Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/482/19 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 186 (82, 86-1, 141) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2019 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000584 стосовно ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 , на вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 20 червня 2019 року,яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , не працюючого, не одруженого, раніше неодноразово судимого, останній раз:
- вироком Добровеличківського районного суду від 21.03.2013 за ч.2 ст. 186 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі, звільнений 26.01.2017 по відбуттю строку покарання, судимості в законному порядку не зняті та не погашені;
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 12 грудня 2018 року по день ухвалення вироку та набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави понесені процесуальні витрати в розмірі 572 (п`ятсот сімдесят дві) гривні 00 копійок.
Вирішено долю речових доказів по справі.
За участі учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,
захисника - адвоката - ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
ВСТАНОВИЛА:
Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_6 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний із насильством яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, вчинений повторно за наступних обставин.
Так, 22 жовтня 2018 близько 14.00 години, більш точного часу ні судом слідством не встановлено, обвинувачений ОСОБА_6 прибув до домоволодіння своєї матері ОСОБА_9 , яка проживає в АДРЕСА_2 для того щоб поїсти та позичити грошей. У цей же час обвинувачений ОСОБА_6 перебуваючи біля приміщення веранди звернувся до потерпілої ОСОБА_9 з проханням надати йому її мобільний телефон для здійснення телефонного дзвінка, на що вона дала свою добровільну згоду та передала мобільний телефон «Nomi» модель і 184. У подальшому ОСОБА_6 попросив позичити йому гроші в сумі 50 гривень, однак отримавши відмову в останнього виник умисел на відкрите заволодіння мобільним телефоном.
З метою реалізації свого злочинного умислу обвинувачений ОСОБА_6 , будучи особою раніше судимою за корисливий злочин, діючи умисно та цілеспрямовано з корисливих мотивів, перебуваючи у приміщенні веранди домоволодіння потерпілої, розуміючи свою фізичну перевагу, в той час коли ОСОБА_9 намагалась забрати в нього телефон, відштовхнув її руками в груди, від чого остання впала на підлогу та вдарилась рукою об холодильник. Потерпіла ОСОБА_9 розуміючи, що без сторонньої допомоги вона не поверне телефон, оскільки ОСОБА_6 почав їй погрожувати фізичною розправою, вибігла до сусіднього домоволодіння, за адресою АДРЕСА_3 , звідки зателефонувала до поліції.
У подальшому обвинувачений, з відкрито викраденим мобільним телефоном торгової марки Nomi модель і 184, з місця скоєння злочину зник, та розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 , матеріальних збитків на суму 189 гривень 67 копійок.
Захисник-адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , в апеляційній скарзіпросить вказаний вирок суду скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 закрити у відповідності до ч.3 ст. 477 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_9 підтримувати обвинувачення у суді за ч.2 ст. 186 КК України.

Отже, захисник вважає, що у відповідності до ч.1 п.п. 2-4 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Свою правову позицію обґрунтовує тим, що в описово-мотивувальній частині вироку суду вказано, що судом роз`яснювалося обвинуваченому, потерпілій про внесення змін до ч.3 ст. 477 КПК України, але останній схиляв матір на подання відповідної заяви і вона була подана після судового розгляду до канцелярії суду, яка написана від імені потерпілої ОСОБА_9 , але підписана потерпілою (а.п.92) з проханням закрити справу у зв`язку з тим, що не підтримує обвинувачення в суді.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що згідно, п.7 ч.1 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, а згідно ч.4 ст. 26 КПК України, кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Пунктом 3 ч.1 ст. 477 КПК України, в редакції Закону України № 4651-VІ від 03.08.2017 було передбачено, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушення, зокрема передбаченого ст. 186 КК України (грабіж, крім грабежу, вчиненого організованою групою), якщо воно вчинене чоловіком (дружиною) потерпілого, іншим близьким родичем чи членом сім`ї потерпілого.

Натомість, згідно із Законом України № 2227-VІІІ від 06.12.2017, який набрав чинності 11.01.2019, пункт 3 частини першої статті 477 виключено, тобто на даний час провадження щодо кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 КК України, не є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення.

Суд першої інстанції посилаючись на ч.1 ст. 5 КПК України, яка прописує, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення, не вбачав правових підстав, на час подання заяви про відмову від підтримання обвинувачення у суді, для прийняття рішення про закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.

