Дата документу 24.09.2019 Справа № 320/4728/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Єдиний унікальний № 320/4728/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/301/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.3 ст.186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Мелітополя Запорізької області, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого;

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
На підставі ст.75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання, якщо він протягом іспитового строку в 3 роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до ст.76 КК України впродовж іспитового строку на обвинуваченого ОСОБА_7 покладено обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід до ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили не застосовувався.
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 11.06.2017, приблизно о 02-00 год. ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, шляхом розбиття скла балконної рами вікна, проник у квартиру АДРЕСА_2 , яке є житлом, де ігноруючи присутність потерпілого ОСОБА_9 відкрито викрав з квартири майно, яке належало ОСОБА_9 , а саме: партмоне із шкірозамінника чорного кольору, вартістю 100 грн., в якому знаходились грошові кошти у сумі 400 грн. та зірвав з шиї потерпілого ланцюжок із срібла, вагою 20г., вартістю 1000 грн., після чого з місця події зник, тим самим відкрито викрав вказане майно, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 1500 грн.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 не оспорюючи вирок в частині кваліфікації дій обвинуваченого, доведеність його вини та міри покарання призначеної судом, вважає вирок незаконним і таким, що підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми, передбачені ст.ст. 89, 90 КК України, що призвело до виключення з обвинувачення кваліфікуючої ознаки повторність. Під час судового розгляду судом першої інстанції досліджено довідку про попередні судимості обвинуваченого, з якої встановлено, що ОСОБА_7 засуджено:

- 07.12.2012 Мелітопольським міськрайонним судом за ст.128 КК України до 150 годин громадських робіт. 12.03.2013 знятий з обліку по відбуттю покарання;

- 20.11.2013 Мелітопольським міськрайонним судом за ч.1 ст.185 КК України до 150 годин громадських робіт. 25.02.2014 знятий з обліку по відбуттю покарання;

- 17.09.2014 Мелітопольським міськрайонним судом за ч.1 ст.263 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України від відбуття покарання звільнено з іспитовим строком на 2 роки. 22.09.2016 постановою Мелітопольського міськрайонного суду знято з обліку у зв`язку з відбуттям іспитового строку.

Таким чином, прокурор вказує, що 25.02.2014 ОСОБА_7 відбув покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, з цього дня почалось обчислення строку погашення судимості 1 рік. Однак, у зазначений період, ОСОБА_7 вчиняє інший злочин, у зв`язку з цим строк погашення судимості перервався, та почав обчислюватись заново з моменту відбуття покарання за вироком суду від 17.09.2014, а саме з 22.09.2016.

Далі, ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.186 КК України 11.06.2017, тобто протягом перебігу строку погашення судимості за вироком від 20.11.2013.

На підставі викладеного прокурор просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у житло.

Включити в обвинувачення відносно ОСОБА_7 кваліфікуючу ознаку повторне вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України.

Призначити обвинуваченому покарання за ч.3 ст.186 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України, звільнити від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки, покласти на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені п.п. 1,2 ст.76 КК України.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу процесуального прокурора; обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до положень ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції не досліджує і не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину при обставинах, які викладені в формулюванні обвинувачення, а також щодо кваліфікації його дій, розміру і виду покарання а також рішення щодо звільнення обвинуваченого від покарання з випробуванням, оскільки питання про це в апеляційній скарзі не порушується.

Дійсно, обставини на які посилається прокурор щодо неправильного застосування судом положень ст.ст.89, 90 КК України є слушними, адже ОСОБА_7 вчинив злочин протягом перебігу строку погашення судимості за вироком від 20.11.2013.

Посилаючись на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, апелянт фактично наполягає на збільшенні обсягу обвинувачення, що в свою чергу вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (хоча прямо про це не зазначає у скарзі). За таких обставин відповідно до вимог ст.411 КПК України вирок суду підлягає зміні чи скасуванню лише коли невідповідність висновків суду вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання. Прокурор не оскаржує міру покарання, обрану судом.

Колегія суддів вважає, що по суті апеляційної скарги її автор посилається на суперечливість висновків суду, які суперечать наданим доказам, тобто на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, яке є наслідком неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а не навпаки.

Крім того, повторність не є кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.186 КК України, однак вона не зазначалась стороною обвинувачення як обставина, що обтяжує покарання.

Колегія суддів вважає, що наведенні в апеляційній скарзі вимоги носять формальний характер, оскільки їх задоволення, враховуючи вимоги прокурора щодо призначення аналогічного покарання, і звільнення від його відбування з випробуванням та встановленням тих самих обов`язків передбачених ст.76 КК України, не тягне за собою жодних правових наслідків. Включення вищезгаданої кваліфікуючої ознаки до обвинувачення не впливає і на обчислення строків погашення судимості.

Також колегія суддів звертає увагу, що прокурор під час судових дебатів не акцентувала увагу на предмет наявності судимості у ОСОБА_7 , а лише вказувала, що в минулому останній притягався до кримінальної відповідальності.

Отже, вирок суду, можна визнати обґрунтованим і таким, що відповідає завданням кримінального провадження.

Доводи зазначені в апеляційній сказі прокурора правильність остаточних висновків суду першої інстанції не спростовують, істотних порушень законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді провадження, також не встановлено.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2018 року стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4