Постанова
іменем України
22 жовтня 2019 року

м. Київ
справа № 485/40/18

провадження № 51-633км19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області

від 19 березня 2018 року та вирок Миколаївського апеляційного суду

від 30 жовтня 2018 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000751, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Мінеральні Води Ставропольського краю (Російська Федерація), жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 1 серпня 2017 року за ч. 1 ст. 199 Кримінального кодексу України (далі КК) до трьох років позбавлення волі та звільненого на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю два роки,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Вироком Миколаївського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2018 року щодо ОСОБА_6 у частині призначеного покарання скасовано та в цій частині ухвалено свій вирок, яким ОСОБА_6 визнано засудженим за ч. 1 ст. 125 КК та призначено покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 1 серпня 2017 року і, з урахуванням положень п. 1 ч. 1 ст. 72 КК, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк три роки десять днів.
В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 23 грудня 2017 року приблизно о 23-ій год 00 хв, знаходячись у будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті тривалих неприязних відносин під час сварки зі своєю дружиною ОСОБА_8 умисно завдав останній не менше шести ударів долонею правої руки в обличчя, після чого штовхнув її в плече, від чого ОСОБА_8 впала в заглиблення ванної, а далі, продовжуючи свої злочинні дії, став хапати потерпілу руками за обличчя, вуха, живіт, зап`ястки рук, стискав шию руками та завдав не менше дев`ятнадцяти травматичних дій, заподіявши їй легкі тілесні ушкодження у вигляді численних синців на обличчі, синця на лівій вушній раковині, синців та саден на зап`ястках рук, синця на передній поверхні шиї, синця на животі, саден на шиї.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить судові рішення щодо нього скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що відсутні будь-які правові підстави для визнання його винуватим за ч. 1 ст. 125 КК. На думку засудженого, прийняття слідчим постанови про призначення судово-медичної експертизи та проведення самої судово-медичної експертизи відбулось до початку досудового розслідування, в зв`язку з чим отримані в ході її проведення відомості не можуть використовуватися як докази. Зазначає, що судом порушено право потерпілої на висловлення своєї позиції у судових дебатах щодо призначення обвинуваченому покарання, оскільки відсутні докази про виклик ОСОБА_8 повісткою на 19 березня 2018 року, а також їй не було надано копій вироків судів першої та апеляційної інстанцій. Вважає, що апеляційний суд призначив йому суворе покарання, не з`ясувавши можливість його відбування з огляду на наявність у нього захворювання нирок.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу необгрунтованою та просив судові рішення залишити без зміни.
Захисник ОСОБА_7 підтримав касаційну скаргу засудженого та просив її задовольнити.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого ОСОБА_6 , який просив задовольнити його касаційну скаргу, захисника ОСОБА_7 , прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України

(далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому, згідно зі ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції дослідив зібрані у ньому докази в їх сукупності за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, забезпечивши сторонам кримінального провадження передбачені КПК умови для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, та дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 в умисному заподіянні потерпілій легких тілесних ушкоджень.

При цьому суд послався на показання обвинуваченого ОСОБА_6 , який вину визнав та підтвердив, що 23 грудня 2017 року в ході сварки завдав потерпілій декілька ударів долонею по обличчю, а коли та забігла до кухні, продовжував свої дії, наздогнав, хапав руками за обличчя, руки, стискав шию; показання потерпілої ОСОБА_8 про обставини, за яких ОСОБА_6 умисно заподіяв їй легкі тілесні ушкодження; показання свідка ОСОБА_9 , а також на дані, що містилися у протоколах огляду місця події, слідчого експерименту з фототаблицею до нього, проведеного за участю ОСОБА_8 , яка розповіла про подію, яка сталася 23 грудня 2017 року та показала на місці, як саме та в якій кількості ОСОБА_6 завдавав їй удари; а також на інші досліджені докази.

Крім того, на підтвердження встановлених обставин суд поклав у вирок дані висновків експерта від 24 грудня 2017 року № 235 та від 26 грудня 2017 року № 236, відповідно до яких у потерпілої ОСОБА_8 виявлено легкі тілесні ушкодження: численні синці на обличчі; синець на лівій вушній раковині; синці і садна на зап`ястках рук; синець на передній поверхні шиї; синці на животі, які могли утворитися від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею в час та за обставин, вказаних потерпілою в ході проведення слідчого експерименту.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що 24 грудня 2017 року за заявою ОСОБА_8 про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 о 11:41:13 було внесено відповідні відомості про дане кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000751з правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 125 КК.

Після цього для встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень постановою від 24 грудня 2017 року слідчого СВ Снігурівського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_10 в цьому кримінальному провадженні було призначено судово-медичну експертизу.

Це підтверджується наявністю у вказаній постанові номеру кримінального провадження та дати внесення інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань; короткого викладу обставин, наведених ОСОБА_8 , а також попередньої правової кваліфікації кримінального правопорушення.

І саме на підставі постанови слідчого від 24 грудня 2017 року слідчого СВ Снігурівського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_10 проводилася судово-медична експертиза, про що прямо вказано у наданому експертом висновку

від 24 грудня 2017 року № 235 із зазначенням прізвища, ініціалів та посади особи, яка винесла цю постанову.

А тому вказівка у цьому висновку про те, що експертизу було розпочато 24 грудня 2017 року о 10-ій год 40 хв, з огляду на наведені вище обставини не може бути достатнім свідченням щодо проведення цієї слідчої (розшукової) дії до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Отже, доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що досудове розслідування розпочалося до моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, є безпідставними.

Оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, суд правильно встановив обставини кримінального провадження та відповідно до вимог ст. 374 КПК навів у вироку докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 в умисному заподіянні потерпілій легких тілесних ушкоджень.

Вирок суду відповідає вимогам ст. 370 КПК та є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 125 КК.
Доводи у касаційній скарзі засудженого ОСОБА_6 про суворість покарання, призначеного судом апеляційної інстанції, є безпідставними.
Переглядаючи в апеляційному порядку вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 за апеляційною скаргою прокурора, в якій порушувалося питання про скасування вироку місцевого суду в частині призначення покарання в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалення в цій частині нового вироку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_6 у найменш суворому виді, з передбачених санкцією ч. 1 ст. 125 КК, є таким, що не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
При цьому апеляційний суд зазначив, що приймаючи рішення про призначення ОСОБА_6 покарання у виді штрафу, суд першої інстанції хоч і послався на тяжкість вчиненого ним злочину, який згідно зі ст. 12 КК є злочином невеликої тяжкості, однак не врахував обставин вчиненого злочину, тривалість та спосіб спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, а також дані про особу обвинуваченого, який, будучи судимим вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 1 серпня 2017 року за ч. 1 ст. 199 КК із звільненням від відбування покарання з випробуванням, у період іспитового строку 23 грудня 2017 року вчинив умисний злочин проти здоров`я потерпілої.

Крім того, у вироку суд першої інстанції послався на дані досудової доповіді, але належно не врахував викладені у ній висновки органу пробації про те, що існує високий ризик вчинення ОСОБА_6 повторного кримінального правопорушення; ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінено як середній.
З огляду на викладене, апеляційний суд правильно визначив, що справедливим і необхідним для виправлення обвинуваченого буде більш суворе покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.
Отже, призначене апеляційним судом покарання ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125 КК, а також остаточне покарання за сукупністю вироків за правилами ст. 71 КК ґрунтується на положеннях ст. ст. 50і 65 КК, відповідає принципам співмірності та індивідуалізації покарання, є необхідним для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових злочинів.
А тому вважати покарання, призначене апеляційним судом ОСОБА_6 , явно несправедливим через суворість немаєпідстав.
З приводу доводів у касаційній скарзі засудженого про те, що він має захворювання нирок, що унеможливлює відбування ним покарання, то відповідно до ст. 537 КПК питання про звільнення від покарання за хворобою вирішуються судом під час виконання вироку.
Крім того, безпідставними слід визнати й доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 про істотне порушення права потерпілої ОСОБА_8 .
Так, засуджений ОСОБА_6 вказує, що неповідомлення потерпілої ОСОБА_8 про призначення судового засідання на 19 березня 2018 року та проведення цього засідання за її відсутності порушило право потерпілої на висловлення своєї позиції щодо покарання обвинуваченого, а це могло вплинути на вид та розмір призначеного йому покарання.
При цьому згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 425 КПК засуджений має право подати касаційну скаргу лише у частині, що стосується його інтересів. А тому вказані доводи засудженого ОСОБА_6 слід розглядати в аспекті того, чи призвела відсутність потерпілої ОСОБА_8 під час проведення судових дебатів до неврахування судом першої інстанції її думки щодо покарання обвинуваченого.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що судове провадження у Снігурівському районному суді Миколаївської області під час з`ясування обставин та перевірки їх доказами здійснювалося за участю потерпілої ОСОБА_8 , яка давала показання у суді першої інстанції та брала участь у дослідженні інших доказів.
Проте 13 березня 2018 року потерпіла ОСОБА_8 подала до суду заяву, в якій, пославшись на віддаленість місця її проживання та зайнятість на роботі, просила судовий розгляд 15 березня 2018 року проводити за її відсутності, а також висловила свою думку про призначення покарання обвинуваченому, вказавши, що покладається щодо міри покарання на розсуд і справедливість суду.
Як слідує з аудіозапису судового засідання від 19 березня 2018 року, головуючий суддя, оголосивши вказану заяву потерпілої ОСОБА_8 , з`ясував думку обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_11 , а також прокурора щодо можливості проводити судові дебати без участі потерпілої.
Оскільки учасники судового провадження не заперечували щодо розгляду справи за відсутності потерпілої, яка вже висловила свою думку про призначення покарання обвинуваченому, то судове засідання 19 березня 2018 року, в ході якого відбувались виступи в судових дебатах, було надано останнє слово обвинуваченому й оголошувався вирок, здійснювалося за відсутності потерпілої ОСОБА_8 .
Враховуючи наведене, проведення судових дебатів за відсутності потерпілої ОСОБА_8 не призвело до неврахування судом першої інстанції її думки щодо покарання обвинуваченого чи порушення її права на висловлення своєї позиції щодо цього питання.
Крім того, матеріалами кримінального провадження спростовуються й доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що потерпілій не було надано копії вироків судів першої та апеляційної інстанцій.
Так, зі супровідного листа Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20 березня 2018 року про направлення потерпілій ОСОБА_8 копії вироку від 19 березня 2018 року та повідомлення про вручення особисто ОСОБА_8 26 березня 2018 року поштового відправлення, що засвідчено її підписом, вбачається, що копію вироку суду першої інстанції було вручено потерпілій.
Поряд з цим, відповідно до супровідного листа Миколаївського апеляційного суду потерпілій ОСОБА_8 було направлено 30 жовтня 2018 року копію вироку суду апеляційної інстанції від 30 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_6 .
Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування судових рішень, не встановлено.

А тому касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441442 КПК України, Суд

у х в а л и в:
Вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2018 року та вирок Миколаївського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3