Однак, захисник вважає, якщо новий закон скасовує або обмежує те чи інше процесуальне право суб`єкта кримінального провадження в справах, які вже перебувають у провадженні органів досудового розслідування, прокурора чи суду, це право зберігається за ним до закінчення кримінального провадження, тому кримінально-процесуальний закон певного мірою має зворотну силу.

Також вважає, що нова кримінально-процесуальна норма не може обмежувати обсяг прав і свобод особи, яка до набрання цією нормою законної сили була залучена до кримінального процесу і користувалася даними правами і свободами, оскільки згідно ч.3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін у чинні закони не допускається звуження змісту і обсягу існуючих прав і свобод.

Вказує і на те, що злочин скоєний 22 жовтня 2018 року, тобто під час дії п.3 ст. 477 КПК України, а тому процесуальний закон має зворотню силу, оскільки виключення п.3 ст. 477 КПК України звузила або зменшила обсяг прав і свобод, тобто звузила права матері обвинуваченого ОСОБА_9 скористатися правом подачі заяви про відмову від підтримання обвинувачення в формі приватного обвинувачення, через що судом першої інстанції істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону.

Крім того, захисник не погоджується і з висновком суду першої інстанції про те, що вина обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, повністю підтверджується іншими перевіреними в судовому засіданні доказами.

Проте, потерпіла ОСОБА_9 відмовилася надавати показання скориставшись ст. 63 Конституції України, інших свідків, які б бачили насильницькі дії з боку його підзахисного не було.

При насильницькому грабежі винний не тільки прикладає певні зусилля для того, щоб безпосередньо вилучити чуже майно, а ще і вдається до насильницького впливу на потерпілого чи інших осіб. При цьому насильство застосовується як засіб протиправного вилучення або утримання такого майна.

Потерпіла сама надала телефон подзвонити своєму синові, а в обвинувальному акті нічого не сказано, скільки пройшло часу після того, як був наданий телефон ОСОБА_6 і коли потерпіла почала його забирати.

Зазвичай, щоб здійснити дзвінок необхідний час, щоб набрати номер іншого телефону, дочекатися з`єднання з іншим співрозмовником, так і час на саму розмову. ОСОБА_6 не бажав, щоб мати слухала його розмову. У разі, коли винний вже отримав можливість розпорядитися та користуватися протиправно вилученим майном і застосовує насильство лише з метою звільнення від затримання, його дії не можуть визнаватися насильницьким грабежем. Однак, залежно від способу вилучення майна, вони можуть розцінюватися як крадіжка або простий грабіж. Застосування ж насильства у такому випадку утворює окремий злочин проти особи й повинно отримати самостійну правову оцінку залежно від характеру насильства і заподіяної потерпілому фізичної шкоди.

Застосування у процесі відкритого викрадення насильства істотним чином змінює правову сутність грабежу: за таких обставин обов`язковим додатковим об`єктом злочину виступає особа потерпілого, до якої було застосовано насильство (її психічна і фізична недоторканість).

Насильницький грабіж утворює кваліфікований склад злочину (ч. 2 ст. 186) і може бути двох видів: 1) грабіж, поєднаний з насильством, яке не е небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого; 2) грабіж, поєднаний з погрозою застосування такого насильства.

З переглянутого в судовому засіданні відеофайлу, проведеного слідчого експерименту від 14.11.2018, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_9 вказала, що коли вона надала сину мобільний телефон другий раз, він відмовився його повертати, штовхнув її і вона впала біля холодильника в приміщенні веранди, проте ОСОБА_6 , під час проведення слідчого експерименту заперечував проти показань своєї матері. Тому, захисник вважає, що мати оговорила свого сина, оскільки останній ніде не працює, постійно просить у неї грошей, не може знайти роботу, а тому для неї утримання повнолітнього сина, є надмірним тягарем.

Отже, захисник вважає, що дії його підзахисного слід кваліфікувати за ч.1 ст. 190 КК України.

Заслухавши доповідача, вислухавши пояснення захисника-адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_9 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Як встановлено з матеріалів кримінального провадження, досудове і судове слідство проведені з дотриманням вимог розділів ІІІ, ІV КПК України.

