного представника, захисника і представника служби у справах дітей, ОСОБА_6 було роз`яснено його право відмовитися давати показання або пояснення щодо себе згідно ст.63 Конституції, на що обвинувачений ОСОБА_6 погодився брати участь в слідчому експерименті. Протокол слідчого експерименту всіма його учасниками, в тому числі обвинуваченим, його законним представником, захисником і представником служби у справах дітей, підписаний без будь-яких зауважень.

Також, в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 стверджує про недопустимість протоколу огляду будинку ОСОБА_24 де проживав обвинувачений ОСОБА_6 з тих підстав, що цей огляд відбувся без відповідної ухвали слідчого судді.

З такими доводами колегія суддів не погоджується, оскільки за наявності й добровільності згоди особи на проведення в її житлі або іншому володінні огляду немає потреби звертатися до слідчого судді в порядку частини третьої статті 233 КПК України. Аналогічна правова позиція викладена в п.36 постанови Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 159/451/16-к.

Письмова згода ОСОБА_24 на огляд належного їй житла наявна в матеріалах кримінального провадження (т.2 а.с.123).

Добровільність написання вказаної заяви ОСОБА_24 стороною захисту не оспорюється. Також, в матеріалах провадження відсутні і в апеляційних скаргах не наведено даних, які би вказували на те, що дозвіл на огляд житла від ОСОБА_24 було отримано за обставин, які перешкоджали їй висловлювати свою справжню думку.

Як вбачається зі змісту протоколу огляду від 30 грудня 2015 року під час вказаної слідчої дії речовий доказ (светр сірого кольору з написом латинськими літерами і накладанням речовини бурого кольору), був виявлений в результаті саме огляду житла, а не обшуку в ньому, оскільки він знаходився в одній з кімнат навпроти входу на відстані 130 см від вхідних дверей на картонній коробці (т.2 а.с.126,209-211), і передбачені ч.6 ст.236 КПК України дії слідчим не проводились, що спростовує доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про те, що фактично в житлі ОСОБА_24 проведено обшук з метою відшукання доказів.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про недотримання стороною обвинувачення вимог ст.100 КПК України щодо упакування і зберігання речових доказів є формальними і не містять вказівки на такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення, оскільки в ході судового розгляду при дослідженні речових доказів не було встановлено жодних обставин, які би вказували на підміну, псування чи інше порушення схоронності цих речових доказів. Крім того, як вбачається зі змісту вироку та матеріалів кримінального провадження, в ході судового розгляду оглядались речові докази, які були належним чином упаковані, та розпаковувались прокурором в судовому засіданні. Зі змісту долучених до матеріалів кримінального провадження висновків судових експертиз також вбачається, що надані на їх дослідження речові докази були належним чином опечатані і порушень цілісності упакування експертами не виявлено.

За наведених обставин колегія суддів не знаходить підстав вважати ОСОБА_7 необгрунтовано засудженим за ч.1 ст.186, ч. 2 ст. 185 та п.п. 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, а ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 та п.п. 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які тягнуть за собою безумовне скасування чи зміну вироку під час перегляду апеляційним судом оскарженого вироку не виявлено.

Покарання обвинуваченим призначено відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України та за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для їх виправлення та попердження нових злочинів.

Як вбачається зі змісту вироку, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції правильно врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відносяться до злочинів середньої тяжкості та особливо тяжкого злочину, фактичні обставини кримінального провадження, особу винуватого, його молодий вік, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, негативно по місцю проживання не характеризується, а також як обставину, що пом`якшує покарання, часткове визнання вини в одному із вчинених злочинів.

З урахуванням наведеного та беручи до уваги думку потерпілих та їх представників - ОСОБА_14 і ОСОБА_11 , які просили суворо покарати обвинуваченого, суд першої інстанції прийшов до переконання, з яким погоджується і колегія суддів, про наявність підстав не застосовувати найбільш суворе покарання у виді довічного позбавлення волі, а призначити покарання в межах санкцій інкримінованих статей на певний строк та визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим.

При призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 50, 65, 103 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, фактичні обставини кримінального провадження і відомості про особу винуватого, його умови проживання, відсутність негативного впливу матері на нього і рівень його психологічного розвитку, а також як обставину, що пом`якшує покарання, - вчинення злочину неповнолітнім. Врахувавши наведене і думку потерпілих та їх представників, які просили суворо покарати обвинуваченого, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про наявність підстав для призначення покарання в межах санкцій інкримінованих статей у виді позбавлення волі на певний строк, та при визначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів застосування поглинання менш суворого покарання більш суворим.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції розглянув справу із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, дослідив усі надані стороною обвинувачення докази, дав кожному з них і їм у сукупності належну оцінку, а тому відсутні підстави скасування вироку і призначення нового судового розгляду чи закриття провадження, як про це просять в апеляційних скаргах обвинувачений та захисники.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України (в редакції від 26.11.2015 року) час попереднього ув`язнення після винесення вироку і до набрання ним законної сили підлягає зарахуванню у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404-419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 , та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 травня 2019 року відносно ОСОБА_6 і ОСОБА_7 без змін.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України (в редакції від 26.11.2015 року) зарахувати ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в строк відбуття покарання час їх попереднього ув`язнення в період з 24 травня 2019 року по 28 жовтня 2019 року, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим який перебуває під вартою у той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3