Викладені у вироку районного суду висновки про винність обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України за обставин, вказаних у вироку суду, ґрунтуються на досліджених доказах, яким суд першої інстанції надав всебічну і об`єктивну оцінку, та які відповідають фактичним обставинам справи.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні суду першої інстанції, винним себе у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 186 КК України не визнав, розцінюючи свої дії саме за ст. 190 ч.1 КК України, як шахрайство, пояснивши обставини вчинення правопорушення, що дійсно 22.10 2018 він прийшов до будинку своєї матері з метою поїсти та позичити в неї грошей, але після того як мати відмовила йому він попросив її лише дати мобільний телефон, щоб зателефонувати. На його прохання мати дала йому телефон подзвонити, який він не мав наміру викрадати, а лише взяв зателефонувати та не повернув. Стверджував, що не бив та не штовхав матір.
Крім часткового визнання вини обвинуваченим, його вина повністю підтверджується сукупністю належних, допустимих і узгоджених між собою доказів, досліджених судом першої інстанції безпосередньо в судовому засіданні, а саме:

- протоколом огляду місця події від 23.10.2018, з фототаблицями, відповідно до якого в ході огляду встановлено, що будинок огороджений дерев`яним парканом, вхід на територію через дерев`яну хвіртку, з правою сторони розташований будинок на два господаря. В ході огляду потерпіла ОСОБА_9 добровільно видала документи на мобільний телефон Nomi модель і 184, який з її слів викрав ОСОБА_6 (а.п.113-117);
- заявою обвинуваченого ОСОБА_6 про видачу мобільного телефону від 02.11.2018 (а.п.118);
- постановою про визнання предметів доказами та здачі на зберігання від 10.11.2018, відповідно до якої коробку з технічною документацією на мобільний телефон Nomi модель і 184, визнано речовим доказом та передано на зберігання потерпілій (а.п.119);
- постановою про визнання предметів доказами та здачі на зберігання від 10.11.2018, відповідно до якої мобільний телефон Nomi модель і 184, визнано речовим доказом та передано на зберігання потерпілій (а.п.120);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 14.11.2018 за участю обвинуваченого, потерпілої, понятих з фототаблицями та відеофайлом, який переглянуто в судовому засіданні, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_9 розповіла та показала обставини події, вказавши, що коли вона надала ОСОБА_6 мобільний телефон другий раз, він відмовився його повертати, штовхнув її, від чого вона впала біля холодильника в приміщенні веранди, а ОСОБА_6 поставив вимогу гроші або телефон та покинув домоволодіння, зникнувши разом з телефоном в невідомому їй напрямку (а.п.121-122);
- висновком експерта № 889 від 12.11.2018, відповідно до якого ринкова вартість мобільного телефону торгової марки Nomi модель і 184, чорно-жовтого кольору, в технічно справному стані, складає 189 грн 67 коп (а.п.124-127).
Наведені вище докази, кожен із яких є належним, допустимим та достовірним, а сукупність вказаних доказів у взаємозв`язку між собою є достатніми для прийняття рішення про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та його дії правильно кваліфіковані судом першої інстанції, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний із насильством яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, вчинений повторно.
Перевіряючи апеляційні доводи захисника, колегія суддів встановила, що вони є фактично аналогічними тим, що заявлялися ним під час судового розгляду даного кримінального провадження у суді першої інстанції, який перевіривши їх належним чином, та з урахуванням вищезазначених доказів по справі, дав їм правильну оцінку про їх необґрунтованість.

За таких обставин, колегія суддів належним чином перевіривши досліджені судом першої інстанції докази в їх сукупності вважає безпідставними апеляційні доводи захисника про те що дії його підзахисного слід було кваліфікувати не за ч.2 ст. 186 КК України, а саме за ч.1 ст. 190 КК України, тобто як заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство), оскільки вони спростовуються наступним.
Так, у постанові ВС від 05.04.2018 у справі № 658/1658/16-к, вказано, що з об`єктивної сторони шахрайство полягає у протиправному заволодінні чужим майном, в набутті права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою. Особливістю шахрайства є те, що винний заволодіває чужим майном шляхом спонукання самого потерпілого до передачі йому майна чи уступки права на майно. Тобто, при шахрайстві потерпілий, будучи введеним в оману, сам добровільно передає винному майно чи право на нього.
Отже, сукупність встановлених в судовому засіданні конкретних фактичних обставин вказують на те, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 по відкритому викраденню мобільного телефону були виявленні самою потерпілою, яка в ході слідчого експерименту від 14.11.2018, у присутності обвинуваченого ОСОБА_6 вказала, що перший раз вона добровільно надала телефон обвинуваченому, але останній повернув його, а другого разу вона намагалась його зупинити та забрати у нього свій мобільний телефон, при цьому вимагала від нього припинити неправомірні дії, однак маючи можливість повернути їй телефон, обвинувачений не відмовився від вчиненого, а навпаки застосувавши до неї насильство, яке проявилось у поштовху, від якого вона впала на підлогу та вдарилася рукою об холодильник, що було небезпечним для її життя, вимагав у потерпілої гроші взамін на її телефон, після чого відкрито заволодів телефоном і з місця події зник.
Що стосується апеляційних доводів захисника з приводу того, що судом першої інстанції істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону, оскільки під час судового розгляду до канцелярії суду надана від імені потерпілої ОСОБА_9 заява (а.п.92) з проханням закрити справу у зв`язку з тим, що вона не підтримує обвинувачення в суді, що мало б бути безумовною підставою для закриття районним судом кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, то вони також не можуть бути прийняті до уваги виходячи з наступного.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом першої інстанції роз`яснювалося обвинуваченому та потерпілій про внесення змін до п.3 ст. 477 КПК України і 25.04.2019 до канцелярії суду подана заява потерпілої ОСОБА_10 (а.п.92) з проханням закрити справу у зв`язку з тим, що вона не підтримує обвинувачення в суді.
Так, п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Згідно ч. 4 ст. 26 КПК України, кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого.
Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 477 КПК України, в редакції Закону України № 4651-VI від 03.08.2017 було передбачено, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушення, зокрема передбаченого ст. 186 КК України (грабіж, крім грабежу, вчиненого організованою групою), якщо воно вчинене чоловіком (дружиною) потерпілого, іншим близьким родичем чи членом сім`ї потерпілого.
Натомість згідно із Законом України № 2227-VIII від 06.12.2017, який набрав чинності 11.01.2019, пункт 3 частини першої статті 477 виключено, тобто на даний час провадження щодо кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 КК України, не є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КПК України передбачено, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що на час винесення вироку у районного суду були відсутні правові підстави для прийняття рішення про закриття кримінального провадження №0000584 від 24.10.2018 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.
Перевіряючи вирок в частині призначеного обвинуваченому покарання, колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, дотримався загальних засад, які визначені у ст. 65 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання:
1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, місцевим судом правильно враховано тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, який відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким злочином.
Також, суд першої інстанції належним чином врахував особу винного, який за місцем проживання характеризується негативно, схильний до агресії, неодружений, не працює, проживає за рахунок батьків, схильний до вчинення кримінальних правопорушень, на "Д" обліку у лікаря психіатра не перебуває, перебуває на "Д" обліку у лікаря нарколога, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, у тому числі до реального відбуття покарання у виді позбавлення волі, однак на шлях виправлення не став та знову вчинив новий умисний корисливий злочин.
Обставини, які пом`якшують покарання судом не встановлено. Обставиною, яка обтяжує покарання є вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Згідно висновку Добровеличківського РС філії ДУ «Центр пробації» в Кіровоградській області, щодо вчинення правопорушень обвинуваченим ОСОБА_6 , встановлено, що його виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити дуже високу небезпеку для суспільства у тому числі для окремих осіб. На думку органу пробації, застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку обвинуваченого з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції. Ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як дуже високий (а.п.69).
З урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи винного, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, має не зняті та не погашені судимості, що вказує на небажання ОСОБА_6 стати на шлях виправлення, а також відсутність обставин, які пом`якшують покарання та наявність обставини, яка його обтяжує, для досягнення мети покарання, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що достатнім для виправлення обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів буде покарання виключно в умовах ізоляції його від суспільства, у призначений судом строк.
Тобто, вид та розмір призначеного йому судом першої інстанції покарання на думку колегії суддів є виваженим, слугуватиме не тільки справедливою карою за вчинене діяння, а й буде запобігати вчиненню ним та іншими особами нових злочинів.

Перевіривши матеріали справи в межах вимог апеляційної скарги, колегія суддів істотних порушень кримінально - процесуального законодавства під час досудового та судового слідства по даному кримінальному провадженню, які б могли призвести до прийняття судом першої інстанції неправильного рішення - не встановила.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника-адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, а даний вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 20 червня 2019 року,стосовно ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України залишити без зміни.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
З оригіналом згідно:

Суддя Кропивницького
апеляційного суду ОСОБА_2